Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Дочірнього підприємства «KAZAMETA-Україна» приватного підприємства «ЛАОНА», в якому з урахування заяви про зменшення позовних вимог просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку по виплаті заробітної плати в сумі 353563,68 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням апеляційного суду Херсонської області від 14.01.2013 року було змінено рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 17.09.2012 року та стягнуто на користь позивача з ДП «KAZAMETA-Україна» ПП «ЛАОНА» заборгованість з виплати заробітної плати з урахуванням утриманих обов'язкових платежів в розмірі 86005,37 грн., яку підприємством погашено 11.07.2014 року. Позивач вважає, що у зв'язку з невиконанням рішення суду відповідач відповідно до положень ст. 117 КЗпП України повинен сплати на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку, який нею розраховано з 14.01.2013 року по 11.07.2014 року в сумі 353563,68 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги з урахуванням заяви про їх уточнення підтримала повністю, просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити в їх задоволенні, надала суду свої письмові заперечення. Заслухавши учасників процесу, з'ясувавши обставини справи та дослідивши долучені матеріали, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з урахування наступного. Відповідно до матеріалів справи рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 17.09.2012 року позов [PERSON] до Дочірнього підприємства «KAZAMETA-Україна» приватного підприємства «ЛАОНА» задовілено частково, вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по зарплаті з урахуванням утриманих обов'язкових платежів та податків в сумі 37041,65 грн. за період з 01.11.2008 року по 14.07.2009 року, зобов'язано відповідача внести в трудову книжку відомості щодо переводу позивача наказом від 03.11.2008 року на посаду комерційного директора з 03.11.2008 року, в іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 14.01.2013 року вказане рішення суду в частині зобов'язання внести в трудову книжку відомості щодо переводу [PERSON] наказом на посаду комерційного директора, а також в частині відмови в задоволенні вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення від 27.05.2011 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. В частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі з урахуванням утриманих обов'язкових платежів та податків в сумі 37041,65 грн. рішення суду першої інстанції змінено та збільшено вказану суму до 86005,37 грн. 19.02.2013 року постановою державного виконавця ВПВР УДВС Головного управління юстиції відкрито виконавче провадження (ВП № 36652643) по примусовому виконанню виконавчого листа, виданого 13.02.2013 року Суворовським районним судом м. Херсона про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 86005,37 грн. Відповідно до виписки з карткового рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк» позивач отримала зазначені кошти 11.07.2014 року. 16.07.2013 року постовою державного виконавця закінчено виконавче провадження у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу порушення строків виплати заробітної плати при звільненні, врегульовані статтями 116, 117 КЗпП України. Зокрема, відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі наявності спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, у цей же строк має бути сплачено не оспорювану суму. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 03.07.2013 року у справі № 6-60цс13, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», моментом виплати заборгованості по заробітній платі виплати заборгованості по заробітній платі є день фактичного розрахунку за ініціативою власника, а якщо такий розрахунок не зроблено до розгляду справи судом день постанови судового рішення. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок у день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівникам вимоги про розрахунок, якщо в день звільнення він не працював. При невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність - стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Початком перебігу періоду, за який має бути сплачено середній заробіток, є день звільнення працівника або наступний день після пред'явлення звільненим працівникам вимоги про розрахунок, якщо в день звільнення він не працював, а закінченням - день фактичного розрахунку за відсутності спору щодо розміру належних виплат, а за наявності спору та за відсутності фактичного розрахунку - день ухвалення судового рішення. Оскільки положення ст. 117 КЗпП України передбачають підстави для відповідальності, то вони носять імперативний характер і мають застосовуватись відповідно до буквального їх викладення, довільне тлумачення цих положень є неприпустимим. Ані положення ст. 117 КЗпП України, ані інше законодавство, що регулює трудові відносини, не містять таких підстав для відповідальності роботодавця (стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку), як несвоєчасне виконання рішення суду про стягнення на користь працівника заборгованості із заробітної плати. Таким чином, [PERSON] 14.07.2009 року була звільнена з посади заступника директора Дочірнього підприємства «KAZAMETA-Україна» приватного підприємства «ЛАОНА» наказом від 27.05.2011 року. При звільненні їй було виплачено не оспорювану суму. Між сторонами виник трудовий спір щодо підстав звільнення, правомірності звільнення, розміру нарахованої заробітної плати, який був вирішений рішенням апеляційного суду від 14.01.2013 року. З вирішенням цього спору трудові відносини між сторонами припились та виникли інші правовідносини щодо примусового виконання рішення суду, які у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду також припинились. Отже, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Суд вважає, що позивач обрала спосіб захисту, який не ґрунтуються на вимогах закону.

Outcome: dismissed