Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

у червні 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], в якому просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача 127 270 грн. безпідставно набутих ним грошових коштів та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 06 липня 2010 року він передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 5 500 доларів США за автомобіль [NUMBER], який придбав на підставі генерального доручення. Підтвердженням передачі вказаних коштів є розписка від 06.07.2010 року. Дані грошові кошти були передані [PERSON] як оплата за автомобіль. Однак, як виявилось пізніше, даний автомобіль перебував у заставі за кредитним договором. Так як, даний автомобіль перебував у заставі, то ним було подано до Шевченківського районного суду позов про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на автомобіль та зняття арешту. Шевченківським районним суд м. Львова 10 жовтня 2013 року було прийнято рішення про відмову у задоволенні позову. 24 березня 2015 року [PERSON] надсилалась вимога щодо сплати грошових коштів. Однак, на дану вимогу він ніяк не відреагував та кошти не повернув. Він, [PERSON], вважає, що відповідач отримав 5 500 дол. США, що у перерахунку станом на 24.03.2015 року становить 127 270, 00 грн., без достатньої правової підстави і тому повинен їх повернути, виходячи з наступного. Кошти були передані як оплата за автомобіль, який насправді перебував у заставі та не міг бути відчужений. 06 липня 2010 року він передав грошові кошти у сумі 5 500 дол. США відповідачу ніби - то за купівлю автомобіля марки «ВАЗ 21099», державний номерний знак [NUMBER]. В цей же день вищезазначений транспортний засіб був переданий у його розпорядження з усіма необхідними документами. 02 березня 2013 року він, керуючи автомобілем, був затриманий працівниками ДАІ, які і повідомили його про те, що на автомобіль накладено арешт. Таким чином, він надав кошти [PERSON] за автомобіль, який фактично не переходив у його власність та яким він не мав права розпоряджатись. Тобто, [PERSON] безпідставно отримав грошові кошти. Вважає, що безпідставність отримання коштів [PERSON] доведена судом, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2013 року у справі № 466/3005/13-ц встановлено, що суд не прийняв як доказ правомірності набуття права власності на вищезгаданий транспортний засіб розписку про отримання відповідачем коштів. Вищезазначеним рішенням було відмовлено у задоволенні його позову про визнання права власності на автомобіль марки «ВАЗ 21099», державний номерний знак [NUMBER]. Дана розписка лише підтверджує отримання відповідачем грошової суми у розмірі 5 500 дол. США. Фактично, відповідач жодного відношення до майнових прав первісного власника автомобіля не мав. Отже, відповідач не мав права розпоряджатись даним майном та отримав грошові кошти безпідставно. Просить стягнути з [PERSON] 127 270 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, зіславшись на обставини, які викладені в позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, просили відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення учасників процесу, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 06 липня 2010 року на підставі генерального доручення [PERSON] продав [PERSON] автомобіль марки «ВАЗ 21099», д.н.з. ВС 5697ВВ за ціною 5 500 дол. США. На підтвердження вказаного відповідачем складена розписка, а автомобіль переданий позивачу у розпорядження зі всіма необхідними документами. 02 березня 2013 року [PERSON], керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21099», д.н.з. ВС 5697ВВ, був зупинений працівниками державної автомобільної інспекції, а вказаний автомобіль в останнього вилучено. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова 10 жовтня 2013 року відмовлено [PERSON] у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі продажу спірного автомобіля дійсним, визнання права власності на спірний автомобіль. Крім того зазначено, що власником спірного автомобіля є [PERSON], його волевиявлення на відчуження автомобіля не було вільним. Відповідач [PERSON] уповноважений представником власника спірного автомобіля [PERSON] [PERSON] на представництво інтересів власника з питань повязаних з продажем автомобіля, здачею в оренду та інше без права передоручення повноважень третім особам. Отримані від [PERSON] кошти за продаж автомобіля відповідач [PERSON] власнику [PERSON] не передавав. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Позивач [PERSON] просить стягнути безпідставно набуті кошти з [PERSON], які позивач передав за розпискою у липні 2010 року. З відповідним позовом позивач звернувся у червні 2015 року. Відповідно до ст. 256 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності згідно з ст. 261 ЦК України розпочинається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За умовами розписки 06 липня 2010 року [PERSON] продав [PERSON] спірний автомобіль, передав транспортний засіб, одну пару ключів, свідоцтво про реєстрацію автомобіля та генеральне доручення від представника ПАТ «Кредобанк» та отримав від позивача за це кошти. Отже, придбавши автомобіль позивач розумів те, що державна реєстрація права власності на спірний автомобіль здійснена не була. В довіреності від 06 липня 2010 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], зазначено, що [PERSON] уповноважує [PERSON], зокрема,бути представником власника транспортного засобу з питань, повязаних з продажем автомобіля, належного [PERSON] протягом трьох років(а.с.24) У свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу марки «ВАЗ 21099», д.н.з. [NUMBER] власником автомобіля зазначено [PERSON]. Враховуючи вищенаведене, станом на 06 липня 2010 року ні що не давало підстав стверджувати, що видана в порядку передоручення довіреність на імя [PERSON] та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу є документами, які закріплюють право власності на автомобіль [NUMBER] за позивачем. Таким чином, судом не береться до уваги пояснення позивача про те, що він дізнався про порушення свого права у березні 2013 року, коли його зупинили працівники ДАІ. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у звязку із спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed