Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

у травні 2020 року [PERSON] звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з позовом про захист прав споживачів, у якому просила суд стягнути з банку на її користь 17 005,41 грн. Свої вимоги мотивувала тим, що 22.06.2018 року звернулась до АТ КБ «Приватбанк» із заявою про укладення договору споживчого кредиту. Банком їй було відкрито картковий рахунок та надано платіжну картку [NUMBER] . 22.01.2020 року банком з її карткового рахунку без її відома було списано о 05 год. 15 хв. 6457,99 грн., о 06 год. 29 хв. - 10 547,42 грн. Встановивши факт списання коштів вона негайно звернулась до банку, зателефонувавши оператору на «гарячу лінію», після чого 22.01.2020 року о 08 год. 55 хв. банком було заблоковано її картковий рахунок. Після блокування рахунку невідомими особами декілька разів було здійснено спробу списати гроші з її рахунку. 06.02. та 11.02.2020 року вона звернулась до банку з вимогою про повернення їй безпідставно списаних коштів, а 08.02.2020 року - звернулась до Голосіївського управління поліції ГУНП в м. Києві із заявою про вчинення злочину, про що до ЄРДР було внесено відповідний запис. Вказала, що вона як користувач картки її не втрачала, нікому не передавала і не вчиняла жодних дій, які б сприяли проведенню невідомими особами банківських операцій з її коштами поза її волею, що, на її думку, дає підстави стверджувати, що банк безпідставно списав з її рахунку кошти, не виконав вимоги закону та не повернув на її вимогу списані гроші. Оскільки внаслідок неправомірних дій банку їй як споживачу банківських послуг було заподіяно шкоду та таку відшкодувати в добровільному порядку банк відмовляється, з метою захисту своїх порушених банком прав звернулась до суду з відповідним позовом, який просила задовольнити. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 18.05.2020 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 16.09.2020 року (а.с. 23). Ухвалою від 16.09.2020 року розгляд справи відкладено на 25.02.2021 року (а.с. 32). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю та необґрунтованістю. Свою позицію мотивував тим, що позов [PERSON] підлягає залишенню без розгляду через невідповідність позовної заяви вимогам ЦПК України, а саме: відсутність оплати судового збору. Крім того, вказав на те, що зняття коштів з рахунку позивача відбувалось із коректним введенням ПІН-коду, підстав для відмови у виконанні платіжної операції, яка здійснюється з фактичною наявністю платіжної картки та коректним вводом ПІН-коду у банку не було, незаконність дій банку не доведена. Позивач, скориставшись своїм процесуальним правом, подала відповідь на відзив, в якому вказала на недоведеність тверджень відповідача та просила позов задовольнити в повному обсязі. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування забезпечення позову. Матеріалами справи встановлено та не заперечено сторонами у справі, що 28.10.2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписавши яку позивач погодилась що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. В подальшому, між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» були підписані анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 25.05.2020 року та 12.06.2020 року. Підписанням вказаних заяв [PERSON] підтвердила, що ознайомилась та згідна з Умовами та правилами надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua в мережі інтернет в редакції на дату підписання заяви. Сторонами не заперечено та вбачається з матеріалів справи, що на виконання умов укладеного між сторонами у справі договору про надання банківських послуг банком було відкрито позивачу картковий рахунок, номер карти № [NUMBER] . 22.01.2020 року позивач дізналась, що 22.01.2020 року о 05 год. 15 хв. та о 06 год. 29 хв. були здійснені два перекази коштів з її банківської картки № [NUMBER] на суми 6457,99 грн. й 10 547,42 грн. відповідно. Встановивши факт списання коштів позивач негайно звернулась до банку, зателефонувавши оператору на «гарячу лінію», після чого 22.01.2020 року о 08 год. 55 хв. банком було заблоковано її картковий рахунок. Після блокування рахунку невідомими особами декілька разів було здійснено спробу списати гроші з картки № [NUMBER] без відома позивача, як зазначено у позові. 06.02. та 11.02.2020 року позивач звернулась до банку з вимогою про повернення їй безпідставно списаних коштів, а 08.02.2020 року - звернулась до Голосіївського управління поліції ГУНП в м. Києві із заявою про вчинення злочину, про що в ЄРДР було зареєстровано кримінальне провадження: 12020100010001079, правова кваліфікація кримінального правопорушення: ч. 1 ст. 185 КК України. Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Відповідно до п. 14.12. ст. 14 вказаного Закону користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи. Представник користувача має право отримати електронний платіжний засіб за довіреністю, що видана користувачем та посвідчена у встановленому законодавством порядку. У такому разі банк не несе відповідальності за проведення операцій з використанням такого електронного платіжного засобу, виданого представнику за довіреністю. