Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Дельта Банк» (далі ПАТ КБ «Дельта Банк») звернулося до суду із зазначеним позовом, у якому просить у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що складає 63\~048,27 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру [ADDRESS], яка складається з двох житлових кімнат, кухні та коридору, загальною площею 52,2 кв. м., житловою площею 2 кв. м. В обґрунтування позову зазначає, що 21 травня 2007 року між ТОВ «Українській промисловий банк» (далі ТОВ «Укрпромбанк») та [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит в розмірі 7 200 доларів США строком до 20 травня 2022 року зі сплатою процентів за його користування у розмірі 14% річних. У забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором, того ж дня між банком та [PERSON], [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно якого відповідачі передали в іпотеку належну їм на праві спільної часткової власності квартиру [ADDRESS]. На підставі договору про передачу активів та кредитних зобовязань, укладеного 20 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України, позивач набув право вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами. Через неналежне виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором виникла заборгованість в розмірі 5 605,56 доларів США, що за курсом Національного банку України (на час нарахування заборгованості) становило 63 048,27 грн, у звязку з чим ПАТ «Дельта Банк» надіслало відповідачам досудові вимоги, з проханням здійснити дострокове погашення суми кредитної заборгованості, проте відповідачі вимогу не виконали, що стало підставою для звернення банку до суду із зазначеним позовом. Представник позивача в судове засідання не прибув, подав письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив справу розглянути без його участі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не прибули подали письмові заяви, у яких просять проводити розгляд справи без їх участі, позовні вимоги не визнають. Третя особа [PERSON] в судове засідання не прибула, подала заяву в якій просить розгляд справи проводити без її участі, в задоволенні позовних вимог просить відмовити. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Справа розглядалась судами неодноразово. Постановою Верховного Суду від 16 травня 2018 року судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Судом встановлено, що 21 травня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 109/ФКВ-07, за умовами якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 7 200 доларів США строком до 20 травня 2022 року зі сплатою процентів за його користування у розмірі 14% річних. У забезпечення належного виконання зобовязань за вказаним договором, того ж дня між банком та відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого є належна відповідачам на праві спільної часткової власності квартира [ADDRESS]. ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним та іпотечним договорами на підставі договору про передачу активів та кредитних зобовязань ТОВ «Укрпромбанк» на користь позивача від 20 червня 2010 року. У порушення умов кредитного договору [PERSON] взятих на себе зобовязань щодо своєчасного й повного погашення кредиту не виконала, у звязку з чим станом на 23 квітня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 5 605, 56 доларів США, що еквівалентно (на час нарахування вказаної заборгованості) 63 048,27 грн. ПАТ «Дельта Банк», скориставшись передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України та умовами кредитного договору (пункти 1.2.5, 6.2) правом дострокової вимоги виконання грошових зобовязань за цим договором, направив 6 березня 2014 року відповідачам досудові вимоги за № 31.4-08/2327/14, № 31.4-08/2328/14, у яких зазначив про наявність станом на 27 лютого 2014 року заборгованості за кредитним договором та необхідність її сплати. Однак позичальником [PERSON] та іпотекодавцями [PERSON], [PERSON] вимоги банку виконані не були й заборгованість за кредитним договором погашена не була. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку» визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки позичальник грошові зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав, у звязку з чим станом на станом на 23 квітня 2014 року виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 5 605, 56 доларів США, що еквівалентно на час нарахування вказаної заборгованості 63 048,27 грн., а тому позов банку про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованим, підтверджується належними доказами та підлягає задоволенню. Окрім цього, згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється з урахуванням положень статті 39 Закону України «Про іпотеку». Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішення суду зазначається: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно із частиною шостою статті 38 Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» слід дійти висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Разом з тим, відповідно до статей 19, 57\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. З урахуванням наведеного, у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень. Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму. Саме таких висновків щодо застосування положень статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» дійшла [PERSON] Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року № 14-11цс18 (справа № 235/3619/15-ц), який відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України підлягає врахуванню судом першої інстанції. Позивач,\~відповідачі та\~третя особа\~в судове\~засідання не\~прибули,\~клопотань про\~залучення до\~участі у\~справі субєкта\~оціночної діяльності\~та проведення\~оцінки майна\~не заявили,\~а тому\~суд позбавлений\~можливості у\~судовому рішенні\~визначити вартість\~предмета іпотеки на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності. Як вбачається з відомостей мережі Інтернет вартість двокімнатних квартир у м. Новограді-Волинському, станом на день розгляду справи, в середньому становить 507\~941 грн. Разом з тим, відповідно до п. 1.3 іпотечного договору від 21 травня 2007 року сторони договору визначили, що оціночна вартість предмета іпотеки становить 72\~490 грн. Однак, встановлення у судовому рішенні зазначеної ціни продажу предмета іпотеки не буде ґрунтуватись на засадах верховенства права згідно частини першої статті 263 ЦПК України, та відповідати ціні іпотечного майна на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, оскільки з моменту укладення вказаного іпотечного договору до ухвалення судом рішення сплинуло понад 10 років, а за вказаний період відбулося значне знецінення (інфляція) національної валюти України - гривні, що є загальновідомим фактом. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини, зі змінами внесеними Протоколом № 11, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд вважає, що визначення у судовому рішенні ціни продажу предмета іпотеки, встановленої іпотечним договором від 21 травня 2007 року в розмірі 72\~490 грн., буде порушенням статті 1 Протоколу до Конвенції щодо «права на мирне володіння своїм майном» в контексті продажу предмета іпотеки за ціною, що є значно нижчою від звичайних цін на цей вид майна, а відтак призведе до порушення прав іпотекодержателів. Крім цього, судом встановлено, що спірні правовідносини підпадають під правове регулювання Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року 1304-VII, протягом дії якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку (ст. 1 цього Закону). [PERSON] не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності (постанова Верховного Суду від 01 лютого 2018 року № 61-1198 св 17). Суд враховує, що на момент чинності вказаного Закону предмет іпотеки відчуженню не підлягає, й реалізація іпотечного майна відбуватиметься після скасування мораторію, тому визначення ціни предмета іпотеки, станом на день ухвалення судового рішення, не відповідатиме звичайним цінам на цей вид майна під час його реалізації на торгах. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки він є обґрунтованим та підтверджується належними доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved