Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

У червні 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, посилаючись на те, що відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами від 10 листопада 2005 року, позивачка [PERSON] є власником домоволодіння № 113 по вулиці Грінченка у м. Дніпропетровську. Разом з нею в спірному домоволодінні зареєстрований відповідач, який є колишнім чоловіком позивачки, однак, після розірвання шлюбу, а саме з грудня 2014 року в будинку не проживає, не користується ним, не несе витрат на його утримання. Тому позивач звернулася до суду та просила визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням домоволодінням №113 по вул. Грінченко в м .Дніпропетровську та зняти його з реєстраційного обліку в зазначеному будинку. В судове засідання позивачка [PERSON], не зявилася, надала заяву про слухання справи у її відсутність, на задоволенні позову наполягала, проти заочного рішення не заперечувала. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач [PERSON], до судового засідання не зявився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином. Про причини своєї неявки суду не повідомив, не надав заяв про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у звязку з чим суд за згодою позивача вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами від 10 листопада 2005 року, позивачка [PERSON] є власником домоволодіння № 113 по вулиці Грінченка у м. Дніпропетровську. [PERSON] є колишнім чоловіком [PERSON] та залишається зареєстрованим в домоволодінні №113 по вул. Грінченко в м.Дніпропетровську, однак в будинку не мешкає без поважних причин, особистих речей в ньому не має, оплату комунальних послуг не здійснює, що підтверджується наданими доказами. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] втратив право користування спірним житлом. Вирішуючи відповідно до вимог ст.88 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку судові витрати з відповідача не стягувати, оскільки вимога про розподіл судових витрат позивачем не заявлялася.

Outcome: approved