Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Москіто Мобайл» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 01.03.2016 року по 04.11.2016 року працював за сумісництвом на посаді юриста ТОВ «Москіто Мобайл» та був звільнений з роботи за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України. В день звільнення з роботи йому не виплачено заробітну плату та компенсацію за невикористані дні відпустки, через відсутність грошових коштів. Позивач вважає дії відповідача незаконними. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 36867,38 грн., що складається із наступних сум: 32382,95 грн. - нарахована, але невиплачена заробітна плата; 4484,43 грн. - компенсація за невикористану відпустку. Ухвалою судді [PERSON] від 08.06.2017 року відкрито провадження у справі. Розпорядженням Шевченківського районного суду м. Києва від 09.11.2017 року здійснено перерозподіл даної справи у зв'язку із звільненням судді [PERSON] у відставку та передано для розгляду судді Малинникову О.Ф. Ухвалою судді Малинникова О.Ф. від 13.11.2017 року прийнято справу до провадження. У відповідності до розпорядження Шевченківського районного суду м. Києва від 11.06.2018 року, здійснено перерозподіл даної справи на підставі доповідної помічника судді Малинникова О.Ф. від 06.06.2018 року, відповідно до якої суддя Малинников О.Ф. з 02.04.2018 року перебуває на довготривалому лікарняному, строк якого може перевищувати два місяці, що свідчить про неможливість продовження розгляду даної справи раніше визначеним суддею в строки, встановлені законом. Ухвалою судді Піхур О.В. від 12.06.2018 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судове засідання не з'явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання, не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовні вимоги не направив. Суд дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. виходячи з наступних підстав. Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що позивач з 01.03.2016 року по 04.11.2016 року працював на посаді юриста ТОВ «Москіто Мобайл» та відповідно Наказу №26-К - 0000000012 про припинення трудового договору від 04.11.2016 року був звільнений з роботи за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с. 6). Відповідно довідки №1 від 27.01.2017 року дохід позивача за період з 01.03.2016 року по 04.11.2016 року склав 90814,30 грн. (а.с. 71). Наказом ТОВ «Москіто Мобайл» №26-К - 0000000012 від 04.11.2016 року про припинення трудового договору наказано виплатити компенсацію за 16 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с. 6). Відповідно розрахунку наданого позивачем, відповідачем було нараховано, але не сплачено заробітну плату в розмірі 32382,95 грн., що складається з суми невиплаченої заробітної плати за другу половину серпня 2016 року - 6037,50 грн.; суми невиплаченої заробітної плати за вересень 2016 року - 12075,00 грн.; суми невиплаченої заробітної плати за жовтень 2016 року - 12075,00 грн.; суми невиплаченої заробітної плати за чотири робочі дні листопада 2016 року - 2195,45 грн. Позивач зазначає, що в день звільнення з роботи йому не виплачено заробітну плату починаючи з другої половини серпня 2016 року по день звільнення в розмірі 32382,95 грн. та компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 4484,43 грн., через відсутність грошових коштів, тому вважає дії відповідача незаконними. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. 1 ст. 116 КЗпП України). Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (ст. 38 КЗпП України). Приписами ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовій виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За положеннями статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно розрахунку наданого позивачем, відповідачем було нараховано, але не сплачено заробітну плату в розмірі 32382,95 грн., що складається з суми невиплаченої заробітної плати за другу половину серпня 2016 року - 6037,50 грн.; суми невиплаченої заробітної плати за вересень 2016 року - 12075,00 грн.; суми невиплаченої заробітної плати за жовтень 2016 року - 12075,00 грн.; суми невиплаченої заробітної плати за чотири робочі дні листопада 2016 року - 2195,45 грн. Згідно з абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки (частина 1 статті 24 Закону). Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивачу при звільненні не було виплачено заборгованість по заробітній платі та грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, беручи до уваги розрахунок заробітку за час затримки остаточного розрахунку та грошової компенсації за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої частини заробітної плати в сумі 32382,95 грн. та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4484,43 грн., без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів, підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved