Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

У травні 2017 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], відповідач) про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS], вселення у вищевказану квартиру та відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. З 22.01.2009 [PERSON] зареєстрований та постійно проживав у [ADDRESS], яка належить його рідному брату [PERSON] З 19.09. по 08.12.2015 позивач приймав участь в антитерористичній операції, і під час захисту Батьківщини отримав травму, внаслідок вимушений був припинити службу та проходив стаціонарне лікування в різних медичних закладах. Відповідно до довідки медико-соціальної експертизи ступінь втрати його працездатності становить 20%. 02.09.2016 позивач з'явився за місцем своєї реєстрації, проте відповідач категорично відмовився впустити його до квартири мотивуючи це тим, що він зараз проживає у ній разом з дружиною та дитиною. 12.09.2016 він знову звернувся до брата з проханням дозволити проживати разом з ним у квартирі пояснивши, що вони зможуть користуватися належною йому як учаснику бойових дій пільгою в розмірі 75% знижки за оплату житлово-комунальних послуг, але відповідач знову відповів відмовою. У зв'язку з протиправними діями відповідача позивач вимушений тимчасово проживати в санаторії ПАТ «Київпастранс». Протиправна перешкода з боку відповідача у реалізації конституційного права на житло завдала позивачу душевних страждань, глибина яких обтяжується його уразливим становищем, оскільки він внаслідок участі у бойових діях втратив професійну працездатність та отримав посттравматичний стресовий розлад. Відповідач [PERSON] пред'явив до [PERSON] зустрічний позов про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. На обґрунтування позову вказав, що в 2007 р. він за власні кошти придбав вищевказану квартиру, у якій зареєстрував місце проживання свого брата та заселив його у квартиру у зв'язку з відсутністю у нього іншого місця проживання. Після того як у 2010 р. він продав квартиру [ADDRESS], він з дружиною та дитиною заселився у спірну квартиру. В цей же період він за власні кошти придбав однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], в яку переселив брата. У цій квартирі брат проживав до 19.09.2015. З 2013 р. спірна квартира здавалась в оренду, а в 2016 р. він знову заселився у неї разом з новою сім'єю. Оскільки брат під час проживання у квартирі у м. Вишневому багато років не сплачував за комунальні послуги, він, щоб розрахуватись з боргами, продав її у 2016 р. Відтак позивач фактично не проживає у спірній квартирі з 2010 р., його майна у квартирі немає, жодного разу він не сплачував комунальні послуги. До того ж брат знаходився в тубдиспансері, що унеможливлює проживання його в однокімнатній квартирі разом з малолітньою дитиною. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] первісний позов підтримали, проти вимог зустрічного позову заперечували. Водночас позивач визнав, що з 2010 р. і до моменту призову на військову службу він дійсно проживав не у спірній квартирі, а в іншій квартирі брата у м. Вишневому. Відповідач [PERSON] первісний позов не визнав, підтримав вимоги зустрічного позову пославшись на викладені у ньому обставини. Заслухавши позивача, його представника, відповідача та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Спірним жилим приміщенням є однокімнатна квартира [ADDRESS], яка належить відповідачу [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 22.09.2008 серії № 1637 С/КІ (а. с. 33). Після набуття права власності на вищевказану квартиру відповідач дозволив проживати у ній своєму брату - позивачу [PERSON], та надав згоду на реєстрацію його місця проживання за вищевказаною адресою (а.с. 5). Судом встановлено, що у 2010 р. позивач виселився з вищевказаної квартири та за згодою відповідача став проживати у належній останньому на праві власності квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с. 44). Зазначена обставина визнається сторонами, а отже не підлягає доказуванню. У 2015 р. позивач був призваний на військову службу, з 19.09.2015 по 08.12.2015 він брав участь в антитерористичній операції, у зв'язку з чим набув статусу учасника бойових дій (а.с. 6, 16). Внаслідок захворювання, отриманого під час проходження військової служби, позивач був звільнений з лав Збройних Сил України та проходив стаціонарне лікування в різних медичних закладах (а.с. 7-8, 9, 10, 11, 12, 13). Протягом 2013-2015 років відповідач здавав спірну квартиру в оренду, а в 2016 р. переселився у неї сам разом з сім'єю - дружиною та малолітньою дитиною. У вересні 2016 р. позивач з'явився за місцем своєї реєстрації з наміром проживати у спірній квартирі, проте відповідач відмовився впустити його до квартири повідомивши, що використовує її для особистого проживання. Правовими підставами своїх вимог позивач зазначає, зокрема, положення статті 47 Конституції України, яка проголошує право особи на житло, статті 9 Житлового кодексу УРСР щодо заборони виселення із займаного житлового приміщення або обмеження у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, а також приписи статті 71 цього Кодексу, відповідно до яких при тимчасовій відсутності членів сім'ї наймача за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а за наявності поважних причин цей строк за заявою відсутнього може бути продовжений судом. Водночас встановлені судом фактичні обставини дають підстави вважати, що посилання позивача на статтю 71 Житлового кодексу УРСР є помилковим, оскільки зазначена норма визначає підстави збереження жилого приміщення за наймачем житла або членами його сім'ї, а спірна квартира перебуває у власності відповідача. Сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім'ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України). Проте до правовідносин, які виникли між сторонами, вищенаведені положення закону також не підлягають застосуванню, оскільки судом встановлено, що як на момент вселення до спірної квартири, так і на даний час, позивач не був і не є членом сім'ї відповідача, з ним він ніколи разом не проживав і спільного господарства не вів, у спірній квартирі позивач не проживає понад 6 років, з яких понад 4 роки - без поважних причин, його майно у житлі відсутнє, протягом цього часу він житловою площею не цікавився і комунальних послуг не сплачував, угод щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом сторони не укладали. Та обставина, що [PERSON] перебуває на реєстраційному обліку у спірній квартирі, не має значення для вирішення вимог первісного позову, оскільки наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням чи відмови в цьому. Відтак при вирішенні цього спору суд керується нормами цивільного законодавства, які визначають зміст права власності, проголошують його непорушність та встановлюють способи захисту права власності. Так, за приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 ЦК України, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Відтак з огляду на встановлені обставини, вищенаведені положення матеріального законута ураховуючи, що перебування позивача на реєстраційному обліку у квартирі, яка належить відповідачу, перешкоджає останньому у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність вимог зустрічного позову про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Задоволення зустрічного позову виключає задоволення первісного позову про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення. На думку суду таке рішення буде відповідати засадам справедливості і розумності, оскільки вселення позивача до спірного житла, яким є однокімнатна квартира, призведе до істотного порушення права відповідача на використання належної йому на праві власності квартири для особистого проживання і проживання членів його сім'ї. Правовою підставою заявленої позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди є положення статті 23 ЦК України, яка закріплює загальні положення про відшкодування моральної шкоди визначаючи, що моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, а також статті 1167 цього Кодексу, згідно якої моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Отже з огляду на зміст зазначених норм матеріального права зобов'язання з відшкодування шкоди виникає при наявності таких складових: протиправної поведінки відповідача; настання шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою; вину завдавача шкоди. Враховуючи, що протиправності в діях відповідача судом не встановлено, правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: approved