Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ЄВРАЗ [PERSON]» (далі [PERSON] «ЄВРАЗ [PERSON]») про відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя, посилаючись на отримання ним захворювання внаслідок нещасного випадку на виробництві. Так, оглядом МСЕК від 03.04.1996 року йому вперше встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 70%, 01.05.1997 року підтверджено 70% втрати професійної працездатності, з 01.05.2000 року 60% втрати професійної працездатності, з 01.05.2005 року 60% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності безстроково. Вважаючи причиною отримання професійного захворювання нещасний випадок на виробництві , просив суд стягнути з [PERSON] «ЄВРАЗ [PERSON]» на його користь моральну шкоду у сумі 640000 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві. Відповідач проти позову заперечував, просив відмовити у повному обсязі. Заслухавши доводи представників сторін, перевіривши матеріали справи, суд дійшов до наступного. [PERSON] встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] з 01.10.1995 року по 03.04.1996 рік працював на шахті Ювілейна Рудника «Суха Балка», правонаступником якого є [PERSON] «ЄВРАЗ [PERSON]», був звільнений на пенсію, у зв'язку з інвалідністю (а.с. 11) . 04 грудня 1995 року на підприємстві стався нещасний випадок, у результаті якого позивач отримав численні ушкодження. 06 грудня 1995 року комісією з розслідування нещасного випадку складено акт №66 про нещасний випадок на виробництві, згідно якого причинами нещасного випадку стало порушення трудової та виробничої дисципліни посадовими особами відповідача (копія акту, а.с. 12, зворотній бік). Позивачем [PERSON] отримана травма: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, закритий перелом крижів з пошкодженням крижопідвздошного зчленування справа, закритий перелом верхньої треті правого плеча, забій грудного і поперекового відділів хребта, легкий вестібуломозжечковий синдром, люмбалгію, посттравматичну справа. Висновком МСЕК від 03 квітня 1996 року позивачу первинно встановлено 70 % втрати професійної працездатності в звязку з нещасним випадком на виробництві (а.с. 13а). Висновком МСЕК від 06 травня 1997 року позивачу встановлено 70 % втрати професійної працездатності в звязку з нещасним випадком (а.с. 14). Висновком МСЕК від 08 квітня 1999 року позивачу встановлено 60 % втрати професійної працездатності в звязку з нещасним випадком (а.с. 16). Висновком МСЕК від 04 травня 2005 року позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності безстроково та третя група інвалідності (а.с.17,18). Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При вирішенні позовних вимог суд керується вимогами ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року та п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (далі Правила) й виходить з обовязку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у звязку з отриманим ним на виробництві захворювання, яка спричинена з вини останнього. Як розяснив Пленум Верховного [PERSON] України в п.5 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Суд встановив, що згідно витягу із акту огляду у ЛТЕК позивачу втрату професійної працездатності по отриманому ним на виробництві професійному захворюванню первинно встановлено\~03 квітня 1996 року, і дійшов висновку про те, що саме з часу первинного встановлення захворювання у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, яку заподіяно внаслідок нещасного випадку на виробництві, а тому спір з приводу її відшкодування повинен вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого такого права у відповідності до Правил та положень ЦК України в редакції 1963 року ( далі по тексту Правил). Згідно п.11 Правил в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному\~\~ випадку на підставі: \~домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); \~рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Суд не погоджується з запереченнями представника відповідача оскільки, як вбачається з Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивач в 1995 році отримав професійне захворювання, у зв`язку з нещасним випадком на виробництві. Акт розслідування хронічного професійного захворювання не оскаржено підприємством-відповідача у встановленому законодавством порядку. Що стосується доводів представника відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди в зв'язку з втратою працездатності, то вони не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача йому спричинена моральна шкода. При цьому, суд враховує, що відповідно до вимог Закону України «Про охорону праці», який був чинний на час встановлення позивачу професійного захворювання, та ст. 153 КЗпП України обов'язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця. На час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням ним трудових обовязків передбачалось пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 492 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі Правила), відповідно до якого моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Як зазначено у Рішенні Конституційного [PERSON] №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР (далі ЦК УРСР) та пункту 11 Правил… було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, який не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). При цьому розмір мінімальної заробітної плати для розрахунку необхідно застосовувати той, який діє на час розгляду справи, згідно п. 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Згідно зі ст. 440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обовязковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК УРСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до\~ст.237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм\~КЗпП України\~при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. З врахуванням викладених обставин справи, суд вбачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати позивачу відповідач, як власник підприємства, який не створив працівнику безпечні умови праці, що підтверджується Актом розслідування профзахворювання від 08.12.1995 року, що призвело до ушкодження його здоров'я та перенесення моральних страждань потерпілого. У судовому засіданні встановлено, що позивачу була заподіяна шкода здоровю, він отримав професійне захворювання, втратив працездатність в розмірі 60 відсотків безстроково, визнаний інвалідом від профзахворювання, позивач переносить щоденно фізичні та моральні переживання, змушений приймати ліки, має звертатися і перебувати під наглядом лікарів. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками отриманого професійного захворювання, позивачеві порушено його звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв'язки. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає часткової компенсації. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. Враховує суд також й розяснення, надані Пленумом Верховного [PERSON] України, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (асз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму). Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 24.12.2014 року по справах №6-156цс14, № 6-188цс14, 6-207цс14 та у постанові від 18.03.2015 року № 6-24цс15. З огляду на викладені обставини, виходячи з меж відшкодування моральної шкоди, яка визначається у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, розмір якої згідно положень Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» становить 3200 грн., а також враховуючи засади розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди слід визначити в сумі 38400 грн. ( 3200 грн. х 12 мінімальних зарплат) й стягнути його з відповідача на користь позивача,\~що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial