Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

У червні 2013 року [PERSON] звернулася до суду із згаданим позовом, в якому прохає договір дарування, посвідчений Комсомольської державною нотаріальною конторою в реєстрі за №2-430 від 28 січня 1995 року, визнати недійсним. Ухвалити рішення про заміну актового запису №352 в «Списку домоволодінь, господарі яких не проживають на території ради», про те що: «житловий будинок 1957 року побудови, з господарськими будівлями, в [ADDRESS] рахується за громадянами: [PERSON] - 1/2 частини на підставі договору дарування, посвідченого Дмитрівською сільською радою народних депутатів міста Комсомольська Полтавської області в реєстрі №75 від 17 грудня 1992 року, та 1/2 частини - [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Комсомольською державною нотаріальною конторою в реєстрі за №2-430 від 28 січня 1995 року. Ухвалити рішення про виключення актового запису з реєстру за №2-430 від 28 січня 1995 року. Із змісту позовної заяви вбачається, що в обґрунтування своїх позовних вимог позивачка послалася на статтю 203 ЦК України, зазначивши, що укладення опорюваного правочину не відповідало її дійсної волі. В судовому засіданні позивачка [PERSON] наполягала на задоволенні своїх вимоги, посилаючись на те, що відповідач проти позову не заперечує. Відповідач [PERSON], будучи опитаним в межах виконання міжнародного доручення компетентним судом Російської Федерації, проти задоволення позову не заперечував. Належно повідомлені представники третіх осіб - Виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради міста Комсомольська Полтавської області та Комсомольської державної нотаріальної контори до залу суду не з'явилися, звернувшись із заявами про розгляд справи у їх відсутність. Дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено наступне. На підставі договору дарування, посвідченого Дмитрівською сільською радою міста Комсомольська Полтавської області, від 22 грудня 1992 року позивачка [PERSON] набула право власності на жилий будинок і господарські будівлі, розташовані в [ADDRESS] (а.с.6). Згідно договору дарування, посвідченого Державною нотаріальною конторою, від 28 січня 1999 року позивачка [PERSON] передала у власність відповідачу 1/2 частину згаданого жилого будинку і господарських будівель (а.с.21). У витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно станом на 19.06.2008 року [PERSON] зазначена як власниця 1/2 частини згаданого будинку з господарськими будівлями (а.с.11). Відповідно до рішення Дмитрівської сільської ради від 30.09.2003 року [PERSON] та [PERSON] передано у безоплатну приватну власність земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS], в розмірі по 0,8 га кожному (а.с.27). Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 21 березня 2011 року задоволено позов [PERSON] у повному обсязі, проведено розподіл житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки по [ADDRESS]. За позивачкою [PERSON] визнано право власності на 62/100 частки житлового будинку із господарськими будівлями, а за відповідачем [PERSON] - 38/100 частки (а.с.28). Розглянувши справу у межах заявлених вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Спірні правовідносини регулюються цивільним кодексом 1963 року, який діяв на час їх виникнення. Так, згідно статті 56 ЦК 1963 року угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість. Із змісту згаданої статті слідує, що обставини, щодо яких помилилася сторона угоди, мають існувати саме на момент її вчинення. З роз'яснень, які викладені в пункті 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», убачається, що відповідно до ст.56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила ст.56 ЦК 1963 року не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди. Відповідно до статті 243 ЦК 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Виходячи із змісту статей 56, 243 ЦК 1963 року договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно станом на 19.06.2008 року [PERSON] зазначена як власниця 1/2 частини згаданого будинку з господарськими будівлями, тобто вона виконала свої зобов'язання щодо реєстрації права власності на майно за опорюваним договором (а.с.11). Під час судового розгляду справи позивачка [PERSON] визнала ту обставину, що на час укладення опорюваної угоди (договору дарування) її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі, тому в силу ч.1 ст.61 ЦПК України згадана обставина не підлягає доказуванню. В судовому засіданні [PERSON] свої вимоги фактично обґрунтовувала тим, що вона та відповідач [PERSON] мають намір відчужити згадані будинок з господарськими будівлями, але в них виникли труднощі пов'язані з тим, що останній постійно проживає в Російській Федерації. Цим будинком вони не користуються і тому він занепадає. Однак суд вважає, що труднощі у зв'язку із утриманням та відчуженням згаданого домоволодіння, які виникли у позивачки після укладення оспорюваного договору, не можуть бути підставою для визнання його недійсним. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на викладене, суд вважає за неможливе прийняття визнання відповідачем [PERSON] позову, так як воно суперечить закону з наступних підстав. Так, згідно рішенням суду від 21 березня 2011 року між сторонами проведено розподіл зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями та визнано за [PERSON] і [PERSON] право власності на 62/100 та 38/100 частки житлового будинку із господарськими будівлями відповідно (а.с.28). Таким чином, сторони є співвласниками вказаного нерухомого майна не на підставі оспорюваного договору дарування, а на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, тому звернення до суду із згаданим позовом фактично являється спробою провести ревізію рішення суду від 21 березня 2011 року у непередбаченому законом порядку та відчуження нерезидентом нерухомого майна без сплати податку з доходу фізичних осіб. Під час судового розгляду справи позивачці роз'яснювалися правові наслідки не вчинення процесуальних дій, однак [PERSON] не скористалася своїм правом звернення до суду із вимогою про припинення права на частку у спільному майні за вимогою співвласника, і сама обрала спосіб захисту порушеного права, проте, із змісту позовної заяви не зрозуміло у чому полягало неправильне сприйняття позивачкою предмета чи інших істотних умов оспорюваної угоди. В позовній заяві [PERSON] з посиланням на ст.261 ЦК України 2003 року зазначає, що нею не було пропущено строк звернення до суду із вимогою про визнання недійсним договору дарування від 28 січня 1995 року, однак суд не приймає згадані доводи до уваги, так як у відповідності до ст.75 ЦК 1963 року встановлений законом трирічний строк позовної давності (стаття 71 ЦК 1963 року) застосовується судом незалежно від заяви сторін. Поважних причин пропуску цього строку позивачкою не зазначено і відповідної вимоги про його поновлення не заявлено. За таких обставин, суд вважає, що позов [PERSON] є необгрунтованим і задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed