Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

У червні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з відповідним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що у період з 04 липня 2016 року по 27 березня 2019 року ним відповідачеві через інтернет-банкінг «Приват24» були перераховані грошові кошти у загальній сумі 203504,00 грн. Зазначає, що між ним та [PERSON] як до, так і після перерахування грошових коштів були відсутні будь-які договірні відносини, тобто відповідач, на його думку, набула вказану суму без достатніх правових підстав. 10 травня 2019 року [PERSON] направив [PERSON] лист-заяву, в якому просив повернути кошти. У зв`язку із невиконанням його вимог позивач звернувся до суду та просить стягнути грошові кошти. 23 липня 2020 року у справі було відкрите провадження, судовий розгляд вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників. Ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати від 31 жовтня 2019 року до участі у справі залучено [PERSON] у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. 18 вересня 2019 року до суду надійшло клопотання про допит у якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні 10 червня 2020 року представник відповідача відмовився від допиту свідків і така відмова прийнята судом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити. Пояснила, що вказані у заяві грошові кошти помилково перераховувались [PERSON] на рахунок [PERSON] . Помилки у номері банківського рахунку позивач помітив лише після трьох років перерахувань грошових коштів. У відповіді на відзив, що надійшла до суду 25 вересня 2019 року представник позивача зазначає, що такі грошові кошти отримані [PERSON] безпідставно, а тому підлягають стягненню. Вказує, що така сума не є сплатою матеріальної допомоги чи винагороди (роялті), а надані відповідачем письмові докази - електронної переписки щодо перерахунку грошових коштів, є недопустимими з огляду на недотримання порядку подання електронних доказів. Представник відповідача та третя особа в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили. Суду пояснили, що ні у позовній заяві, ні у поясненні представника позивача не міститься чіткої позиції з приводу перерахування коштів відповідачеві протягом періоду з 2014 по 2019 рік. Перерахунки здійснювалися систематично, різними сумами, по декілька платежів на місяць. Фактично суми, що перераховувалися позивачем, були матеріальною допомогою для існування відповідача, що виплачувалися за ініціативою [PERSON] . У відзиві на позовну заяву від 27 серпня 2019 року зазначено, що грошові кошти, про які зазначає позивач, дійсно були перераховані на картковий рахунок відповідача. [PERSON] є чоловіком рідної сестри [PERSON] - [PERSON] , а зазначені у позові кошти були матеріальною допомогою відповідачеві. Просить суд відмовити у задоволенні позову. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову. Судовим розглядом встановлено, що згідно з поясненнями сторін у судовому засіданні та матеріалами справи між позивачем та відповідачем наявні певні родинні зв`язки. Так, із заяви [PERSON] від 10 травня 2019 року у справі № 461/1154/19 (а.с.111-114) вбачається, що він є чоловіком [PERSON] , яка є сестрою [PERSON] . Відповідно до рішення Галицького районного суду м. Львова від 31 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] (третьою особою, дочкою відповідача [PERSON] ) був розірваний шлюб; подружжя має спільну дитину [PERSON] , [INFO] (а.с.105,109-110). Відповідно до виписок по витратам по картці/рахунку № [NUMBER] [PERSON] у АТ «Приватбанк» за період з 01 травня 2016 року по 25 квітня 2019 року (а.с.49-75), з карткового рахунку позивача на картковий рахунок [PERSON] були здійснені наступні перерахування: 04 липня 2017 року - 1500,00 грн, 27 липня 2016 року - 1500,00 грн, 29 липня 2016 року - 2004,00 грн, 08 серпня 2016 року - 2000,00 грн, 12 вересня 2016 року - 1500,00 грн, 09 листопада 2016 року - 6000,00 грн, 27 грудня 2016 року - 5000,00 грн, 02 лютого 2017 року - 20000,00 грн, 04 травня 2017 року - 6000,00 грн, 27 червня 2017 року - 2000,00 грн, 28 грудня 2017 року - 3000,00 грн, 10 січня 2018 року - 7500,00 грн, 19 січня 2018 року - 4000,00 грн, 31 січня 2018 року - 4000,00 грн, 19 лютого 2018 року - 4500,00 грн, 14 березня 2018 року - 3000,00 грн, 22 березня 2018 року - 3000,00 грн, 06 квітня 2018 року - 3000,00 грн, 17 квітня 2018 року - 6000,00 грн, 04 травня 2018 року - 10000,00 грн, 18 травня 2018 року - 3000,00 грн, 05 червня 2018 року - 3000,00 грн, 22 червня 2018 року - 3000,00 грн, 04 липня 2018 року - 3000,00 грн, 16 липня 2018 року - 4000,00 грн, 25 липня 2018 року - 4000,00 грн, 08 серпня 2018 року - 4000,00 грн, 15 серпня 2018 року - 4000,00 грн, 24 грудня 2018 року - 5000,00 грн, 27 грудня 2018 року - 5000,00 грн, 28 грудня 2018 року - 10000,00 грн, 10 січня 2019 року - 15000,00 грн, 29 січня 2019 року - 5000,00 грн, 05 лютого 2019 року - 5000,00 грн, 06 лютого 2019 року - 5000,00 грн, 07 лютого 2019 року - 5000,00 грн, 25 лютого 2019 року - 5000,00 грн, 04 березня 2019 року - 5000,00 грн, 05 березня 2019 року - 5000,00 грн, 06 березня 2019 року - 5000,00 грн, 27 березня 2019 року - 5000,00 грн. Всього - 203504,00 грн. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Верховний Суд України роз`яснив, що кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Разом з тим у статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. У статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі дослідження наданих позивачем доказів, суд вважає недоведеним факт безпідставності набуття [PERSON] грошових коштів у сумі 203504,00 грн, які перераховувалися на її рахунок позивачем протягом 2016-2019 років. Суду не надано належних та допустимих доказів наявності у його діях рахункової помилки. Натомість, у долучених позивачем до позову виписок по картковому рахунку № [NUMBER] [PERSON] у АТ «Приватбанк» зафіксоване саме волевиявлення останнього. Так, [PERSON] свідомо, добровільно здійснив 46 перерахувань грошових коштів на банківські реквізити відповідача. Суд не погоджується з позицією позивача про існування рахункової помилки, оскільки така якби й мала місце, однак не протягом більше ніж трирічного періоду. Кожне наступне перерахування здійснювалося на ті ж самі рахунки отримувача [PERSON] . На думку суду, у такому разі позивач мав звертатися до банку чи відповідача про виправлення помилок та повернення коштів, проте доказів таких звернень суду не надав. Суд також не вбачає у діях відповідача [PERSON] недобросовісності при набутті права власності на грошові кошти. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (ч. 5 ст. 12 ЦК України). Принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність може розглядатися як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Сумлінність поведінки відповідача не спростована позивачем, на якого законом покладений тягар доказування цих обставин. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] та відсутність правових підстав для стягнення грошових коштів, а тому відмовляє у задоволенні позову. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд не вирішує питання про розподіл сплаченого судового збору.

Outcome: dismissed