Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

У травні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ДП «Українська правова інформація» про зміну формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 травня 2015 року позивачем на адресу відповідача було подано заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиконанням відповідачем норм трудового законодавства, зокрема, щодо дотримання строків виплати заробітної плати. Вказана заява зареєстрована у журналі вхідної кореспонденції 13 травня 2015 року. Разом з тим, 13 травня 2015 року у другій половині робочого дня позивач через різке погіршення стану здоров'я залишила робоче місце, повідомивши в.о. генерального директора Державного підприємства «Українська правова інформація» Лікаренко А.І. Згодом було видано листок непрацездатності з 13 по 15 травня 2015 року. Проте, наказом № 147-к/ від 13 травня 2015 року позивача звільнено з посади начальника юридичного забезпечення та претензійно-позовної роботи з 13 травня 2015 року у зв'язку з прогулом без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вказаний наказ вважає незаконним, оскільки позивач була відсутня на робочому місці з поважної причини - перебувала на лікарняному, відповідачем не було дотримано порядок проведення звільнення позивача із займаної посади, не відбиралися пояснення позивача щодо її відсутності на робочому місці. Крім того, позивач зазначила, що відповідач не вправі був її звільняти за прогул так, як нею в день звільнення була подана заява про звільнення за власним бажанням в порядку ч. 3 ст. 38 КЗпП України - якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Тому позивач просила: - визнати формулювання причин звільнення за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України - недійсним; - змінити формулювання причин звільнення із звільнення за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України, на звільнення за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органу законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч. 3 ст. 38 КЗпП України; - зобов'язати відповідача внести запис до трудової книжки позивача про скасування запису про звільнення за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України; - зобов'язати відповідача внести запис до трудової книжки позивача про звільнення за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органу законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч. 3 ст. 38 КЗпП України; - стягнути вихідну допомогу у розмірі 3 місячного середнього заробітку; - стягнути середній заробіток за весь затримки розрахунку при звільненні. Під час судового розгляду було залучено як третіх осіб в.о. генерального директора ДП «Українська правова інформація» Лікаренко А.І., генерального директор ДП «Українська правова інформація» Саніну Г.В. (т. 2 а.с. 15-16). Позивачем неодноразово змінювались позовні вимоги. Востаннє просила: - визнати формулювання причин звільнення за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України - недійсним та скасувати наказ № 147-к/ від 13 травня 2015 року «Про звільнення [PERSON]»; - змінити формулювання причин звільнення із звільнення за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України на звільнення за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органу законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч. 3 ст. 38 КЗпП України; - зобов'язати відповідача внести запис до трудової книжки позивача про скасування запису звільнення за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України; - зобов'язати відповідача внести запис до трудової книжки позивача про звільнення за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органу законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч. 3 ст. 38 КЗпП України; - зобов'язати відповідача видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку шляхом направлення її на адресу позивача; - стягнути вихідну допомогу у розмірі 14 989 грн. 48 коп.; - стягнути середній заробіток за весь затримки розрахунку при звільненні у розмірі 54 346 грн. 70 коп.; - стягнути середній заробіток за весь вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки у розмірі 50 566 грн. 06 коп.; - зобов'язати відповідача на своїх сайтах у розділі «Новини» або на першій сторінці сайтів розмістити інформацію щодо порушення відповідачем законодавства про працю та незаконне звільнення позивача, а також рішення суду про зміну формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; - стягнути у відшкодування моральної шкоди 1 грн. Представники відповідача та третя особа генеральний директор Державного підприємства «Українська правова інформація» Саніна Г.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Зазначили, що звільнення позивача відбулось з дотриманням норм трудового законодавства. Доводи позивача про порушення відповідачем строків виплати заробітної плати нічим не підтверджені. Представник відповідача надав письмові заперечення (т. 1 а.с. 62-65). Третя особа в.о. генерального директора Державного підприємства «Українська правова інформація» Лікаренко А.І. до судового засідання не з'явився з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у його відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи та дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони - [PERSON] та ДП «Українська правова інформація» перебували у трудових правовідносинах. 12 травня 2015 року на адресу керівника підприємства позивачем було написано заяву про звільнення з 13 травня 2015 року за власним бажанням в порядку ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням ДП «Українська правова інформація» п. 4.13 Колективного договору ДП «Українська правова інформація» на 2014-2017 року та ст. 115 КЗпП України у частині строків виплати заробітної плати. Вказана заява була зареєстрована в журналі вхідної кореспонденції 13 травня 2015 року, вх. № 60/вк (т. 1 а.с. 14). Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Підставою для написання цієї заяви позивачем стало невиконання відповідачем законодавства щодо строків виплати заробітної плати, а саме аванс позивачу виплачено 16 березня 2015 року, а заробітна плата через 18 календарних днів. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Пунктом 4.13 Колективного договору ДП «Українська правова інформація» на 2014-2017 року встановлено періодичність виплати заробітної плати, що не повинна перевищувати 16 календарних днів та встановлено, що за першу половину місяця виплату заробітної плати слід здійснювати 16 числа поточного місяця, а остаточну виплату - 2 числа наступного місяця (т. 1 а.с. 23-47). Відповідно до виписки за картковим рахунком клієнта [PERSON] вбачається, що заробітна плата на адресу позивача відповідачем була здійснена 16 березня 2015 року та 3 квітня 2016 року (т. 1 а.с. 15-17). Виплата коштів 16 березня 2015 року стверджується і платіжним дорученням № 11858 від 16 березня 2015 року (т. 1 а.с. 225). Разом з тим, з платіжного доручення № 12007 від 2 квітня 2015 року вбачається, що кошти на виплату заробітної плати за березень 2015 року згідно відомості № 24 від 2 квітня 2015 року надано АТ «УкрСиббанк» 2 квітня 2015 року, про що свідчить відмітка банку про отримання цього платіжного доручення (т. 1 а.с. 226). Проте, банківська операція щодо перерахування коштів була здійснена 3 квітня 2015 року, що також стверджується вказаним платіжним дорученням та випискою за картковим рахунком клієнта [PERSON] (т. 1 а.с. 15-17). Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13 для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що ДП «Українська правова інформація» дотримано положення ст. 115 КЗпП України та п. 4.13 Колективного договору щодо здійснення виплати заробітної плати, у тому числі і позивачу в період з 16 березня по 2 квітня 2015 року, оскільки остаточна виплата заробітної плати за березень 2015 року була здійснена позивачу не пізніше 16 календарних днів після виплати авансу 16 березня 2015 року та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року № 6-120цс12 за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. З урахуванням наведеного, встановлення судом факту відсутності порушень трудового законодавства відповідачем щодо строків виплати заробітної плати, суд дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відтак, позовні вимоги про зміну формулювання підстав звільнення позивача на звільнення за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органу законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч. 3 ст. 38 КЗпП України, внесення відповідного запису до трудової книжки позивача задоволенню не підлягає. Водночас, судом встановлено, що наказом ДП «Українська правова інформація» № 147/к від 13 травня 2015 року позивача [PERSON] звільнено з посади начальника юридичного забезпечення та претензійно-позовної роботи з 13 травня 2015 року у зв'язку з прогулом без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 104). Підставою для звільнення позивача із займаної посади став акт про відсутність позивача на робочому місці від 13 травня 2015 року. Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Під час судового розгляду встановлено, що позивач в першій половині робочого дня була на робочому місці, у позивача було День народження, колектив її вітав зі святом. Вказані обставини сторони визнали у судовому засідання, тому вони не потребують доказування в порядку ст. 61 ЦПК України. Разом з тим, у другій половині дня позивач була відсутня на робочому місці. Вказана обставина сторонами не заперечується. Зокрема, відсутність позивача на робочому місці стверджується службовою запискою головного фахівця відділу організаційно-кадрового забезпечення [PERSON] (т. 1 а.с. 75), актом про відсутність позивача на робочому місці від 13 травня 2015 року (т. 1 а.с. 77). Крім того, відсутність [PERSON] стверджується і листком непрацездатності, виданої на ім'я позивача, про звільнення від роботи на період з 13 по 15 травня 2015 року (т. 1 а.с. 21). Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Судом встановлено, що на підприємстві відсутні профспілкова організація та профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом (що визнано сторонами у судовому засіданні), тому отримання згоди чи відмову в отриманні згоди вказаних осіб на звільнення позивача не представилось можливим. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику застосування судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Оскільки під час розгляду справи судом встановлено факт відсутності позивача на робочому місця 15 травня 2015 року з 14 год. 00 хв. до 18 год. з поважних причин (перебування на лікарняному), відповідачем ДП «Українська правова інформація» не дотриманий порядок передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, відповідачем від позивача не відбирались письмові пояснення щодо відсутності на робочому місці 13 травня 2015 року, не вирішувалось питання щодо ступеню тяжкості вчиненого проступку і заподіяна цим шкода, обставини, за яких позивач була відсутня на робочому місці, її попередня робота, то суд дійшов висновку про те, що вказаний наказ про звільнення позивача за прогул без поважних причин підлягає скасуванню. З урахуванням наведеного, відсутності факту порушення відповідачем трудового законодавства, що на думку позивача, є підставою для зміни формулювання причин звільнення, відсутності підстав для звільнення позивача за прогул, позовних вимог позивача, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання формулювання причин звільнення за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України - недійсним; зміну формулювання причин звільнення із звільнення за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України на звільнення за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органу законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч. 3 ст. 38 КЗпП України; зобов'язання відповідача внести запис до трудової книжки позивача про скасування запису про звільнення за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України; зобов'язання відповідача внести запис до трудової книжки позивача про звільнення за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органу законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни підстав звільнення позивача, враховуючи, що звільнення позивача за прогул без поважних причин відбулось відповідачем з порушенням норм трудового законодавства, у зв'язку з чим наказ про звільнення позивача підлягає скасуванню, за інших підстав суд не вправі вирішувати питання про звільнення позивача із займаної посади та це виходить за межі позовних вимог, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку шляхом направлення її на адресу позивача на підставі ст. 47 КЗпП України; стягнення вихідної допомоги на підставі ст. 44 КЗпП України; стягнення середнього заробітку за весь затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України; стягнення середнього заробітку за весь вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки на підставі ст. 235 КЗпП України, зобов'язання відповідача на своїх сайтах у розділі «Новини» або на першій сторінці сайтів розмістити інформацію щодо порушення відповідачем законодавства про працю та незаконне звільнення позивача, а також рішення суду про зміну формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; стягнення у відшкодування моральної шкоди 1 грн. у порядку ст. 237-1 КЗпП України так, як не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. При цьому, суд бере до уваги, що позивачем не доведено, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог, на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, того, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10, 11 ЦПК України). Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави з урахуванням ставок судового збору відповідно до положень Закону України «Про судовий збір», що діяли на час звернення позивача до суду з вказаним позовом. На підставі викладеного та

Outcome: partial