Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

У травні 2015р. до Шевченківського районного суду м.Києва надійшла позовна заява [PERSON] (Позивач) до [PERSON] (Відповідач) про розірвання шлюбу. Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що 25.08.1989р. між ним та Відповідачкою у відділі ЗАГСу Кузніцовського міськвиконкому Рівненської області було укладено шлюб, про що складено актовий запис №102 в книзі реєстрації шлюбів та видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 25.08.1989р. Від шлюбу у 1990 році народився син - [PERSON], який на даний час є повнолітнім. Разом з тим, з моменту реєстрації шлюбу та народження дитини між ними стали виникати непорозуміння з підстав різного сприйняття сімейних та подружніх обов'язків щодо конкретного розуміння прав та обов'язків дружини і чоловіка, а після повноліття сина вони фактично проживають окремо та не підтримують подружніх стосунків. Також Позивач вказав, що не вбачає можливості збереження шлюбу. З огляду на викладене, Позивач просив розірвати шлюб з Відповідачем. Ухвалою суду від 28.10.2014р. за клопотанням Відповідача - [PERSON] з метою збереження сім'ї сторонам надано строк на примирення 3 місяці. У судовому засіданні 28.01.2015р. Позивач повідомив, що наданий судом строк на примирення не дав результатів, він не вбачає можливості подальшого збереження шлюбу та просить його розірвати. Відповідач щодо позову заперечила. При цьому фактично пояснила, що певний період часу вони з Відповідачем спільно не проживають, оскільки він лише інколи приходить додому, спільного господарства не ведуть, подружніх стосунків не підтримують, у наданий судом строк на примирення ситуація не змінилась. Поряд з цим, на думку Відповідачки дані обставини не є визначальними для розірвання шлюбу. У судовому засіданні сторони визнали, що від шлюбу мають лише повнолітнього сина, неповнолітніх дітей не мають. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 25.08.1989р. у відділі ЗАГСу Кузніцовського міськвиконкому Рівненської області між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 102, після реєстрації шлюбу прізвища чоловіка та дружини визначено відповідно «[PERSON]» та «[PERSON]». Факт реєстрації шлюбу підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу від 25.08.1989року (а.с.5). Від шлюбу Позивач та Відповідачка мають повнолітнього сина [PERSON], 1990 року народження, що визнано ними в судовому засіданні. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України (СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1.ст. 110 СК України). Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Згідно з ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено: «Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч.1 ст.111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.». Ухвалою суду від 28.10.2014р. сторонам надавався час на примирення, проте як стверджує Позивач це не змінило ситуації і він не вбачає можливості подальшого збереження шлюбу. При вирішенні питання про розірвання шлюбу судом також враховані положення ст. 51 Конституції України, згідно з якими шлюб грунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї, та положення ст. 22 СК України, якою закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З огляду зазначені вище норми законодавства, надані Позивачем у судовому засіданні пояснення, а також враховуючи позицію Відповідачки, викладену у судовому засіданні при наданні пояснень, суд приходить до висновку, що в даному випадку подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам Позивача. З огляду на все наведене вище, суд приходить до висновку про можливість розірвання шлюбу між сторонами. Відповідно до ст.88 ЦПК України з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню сплачений при зверненні судовий збір. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 104, 105, 110, 112, 113 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved