Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

У червні 2018 р. [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що із відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 09.09.2011 р. Шлюб було розірвано на підставі рішення Інгулецького р/с м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.05.2013 р. Як вказує позивач, від шлюбу з відповідачем мають малолітню доньку - [PERSON] [INFO] , і після розірвання шлюбу малолітня дитина залишилась мешкати із позивачем. При цьому рішенням Інгулецького р/с м. Кривого Рогу від 29.02.2012 р. з відповідача [PERSON] на користь позивача стягнуто на утримання доньки [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 2012 р. і до повноліття дитини. Зі слів позивача, вона із малолітньою дитиною зареєстрована та мешкає у м . Кривий Ріг Дніпропетровської обл . у квартирі, яка належить позивачу та її батькам та бабусі на праві спільної часткової власності. Дитина відвідує дитячий садочок, забезпечена самим необхідним. Увесь цей час відповідач мешкає на території АР Крим, (як вказано у позові) та до України не приїздить, відповідач зв`язок не підтримує, рішення суду про стягнення з відповідача аліментів не виконується, оскільки батько дитини проживає на окупованій території АР Крим. Як вказано у позові, позивач має намір та можливість вивезти доньку тимчасово на відпочинок за кордон - до м. Калінінград РФ, де мешкають її родичі та друзі. Тому позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітній дитині [PERSON] [INFO] у супроводі матері [PERSON] без згоди і супроводу батька дитини - [PERSON] до РФ на термін з 01.07.2018 р. по 01.11. 2018 р. та дозвіл на виготовлення закордонного паспорту дитині, необхідного для перетину кордону. Позивач до судового засідання призначеного на 13.05.2019 р. подала 31.10.2018 р. уточнену позовну заяву щодо виїзду за кордон на територію РФ з грудня 2018 р по серпень 2019 р. та заяву від 25.10.2018 р. щодо підтримки позову. Відповідач в судове засідання так і не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає можливим розглянути справу заочно на підставі наявних у справі доказів. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, з`ясував наступне. Так судом встановлено, що з 09.09.2011 р. позивач [PERSON] із відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі. Шлюб було розірвано на підставі рішення Інгулецького р/с м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20.05.2013 р. Від шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON] [INFO] , і після розірвання шлюбу малолітня дитина залишилась мешкати із позивачем. Згідно ст. 141 СК України вбачається, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, и перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з п. 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, яка набула чинності в Україні з 27.09.1991 р., зазначено: «1. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування». У відповідності до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Як з`ясовано судом, п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27.01.1995 р. № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина [PERSON] 2011 р.н. проживає із матір`ю [PERSON] , яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; а також узявши до уваги положення ст. 157, 161 СК України, суд приходить до висновку, щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю на територію держави-агресора - у м. Калінінград РФ на термін з 01.06.2019 р. по 31.08.2019 р. із наданням дозволу на виготовлення проїзного документу для перетину державного кордону, тобто частково задовольняючи позов [PERSON] Згідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь держави витрати по оплаті судового збору у розмірі 352,40 грн. в частині задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial