Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

У травні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, в якій просив стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь 6\~000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що 07 травня 2021 року ним поштою до прокуратури Дніпропетровської області подана заява про кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 384 КК України, яка отримана 26 липня 2018 року. Після отримання заяви відомості про злочин не були внесені прокурором до ЄРДР протягом 24 годин, як це передбачено ст. 214 КПК України, натомість заява була направлена прокурором 31 липня 2018 року до ГУНП у Дніпропетровській області. 02 серпня 2018 року ухвалою слідчого судді у справі № 201/8234/18 вказана бездіяльність прокурора визнана протиправною. 16 серпня 2018 року відомості за заявою внесені до ЄРДР на підставі ухвали слідчого судді. Внаслідок бездіяльності уповноваженого державного органу він зазнав душевних страждань, а неспроможність передбачених законом процедур забезпечити йому захист законних прав заявника вже на початковому етапі ініціювання кримінального провадження породило у нього недовіру до правоохоронної системи та держави в цілому. Оскільки йому завдана моральна шкода, безпосередньо пов`язана з порушенням посадовими особами органу досудового розслідування його права на застосування до нього, як учасника кримінального провадження, належної правової процедури, вона підлягає відшкодуванню одноразово як компенсація втрат немайнового характеру. Так як судовим рішенням, яке набрало законної сили (ухвала слідчого судді від 07 серпня 2018 року у справі № 201/7783/18), встановлена неправомірність бездіяльності посадових осіб відповідача, обґрунтованим є висновок про наявність передбачених законом підстав для відшкодування завданої йому такими діями моральної шкоди. Чинним законодавством не встановлений механізм розрахунку розміру моральної шкоди в подібних правовідносинах. Вважає можливим розрахунок розміру моральної шкоди здійснити на основі встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, яка становить 6\~000,00 грн., та стягнути на його користь виплату саме в такому розмірі в якості компенсації завданої моральної шкоди. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом. 12 серпня 2021 року представником відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури Чабан О.В. надано суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Дніпропетровська обласна прокуратура не погоджується з доводами позовної заяви [PERSON] та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 Цивільного кодексу України. Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності, як такої, і відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування шкоди. Таким чином, доводи позивача є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на що позов не підлягає задоволенню. У зв`язку з викладеним просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Позивач в\~судове засідання\~не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Представник відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури Чабан О.В. в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнає з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився,\~про день,\~час та\~місце розгляду\~справи був\~повідомлений належним\~чином,\~причин неявки\~суду не\~повідомив. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 23 липня 2018 року [PERSON] за допомогою засобів поштового зв`язку направив до прокуратури Дніпропетровської області заяву про кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 384 КК України (а.с. 3). У вказаній заяві [PERSON] було зазначено, що на підставі довіреності він виступає представником позивача [PERSON] у цивільній справі про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , ( [INFO] ), який є спільним сином позивача та відповідача [PERSON] . Враховуючи ту обставину, що за приписами ч. 2 ст. 161 Сімейного кодексу України суд не може передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, [PERSON] , з метою введення суду в оману щодо власного матеріального стану за відсутності підтвердження самостійного доходу, не маючи на меті зайняття підприємницькою діяльністю, 11 вересня 2017 року зареєструвався в якості фізичної особи-підприємця та став на облік в Петропавлівському відділенні Західно-Донбаської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області. Після цього, реалізуючи злочинний намір з введення в оману суду, [PERSON] разом із зустрічною позовною заявою від 27 вересня 2017 року надав суду у справі № 204/6751/17 витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських нормувань, яким засвідчувалось взяття його на облік в якості фізичної особи-підприємця. В подальшому, в грудні 2017 року [PERSON] подав до органу реєстрації заяву про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності. [PERSON] приховав докази того, що він вже не є фізичною особою-підприємцем та не повідомив про це суд. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15.01.18 позов [PERSON] задоволений та визначене місце проживання малолітньої дитини із нею. В подальшому, реалізуючи злочинний намір з введення в оману суду, [PERSON] вніс до складеної ним апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції завідомо недостовірну інформацію про те, що він є фізичною особою-підприємцем, а також усно повідомив таку інформацію 29 травня 2018 року під час надання пояснень колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області. В результаті вчинення [PERSON] вищевказаних дій, які є закінченим злочином, ним була досягнута злочинна мета, внаслідок чого судом апеляційної інстанції скасоване рішення суду першої інстанції. Вказані злочинні дії [PERSON] призвели до завдання моральної та матеріальної шкоди [PERSON] , яка вимушена оскаржувати рішення суду апеляційної інстанції в касаційному порядку до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, для чого має витрачати кошти на підготовку та направлення касаційної скарги та сплатити 1\~280,00 грн. судового збору. Таким чином, в діях [PERSON] міститься склад злочину, відповідальність за який передбачена ст. 384 КК України. У зв`язку з цим просив внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та надати йому витяг з реєстру, як заявнику. Вказана заява була отримана прокуратурою Дніпропетровської області 26 липня 2018 року, що підтверджується чеком Укрпошти (поштовий ідентифікатор відправлення № 491010762690) та відстеженням поштового відправлення з офіційного сайту Укрпошти (а.с. 4). Заяву [PERSON] 31 липня 2018 року за вих. № 04/2/2-р було направлено прокуратурою Дніпропетровської області за належністю до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (а.с. 5). Оскільки протягом 24 годин після отримання вищевказаної заяви про кримінальне правопорушення, як це передбачено статтею 214 КПК України, відповідні відомості за даною заявою не були внесені уповноваженим прокурором прокуратури Дніпропетровської області до Єдиного реєстру досудових розслідувань, 30 липня 2018 року [PERSON] в порядку ст.ст. 303-304 КПК України звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою на бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, в якій просив зобов`язати уповноваженого прокурора прокуратури Дніпропетровської області внести до ЄРДР відомості про кримінальні правопорушення на підставі його заяви від 23 липня 2018 року, що була отримана 26 липня 2018 року (а.с. 6). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2018 року по справі № 201/8234/18 скаргу [PERSON] на бездіяльність уповноважених осіб прокуратури Дніпропетровської області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви, було задоволено. Зобов`язано уповноважену особу прокуратури Дніпропетровської області внести відомості про відповідне кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви [PERSON] від 23 липня 2018 року (поштовий ідентифікатор відправлення № 491010762690), про вчинене кримінальне правопорушення, у відповідності до вимог ст. 214 ЦПК України, про що надати відповідний витяг заявнику (а.с. 7). Листом вих. 04/2/5-1338-18 від 17 серпня 2018 року прокуратурою Дніпропетровської області було повідомлено [PERSON] про те, що до прокуратури Дніпропетровської області надійшла ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2018 року у справі № 201/8234/18, на підставі зазначеної ухвали 16 серпня 2018 року внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 4201804000001000 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України (а.с. 8). З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42018040000001000 вбачається, що 16 серпня 2018 року прокурором прокуратури Дніпропетровської області було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за фактом введення в оману суду, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України (а.с. 8 (зворотній бік)). За приписами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Звертаючись у травні 2021 року до суду з даним позовом [PERSON] просив стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь 6\~000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що внаслідок бездіяльності уповноваженого державного органу він зазнав душевних страждань, що також породило у нього недовіру до правоохоронної системи та держави в цілому. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У статті 56 Конституції України закріплено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16 зазначено, що спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Статті 1173, 1174 ЦК України закріплюють, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи посадових осіб. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України,\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема\~\~у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;\~ 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У постанові Верховного Суду від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 зроблено висновок про те, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Однак, позивачем [PERSON] не надано доказів того, що бездіяльністю службових осіб Дніпропетровської обласної\~прокуратури безпосередньо позивачу [PERSON] було заподіяно моральну шкоду. Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 60 КПК України заявником є\~фізична або\~юридична особа,\~яка звернулася\~із заявою\~або повідомленням\~про кримінальне\~правопорушення до\~органу державної\~влади,\~уповноваженого розпочати\~досудове розслідування,\~і не\~є потерпілим. Заявник\~має право: отримати\~від органу,\~до якого\~він подав\~заяву,\~документ,\~що підтверджує\~її прийняття\~і реєстрацію; отримувати\~витяг з\~Єдиного реєстру\~досудових розслідувань; подавати\~на підтвердження\~своєї заяви\~речі і\~документи; отримати інформацію про закінчення досудового розслідування. Згідно з ч. 1 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень\~Закону України\~«Про ринки капіталу та організовані товарні ринки» діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Потерпілого у\~кримінальному провадженні\~може представляти\~представник -\~особа,\~яка у\~кримінальному провадженні\~має право\~бути захисником. Представником юридичної особи, яка є потерпілим, може бути її керівник, інша особа, уповноважена законом або установчими документами, працівник юридичної особи за довіреністю, а також особа, яка має право бути захисником у кримінальному провадженні (ч.ч. 1, 2 ст. 58 КПК України). Судом встановлено, що звертаючись до прокуратури Дніпропетровської області з заявою про кримінальне правопорушення від 23 липня 2018 року, що була отримана 26 липня 2018 року, [PERSON] діяв не у власних інтересах, а як представник на підставі довіреності в інтересах [PERSON] , про що зазначив сам [PERSON] у своїй заяві про кримінальне правопорушення від 23 липня 2018 року (а.с. 3). У частині 4 статті 58 КПК України визначено, що представник користується процесуальними правами потерпілого, інтереси якого він представляє, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо потерпілим і не може бути доручена представнику. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити процесуальні дії від імені другої сторони, яку вона представляє. Інститут представництва є однією з важливих процесуальних гарантій права на судовий захист, що разом з іншими засобами забезпечує особі доступ до правосуддя. Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року по справі № 916/1423/17). Разом з цим, слід також зазначити, що для настання цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди необхідною є наявність таких елементів: винність дій особи, яка завдала шкоду, протиправність таких дій (в даному випадку бездіяльності), наявність шкоди, а також причинно-наслідковий зв`язок між діями та наслідками, що настали. При цьому необхідною є одночасна наявність всіх вищезазначених елементів. З аналізу норм статей 1173, 1174 ЦК України слід дійти висновку, що за заподіяння шкоди незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування шкода відшкодовується державою фізичній або юридичній особі, якій безпосередньо завдано таку шкоду. Таким чином, оскільки в даному випадку заяву про кримінальне правопорушення від 23 липня 2018 року, що була отримана прокуратурою Дніпропетровської області 26 липня 2018 року, було подано позивачем [PERSON] не у власних інтересах, а в інтересах [PERSON] ,\~то і\~шкода,\~яка могла\~бути завдана\~бездіяльністю службових\~осіб прокуратури\~Дніпропетровської області,\~що полягала\~у невнесенні\~відомостей за\~заявою про\~кримінальне правопорушення\~до Єдиного\~реєстру досудових\~розслідувань, могла бути завдана виключно [PERSON] ,\~а не\~її представнику\~ [PERSON] . Здійснюючи представництво, представник користується процесуальними правами особи, інтереси якої він представляє. Під час розгляду справи судом не встановлено факту завдання відповідачем моральної шкоди безпосередньо позивачу [PERSON] . При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Крім того, статтею 2\~ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тобто, можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншою особою. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до переконливого висновку, що позивачем не доведено на теперішній час факту порушення відповідачем його прав. З огляду на вищевикладене, оскільки звертаючись з заявою про кримінальне правопорушення від 23 липня 2018 року, що була отримана прокуратурою Дніпропетровської області 26 липня 2018 року, [PERSON] діяв не у власних інтересах, а як представник в інтересах [PERSON] , а також з урахуванням того, що матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що незаконними рішеннями,\~дією чи\~бездіяльністю відповідачів\~безпосередньо [PERSON] \~було завдано\~моральну шкоду, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] 6\~000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Надану представником відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури Чабан О.В. копію постанови слідчого СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Сеніна В.В. від 09 квітня 2020 року про закриття кримінального провадження суд оцінює критично та до уваги в якості доказу у даній справі не приймає і відхиляє, оскільки вказана постанова взагалі не стосується даної справи, а стосується звернення [PERSON] до ДВП ГУНП від 06 серпня 2018 року (кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040030001825 від 07.08.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України) (а.с. 66). Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати по справі підлягають віднесенню на рахунок держави. На підставі ст.ст. 15, 16, 23, 1167, 1173, 1174 Цивільного кодексу України та

Outcome: dismissed