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (п. 14.16. ст. 14 Закону). Згідно ст. 40-1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів, суб`єктів помилкових та неналежних переказів та вжиття заходів із запобіганням або припинення зазначених переказів. Моніторинг має проводитися постійно за параметрами, встановленими правилами відповідної платіжної системи. Відповідно до ст.37-1 вказаного Закону для встановлення правомірності переказу еквайр, за результатами моніторингу або в разі опротестування переказу держателем, емітентом або платіжною організацією платіжної системи, має право призупинити завершення переказу на час, передбачений правилами відповідної платіжної системи, але не більше ніж на дев`яносто календарних днів. Відповідно до п. п. 8, 9 Положення «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», затвердженого постановою Правління Національного Банку України № 705 від 05.11.2014 року, банк у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. У відповідності до вимог чинного законодавства, кожна транзакція в банкоматах або Приват24 забезпечена захистом від шахрайських дій, а саме: проходження Клієнтом авторизації, тобто введення реквізитів карти, які дають можливість ідентифікувати Клієнта та картковий рахунок, та додаткове підтвердження операції шляхом введення одноразового ОТП-паролю (коду авторизації), який надсилається Банком на мобільний телефон Клієнта, який зареєстрований ним в банківській системі (фінансовий телефон). Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до чинного законодавства України Банк здійснює надання банківських послуг необмеженому колу осіб на підставі їх заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг (далі - Умови), які розміщуються на офіційному сайті https://privatbank.ua/terms/ у мережі Інтернет і є невід`ємною частиною договору банківського обслуговування. Відповідно до п. 2.1.4.49.8. клієнт несе відповідальність за всі операції, які супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на карті даних, до моменту звернення клієнта в банк та блокування картки і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки в Стоп-лист платіжною системою. Згідно п. 2.8.4.5.10. Умов клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на карті даних, до моменту письмової заяви Держателя Картки про блокування коштів на рахунку і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки Карти в СТОП-ЛИСТ Платіжної системою, а в разі підключення до послуги «перевезення цінностей» - також протягом часу блокування платіжної карти. Відповідно до п. 2.1.4.48.1. клієнт зобов`язується: - не передавати Карти, ПІНи, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію третім особам, не використовувати Картки або нанесені на них дані в цілях, не передбачених цим Договором, або що суперечать чинному законодавству; вживати необхідних заходів для запобігання втрати, пошкодження, розкрадання Карти; - нести відповідальність за операціями, здійсненими з використанням ПІНа, постійного пароля, одноразових паролів; операціями по зміні ПІНу; - не здійснювати операції з використанням реквізитів Картки після її здачі до Банку або після закінчення терміну її дії, а також Картки, заявленої як втрачена. - протягом 10 днів після закінчення терміну дії Картки повернути для ліквідації Картку, а також карти, випущені Довіреною особам Клієнта, крім загублених / украдених і віртуальних карток. Згідно п. 2.1.4.7. Умов клієнт несе повну відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з рахунку третіми особами, в разі якщо його дії або бездіяльності призвели до втрати електронного платіжного засобу, розголошенню ПІНа або іншої інформації, яка дає можливість ініціювати платіжну операцію. Пунктом п. 2.1.5.9.3 Умов передбачено, що банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація, що передається по відкритих каналах зв`язку, в тому числі за допомогою SMS-запитів, стане відомою третім особам в результаті прослуховування або перехоплення каналу зв`язку, а також у разі несумлінного виконання Користувачем умов зберігання та використання НОК, мобільного телефону, sim-карти зв`язку (sim-карта - ідентифікаційний модуль Користувача, застосовуваний у мобільному зв`язку, складовий елемент мобільного телефону стандарту GSM, sim-карта містить інформацію про номер мобільного телефону Користувача, зареєстрованому у оператора стільникового зв`язку). Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Разом з тим, зі змісту листів відповідача № 20.1.0.0.0/7-200206/8041 від 07.02.2020 року та № 20.1.0.0.0./7-200219/8084 від 19.03.2020 року, вбачається, при здійсненні переказів грошових коштів із карткового рахунку позивача, були коректно введені номер картки позивача, термін її дії та CVV2 код. Вказане позивачем не спростовано доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). За змістом ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів, оскільки позивачем під час розгляду справи не доведено обставини, на які вона посилалась, як на підставу своїх вимог. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed