Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

У червні 2014 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, у якому просить визнати недійсними договори № 02816/14 від 29.05.2014 року про участь у програмі «Економкомфорт» та про надання послуг з оформлення договору про участь у програмі та надання інформаційних, консультаційних, роз'яснювальних та довідкових послуг, а також стягнути з відповідача сплачені по вказаних договорах коштах в сумі 8400,00 грн., 84,00 грн. комісії банку та 4000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 29.05.2014 року з метою отримання позики в сумі 120000,00 грн. від відповідача між ними було укладено договір № 02816/14 про надання інформаційних, консультаційних, роз'яснювальних та довідкових послуг, за яким він сплатив обов'язковий платіж у сумі 8400,00 грн. Цього ж дня між ними укладено договір № 02816/14 та додатки № 1, № 2, за умовами якого товариство зобов'язалось від імені та за рахунок позивача вчинити дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики, зазначеної у додатку № 1 до даного договору, на умовах діяльності програми «Економкомфорт», що міститься у додатку № 2 до даного договору. Втім кредитних коштів він не отримав. Посилаючись на те, що спірні договори не відповідають положенням ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідно до даних положень забороняється утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, а дані договори утворюють пірамідальну схему, при якій надання послуг здійснюється за рахунок фонду учасників програми, позивач просить позов задовольнити. У судове засідання позивач не з'явився, його представник подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності та направив заперечення на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що позивачу було відомо про умови надання позики, та вказав на відсутність підстав для висновку щодо наявності пірамідальної схеми у даних правовідносинах. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.05.2014 року з метою отримання безвідсоткової позики від відповідача між ним та позивачем укладено договір № 02816/14 щодо надання інформаційних, консультаційних послуг з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі «Економкомфорт». Позивачем сплачено на користь відповідача обов'язковий платіж у розмірі 8400,00 грн., що підтверджується квитанцією № 2916.1077.1 від 29.05.2014 року (а.с. 14). Відповідно до положень, закріплених у ч.1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Окрім того, суд встановив, що 29.05.2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір № 02816/14, за умовами якого товариство за згодою учасника зобов'язується вчинити від імені та за рахунок учасника вчинити певні дії, спрямовані на придбання товару, зазначеного у додатку № 1 до даного договору та надавати інші послуги, передбачені додатками до цього договору. Згідно ч. 1 додатку № 2 до договору № 02816/14 від 29.05.2014 року сторони погодили, що товаром є будь-які рухомі і нерухомі об'єкти, які не вилучені з цивільного обороту та за розсудом адміністратора можуть виступати об'єктом забезпечення виконання зобов'язань. Додатком № 2 до договору № 02816/14 від 29.05.2014 року визначено умови програми діяльності «Економкомфорт», яка базується на створенні груп учасників, метою яких є придбання товару або отримання відповідної суми у позику з розстроченням платежу (ч. 1 додатку). Пунктом 2. 3 додатку № 2 до договору № 02816/14 від 29.05.2014 року встановлено, що послуги, які є предметом договору, здійснюються шляхом формування фонду групи учасників для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику. Відповідно до додатку № 1 до договору № 02816/14 від 29.05.2014 року сума позики становить 120000,00 грн. із цільовим призначенням - на поточні потреби. Основний платіж становить 846,67 грн. з яких: чистий платіж становить 666,67 грн., адміністративні витрати на адміністрування групи - 180 грн. та товарний платіж - 7 % (а.с. 8). Згідно положень частини 1 та п. п. 4.1, 4.3, 5.9 додатку № 2 до договору учасник зобов'язується, зокрема, своєчасно, не пізніше 15 числа кожного місяця сплачувати основний платіж, який використовується для участі в розподілі свідоцтв; свідоцтво (документ, що забезпечує оплату вартості товару та/або надання відповідної суми у позику) надається у межах Фонду групи. При розподілі свідоцтв перевагу матиме той, хто фактично сплатив найбільшу кількість основних платежів. Для отримання товару або відповідної суми у позику учасник зобов'язується, зокрема, сплатити основні платежі, товарний платіж на користь адміністратора, укласти з адміністратором додаток № 3 до договору, в якому відображається стан виконання платіжних зобов'язань на момент отримання свідоцтва (п. 6.2 додатку № 2 до договору). Пунктом 5.4 додатку № 2 до договору встановлено, що свідоцтва надаються учасникам в такій кількості, якій дозволяє Фонд групи, з можливим урахуванням суми чистих платежів, запропонованих учасниками, які надіслали найвищі заявки на певний розподіл свідоцтв. Отже, встановивши, що позивач повинен сплатити кошти не тільки за адміністрування фінансових активів, а і за можливість отримання відповідної суми позики (компенсації), сплачуючи адміністратору товарний платіж; сума позики (компенсація) надається за рахунок залучення інших споживачів схеми, а не за рахунок власних платежів позивача; безтоварність правовідносин між товариством і позивачем, оскільки, сплачуючи адміністративні витрати на адміністрування групи, позивач повинен сплатити товариству за можливість отримання відповідної суми позики без залучення власних коштів самого товариства, суд дійшов висновку про наявність всіх ознак пірамідальної схеми та залучення коштів позивача з метою реалізації діяльності такої схеми. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спірні договори, укладені позивачем з відповідачем є недійсними в силу ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Правову позицію про те, що пірамідальна схема у розумінні . 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару, висловлено у Постанові Верховного Суду України № 6-40цс13 від 11.09.2013 року. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, спірні договори, укладені між позивачем та відповідачами, є нікчемними внаслідок того, що їх недійсність передбачена законом, а саме ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання спірних договорів недійсними задоволенню не підлягають. Відповідно до роз'яснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст. 216 ЦК України та, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Відповідно до положень ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, Отже, встановивши нікчемність спірних договорів, у силу положень ст. 216 ЦК України суд застосовує реституцію, а відтак ТОВ «ЕкономКомфорт» має повернути [PERSON] грошові кошти у сумі 8400,00 грн., які були отримані від позивача при укладенні оспорюваних договорів. У частині вимог про відшкодування 84,00 грн. комісії банку (а.с. 14), які були сплачені позивачем при оплаті за послуги за договором № 02816/14 від 29.05.2014 року, слід відмовити, оскільки оплата позивачем банківських послуг не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України для задоволення своїх особистих потреб, мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Зважаючи на те, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди виникли з договірних правовідносин, але умовами укладеного між сторонами договору не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди, а також судом не встановлено факту заподіяння позивачу моральної шкоди з підстав, зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: partial