Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача борг за договором позики від 20 лютого 2017 року, з урахуванням індексу інфляції, 3% річних, всього у розмірі 15259,82 грн., а також покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що 20лютого 2017 року між ним та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики в письмовій формі. Відповідно до умов вказаного Договору, Позивач передав, а Відповідач прийняв у борг грошові кошти у розмірі 14758 гривень, на термін чотири роки, що було засвідчено власноручним підписом відповідача. Факт одержання грошей відбувся 20 лютого 2017 року в присутності свідків, про що відповідачем було написано власноручну розписку. Відповідно до умов вказаного Договору, повернення зазначеної суми позики було визначено до 20 лютого 2021 року, однак, відповідач до цього часу кошти не повернула, внаслідок чого позивач, посилаючись на вимоги ст. 1046 ЦК України, просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики у зазначеному вище розмірі. Крім того, посилаючись на вимоги ст. 625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних та індекс інфляції за період з 21.02.2017 року по 31.05.2021 року, що, за його підрахунками, складає повну суму у розмірі 15259,82 грн. Ухвалою суду від 23 липня 2021 року відкрите загальне позовне провадження (а.с. 24). Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача - адвокат Шаповалов П.В. звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність, в якій позов підтримав. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, відзив на позовну заяву не подала, причина неявки суду не відома, тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд, з погодження позивача, провів заочний розгляд справи. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Суду надано копію договору зворотної фінансової допомоги від 20 лютого 2017 року, у відповідності до якого [PERSON] (позичальник) отримала в борг у [PERSON] (позикодавця) грошові кошти у розмірі 14758,00 грн., на термін чотири роки, зобов`язавшись їх повернути у строк до 20 лютого 2021 року. (а.с. 4). Зазначений договір, відповідно до вимог ч.1 ст. 1047 ЦК України, є таким, що укладений в письмовій формі, оскільки його сума більш, ніж у 10 разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму громадян. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. У відповідності до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Судом встановлено, не спростовано сторонами, що на момент розгляду справи судом зобов`язання щодо повернення боргу за договором позики відповідачем не виконано. Таким чином суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу в розмірі 14758 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зазначеним вище Договором не встановлений інший розмір процентів за користування позикою, а тому суд погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором позики з урахуванням трьох відсотків річних та індексу інфляції за період з 21.02.2021 року по 31.05.2021 року (а.с. 3), однак вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 309,31 грн., а також індекс інфляції у розмірі 891,17 грн., за період з 21.02.2021 року по 02.11.2021 року. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд керується наступними нормами процесуального закону. Так, статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. У відповідності до приписів ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно до положень ч.ч.1-4 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно ч.ч.1,2 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Разом з тим склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані наступні документи: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимог. В матеріалах справи міститься попередній розрахунок надання послуг адвокатом (а.с. 12-14), квитанція про отримання адвокатом 3500 грн. за договором (а.с. 15), а також містяться докази понесених позивачем витрат по оплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. (а.с. 1). Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору у розмірі 908 грн., та витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved