Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі рішення виконкому Залізничної районної ради позивач отримав право на зайняття трикімнатної квартири [ADDRESS] про що свідчить ордер № 78540 від 31 січня 1990 року. На той час, у [PERSON] сім`я складалася із чотирьох осіб, а саме: він - [PERSON] , його дружина - [PERSON] , син - [PERSON] та дружина сина - [PERSON] . На підставі рішення Залізничного районного суду міста Києва від 14 серпня 1998 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Таким чином, [PERSON] разом із сином [PERSON] із серпня 1998 року фактично не проживають за місцем реєстрації. На неодноразові прохання щодо зняття із реєстрації останніх жодних відповідей надано не було і цього робити вони не бажають.За таких обставин, позивач змушений постійно нести додаткові витрати по утриманню свого майна, а саме квартири, шляхом внесення значної суми коштів до бюджету у виді плати за користування квартирою, витрат по утриманню будинку та прибудинкової території, а також за надання послуг з енергопостачання, газопостачання, водопостачання, водовідведення та ін., оскільки відповідачі вважаються особами як такими, що фактично продовжує користуватись квартирою [ADDRESS] . Доказами того, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за місцем знаходження квартири [ADDRESS] є довідка Ф-3, видана 29 березня 2017 року житлово-експлуатаційною конторою № 901 № 1705; копія позовної заяви про розірвання шлюбу від 02.08.1998 року у якій позивач - [PERSON] зазначала, що протягом 2 років вони із відповідачем - [PERSON] проживають окремо, за період окремого проживання у неї склалися фактичні шлюбні відносини із іншим чоловіком; акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 31 березня 2017 року, який підписаний мешканцями сусідніх квартир, майстром ЖЕД № 901. Підтвердженням наявності на праві власності [PERSON] нерухомого майна, надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05.04.2017 за № 84333065. Тому, позивач просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27.06.2017 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. 28.03.2018 судом задоволено клопотання представника відповідача ( [PERSON] ) Бутиріна Я.Я. та залучено в якості третіх осіб без самостійних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Солом`янську районну в м. Києві державну адміністрацію до участі в справі за первісним позовом. 10.09.2018 відбувся повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями та визначено нового суддю Букіну О.М. У вересні 2018 року представником позивачів адвокатом Бутиріним Я.Я. було подано зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, про вселення та позбавлення права користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після розірвання шлюбу батьки колишнього чоловіка створювали психологічний тиск та нестерпні умови проживання з метою виселитися з квартири. Останньою краплею відносин стало те, що було поміняно замки на вхідних дверях. На підтвердження своїх вимог було надано листи до управління поліції у Солом`янському районі міста Києва, Солом`янської РДА, КП з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва, а також витяг з Бази даних Державної прикордонної служби України. Відсутність позивачів за місцем реєстрації представник мотивує тим, що батьки [PERSON] проживають і зареєстровані в місті Одеса, в зв`язку із тим, що за станом здоров`я вони потребують сторонньої допомоги, [PERSON] має періодичні поїздки до м.Одеса, де допомогає та підтримує своїх батьків. У зв`язку із характером роботи та необхідністю забезпечувати сім`ю [PERSON] часто їздить у службові відрядження за межі України та за останні три роки перетинала кордон 12 разів стороком на 2-3 місяці за раз. Відповідач, [PERSON] , просила усунути їй та [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення до квартири [ADDRESS] ; визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . 11.12.2018 відповідно до ухвали Солом`янського районного суду м. Києва прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи: треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод та вселення. В частині прийняття до спільного розгляду з первісним позовом вимог за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання втратившим право користування житловим приміщенням відмовлено. 26 грудня 2018 року представником відповідача [PERSON] за зустрічним позовом адвокатом Панчук Ю.П. подано відзив на зустрічний позов у якому останній просив відмовити у задоволенні зустрічних вимог, пославшись на те, що звернення позивачів щодо чинення перешкод у користуванні спірним житлом до органів поліції та органів місцевого самоврядування з`явились лише після отримання відповідачами за первісним позовом копії позовної заяви; до моменту порушення справи у суді, спірна квартира їм була не потрібна і у них не виникало питань щодо вселення та звернень до різних органів. При цьому представник відповідачів за зустрічними вимогами зазначив про те, що обставини щодо здійснення психологічного тиску, створення нестерпних умов зі сторони позивача за первісним позовом, є вигаданими [PERSON] , не спираються на належних та допустимих доказах. 15.01.2019 представником позивачів за зустрічними вимогами адвокатом Чорній Д.О. подано відповідь за відзив у якій він заперечив твердження представника відповідачів за зустрічним позовом, що вказані у відзиві та зазначені вище, а також вказав, що наявність або відсутність іншого житла у власності не є підставою для визнання особи такою? що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 17.07.2019 призначено проведення процедури врегулювання спору в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи: треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод та вселення шляхом проведення спільної наради за участю судді 01.08.2019. Провадження в справі зупинено. 27.08.2019 відповідно до ухвали Солом`янського районного суду м. Києва провадження по справі відновлено у зв`язку із закінченням строку врегулювання спору та відсутністю компромісу між сторонами, справу передано для визначення іншого складу суду на підставі ст. 33 ЦПК. 11.09.2019 протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями призначено суддю Козленко Г.О. 16.09.2019 ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод та вселення - прийнято до провадження суддею Козленко Г.О. Відповідно до ухвали Солом`янського районного суду м.Києва від 09.10.2019 провадження по справі за зустрічним позовом в частині вимог до [PERSON] закрито у зв`язку з ії смертю. Згідно з ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 09.10.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Відповідно до ухвали від 13.11.2019 відмовлено в задоволенні клопотання представника Чорній Дмитра Олександровича , який діє в інтересах [PERSON] та [PERSON] про закриття провадження у справі за позовом [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування, у зв`язку з існуванням ухвали Солом`янського районного суду м.Києва від 01.10.2004 по цивільній справі № 2-745/2004 про закриття провадження у справі на підставі відмови позивача від позову з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що в цій справі. Згідно з ухвалою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] , яка подана її представником Чорній Д.О. на ухвалу Солом`янського районного суду м.Києва від 13 листопада 2019 року про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі за позовом [PERSON] визнано не прийнятою до розгляду та повернуто особі, яка ії подала. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду свого представника з належним чином оформленими повноваженнями, тому є можливим розгляд справи в його відсутності. Представник позивача адвокат Григор`єв А.В. в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві, зустрічний позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Відповідач [PERSON] та [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, направили до суду своїх представників з належним чином оформленими повноваженнями, тому є можливим розгляд справи в їх відсутності. Представники відповідачів адвокати Чорній Д.О., Бутирін Я.Я. заперечували проти задоволення первісного позову та просили суд задовольнити зустрічний позов. Представник третьої особи, Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 18.06.2018 та 21.02.2019 від представника Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов лист у якому представник просила розглянути справу без участі адміністрації та ухвалити законне і обґрунтоване рішення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] в судовому засіданні просила задовольнити первісний позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] та [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Неявка третіх осіб в судове засідання не перешкоджає розгляду справи, тому є можливим розгляд справи у відсутності вказаних осіб. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 31 січня 1990 року виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів було видано ордер на житлове приміщення № 78540 громадянину [PERSON] на сім`ю з 4-х осіб - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 41,05 кв. м. Ордер був виданий на підставі рішення Залізничної районної Ради 29 січня 1990 року за № 19 п. 12. Згідно довідки Житлово-експлуатаційної дільниці № 901 структурного підрозділу комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» від 29 березня 2017 року за № 1705 (форма № 3) дійсно в квартирі [ADDRESS] зареєстровано сім осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Дана квартира є неприватизованою (форма власності житла), власником особового рахунку є позивач, [PERSON] . Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Правовідносини, пов`язані із втратою право користування житловим приміщенням членами сім`ї наймача у зв`язку із вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, врегульовані статтею 107 Житлового кодексу України. У частині другої зазначеної статті визначено, що член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, інших документів, які свідчать про припинення (ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. ст. 76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні принципу змагальності, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Відповідно до акту, складеного 31 березня 2017 за участю мешканців квартири [ADDRESS] [PERSON] , квартири [NUMBER] [PERSON] , квартири [NUMBER] [PERSON] , а також підписаного майстром технічної дільниці [PERSON] та начальником ЖЕД № 901 М. Дудар - [PERSON] з 1998 року та [PERSON] з часу народження не проживають в квартирі [ADDRESS] . Вищевказаний акт не оскаржений, не скасований, той факт, що за викликом до суду в 2021 році не з`явилися свідки (мешканці будинку, які підписали акт від 31.03.2017), не свідчить про неможливість оцінки акту як доказу по справі. Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору-судом. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів. В пунктах 10, 11 постанови роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Суд вважає, що відповідачами за первісним позовом не надано доказів того, що вони вчиняли будь-які дії щодо збереження за собою право користування у спірному жилому приміщенні. Натомість судом встановлено, що квартиру [ADDRESS] вони у 1998 році залишили добровільно, протилежного представниками відповідачів суду не надано. При цьому суд погоджується з доводами представника позивача за первісним позовом стосовно того, що заяви щодо чинення перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням до органів поліції та житлових органів, були подані [PERSON] лише після відкриття провадження у справі. Представник відповідачів за первісним позовом, обґрунтовуючи поважність відсутності відповідачів у спірному жилому приміщенні, посилається на відомості Державної прикордонної служби України від 22.12.2017, які свідчать про періодичний перетин кордону [PERSON] у період з 15.01.2014 по 02.10.2017 року. Проте, судом не встановлено, що за час відсутності у жилому приміщенні [PERSON] зверталась з будь-якими заявами до компетентних органів та до власника особового рахунку [PERSON] щодо збереження за собою на час відсутності права на користування спірним житловим приміщенням , що вказує на втрату інтересу до спірного жилого приміщення. При цьому суд критично ставиться до показів свідка [PERSON] , який тривалий час постійно працював у відповідача, [PERSON] та перебував у майнових (фінансових) взаємовідносинах з приводу оплати праці. Покази свідка [PERSON] були досить поверхневими, при цьому загалом схильні на підтримку первісної позовної заяви. Також відповідачами за первісним позовом не надано доказів чинення перешкод у користуванні квартирою з 1998 року зі сторони позивача та доказів неможливості проживання у квартирі. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення первісного позову в повному обсязі, у зв`язку із тим, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Доказів поважності пропуску строку за час якого за наймачами зберігається право користування житловим приміщенням, встановленого у ст.71 ЖК України відповідачі не надали. Задовольняючи позовні вимоги, суд також враховує і те, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05.04.2017 за № 84333065, на праві власності [PERSON] належить двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] загальною площею 84 кв.м та двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] загальною площею 95,1 кв.м, нежилі приміщення в місті Одеса. Крім того, судом встановлено, що в 2004 році позивач [PERSON] та його дружина [PERSON] вже звертались з вимогами до суду про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] з підстав відсутності без поважних причин у спірному приміщенні з 1997 року. Вказані обставини відповідачами не спростовані. В задоволенні зустрічних позовних вимог, суд вважає доцільним відмовити у зв`язку з недоведеністю, а саме відсутністю доказів, які свідчать про порушене право позивачів на користування житловим приміщенням та чинення перешкод зі сторони позивача [PERSON] у користуванні відповідачами спірним жилим приміщенням. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає доцільним стягнути з відповідачів за первісним позовом сплачену позивачем суму судового збору в розмірі 640 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved