Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

У травні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , про визнання права власності в порядку спадкування. Провадження у вищевказаній справі було відкрите відповідно до ухвали судді від 11.06.2014 року. В жовтні 2014 року позивач уточнив позовні вимоги та просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 02.04.2013 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-245 про визнання за [PERSON] права на спадщину у вигляді 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . Визнати за ним право власності в порядку спадкування (спадкової трансмісії) на ј частину квартири [ADDRESS] . Вказані вимоги вмотивовані тим, що 24.01.2012 року, його дядько [PERSON] вчинив заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Максимовою О.О., зареєстрований в реєстрі за № 322, відповідно до якого все майно, яке належатиме йому на момент смерті, він заповів позивачу. Оскільки дядько не мав можливості у зв`язку з хворобою та смертю прийняти спадщину після смерті своєї матері [PERSON] позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , як спадкоємець свого дядька [PERSON] , який відповідно був спадкоємцем [PERSON] . Оскільки на момент смерті бабусі - [PERSON] , їй на праві власності належала Ѕ частина спірної квартири, [PERSON] в порядку спадкування за законом має належати ј частина квартири [ADDRESS] . Дане спадкове майно (1/4 частина квартири) в порядку спадкової трансмісії має належати [PERSON] , як спадкоємцю за заповітом щодо майна дядька [PERSON] . Нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Колодій Г.М. 02.04.2013 року було видано відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину спірної квартири, яка належала на час смерті [PERSON] . Однак, спадщину після смерті [PERSON] також прийняла і [PERSON] , тобто вона мала б отримати половину частки [PERSON] , тобто 1/6 частину спірної квартири, і її частка в спірній квартирі складала б Ѕ частину квартири, яку мали б успадкувати її спадкоємці в рівних частинах, а саме: відповідач ј частину та [PERSON] в особі позивача ј частину квартири. Таким чином, видача свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири, яка належала [PERSON] є протиправним, оскільки це порушує права позивача, як спадкоємця майна бабусі - [PERSON] , яка відповідно була спадкоємицею половини частки [PERSON] . Через відсутність у позивача правовстановлюючих документів на спірну квартиру, останній не може оформити право на спадщину в нотаріальній конторі, тому виникла необхідність встановлювати право на спадкове майно в судовому порядку. Позивач та його представник в судове засідання з`явились, однак у зв`язку з розглядом кримінальної справи в судовому засіданні було оголошено перерву. Відповідно до заяви позивача, яка датована 17.12.2019 року та подана через загальну канцелярію суду, останній позовну заяву підтримує та просить розглянути справу у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи:Головного управління юстиції в м. Києві в судове засідання не з`явилася, але надала письмові пояснення, де у тому числі просила розглядати справу без її участі. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, яке видане відділом приватизації Деснянської районної у м. Києві держадміністрації 21.11.2006 року, квартира [ADDRESS] належить в рівних долях: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно технічного паспорта, виданого Київським міським бюро технічної інфентаризації, квартира складається з двох кімнат жилою площею 30,8 кв.м., у тому числі: 1-а кімната - 20,2 кв.м., 2-а кімната - 10,6 кв.м., кухні площею 8,3 кв.м., ванної кімнати 2,1 кв.м., вбиральні 1,3 кв.м., коридору 6,0 кв.м.. Квартира обладнана балконом 1,8 кв.м. Загальна площа квартири - 50,3 кв.м. [INFO] помер [PERSON] , свідченням чого є свідоцтво про смерть, яке видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві, актовий запис №5626. [PERSON] є дідом позивача - [PERSON] . Як визначено у ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Ч.1 статті 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Оскільки бабуся позивача [PERSON] - [PERSON] та батько позивача - відповідач по справі - [PERSON] були зареєстровані в одній квартирі з померлим дідом позивача - [PERSON] , то є такими, що відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України фактично прийняли спадщину. Доказом того, що [PERSON] була зареєстрована в даній квартирі станом на 18.03.2008 року є відповідна довідка Ф-3 ЖЕК. Жодних заяв від [PERSON] про відмову від спадщини померлого чоловіка - [PERSON] матеріали справи не містять. Згідно з вимогами підпункту 3.22. пункту 3 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 (ділі-Порядок), у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із і спадкодавцем. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, таким чином після смерті [PERSON] відповідачу та [PERSON] належало по Ѕ частині спірної квартири (1/3 частина, що їм належала + 1/6 частина померлого [PERSON] , поділена між ними навпіл, як особам, які фактично прийняли спадщину, бо були зареєстровані разом з померлим [PERSON] [INFO] померла бабуся позивача - [PERSON] , підтвердженням чого є свідоцтво про смерть, видане Відділом реєстрації актів вільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1039. Вбачається, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті бабусі [PERSON] є її сини: [PERSON] та [PERSON] [PERSON] не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, оскільки в грудні 2011 року він потрапив до лікарні, підтвердженням чого є виписка з історії хвороби, виданої Київською міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги, з приводу того, що з 25.12.2011 року до 10.01.2012 року [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні з приводу аденокарциноми правої легені. [INFO] дядько позивача [PERSON] - [PERSON] помер, підтвердженням чого є свідоцтво про смерть, видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві, актовий запис № 2846. Проте за життя, а саме 24.01.2012 року, [PERSON] вчинив заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Максимовою О.О., зареєстрований в реєстрі за № 322, відповідно до якого все майно, яке належатиме йому на момент смерті, він заповів позивачу. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , як спадкоємець свого дядька [PERSON] , який відповідно був спадкоємцем [PERSON] . Якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців (стаття 1276 ЦК України). Оскільки на момент смерті [PERSON] їй на праві власності належала Ѕ частина спірної квартири, [PERSON] в порядку спадкування за законом має належати 1/4 частина квартири [ADDRESS] . Дане спадкове майно (1/4 частина квартири) в порядку спадкової трансмісії має належати [PERSON] , як спадкоємцю за заповітом щодо майна свого дядька [PERSON] . Нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Колодій Г.М. 02.04.2013 року було видано відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину спірної квартири, яка належала на час смерті [PERSON] . Однак, як було зазначено вище, спадщину після смерті [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 1269 ЦК України також прийняла і [PERSON] , тобто вона мала б отримати половину частки [PERSON] , тобто 1/6 частини спірної квартири, і її частка в спірній квартирі складала б Ѕ частини квартири, яку мали б успадкувати її спадкоємці в рівних частинах, а саме відповідач (1/4) та [PERSON] в особі позивача згідно положень ст. 1276 ЦК України (1/4 квартири). Таким чином, видача свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири, яка належала [PERSON] є протиправною, оскільки це порушує права позивача, як спадкоємця майна своєї бабусі [PERSON] (яка відповідно була спадкоємицею половини частки [PERSON] згідно ч.3 ст. 1269 ЦК України). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05.07.2018 року, яке залишене без змін постановою Київського Апеляційного суду від 14.11.2018 року та постановою Верховного Суду від 04.04.2019 року, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту. Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до п. 27 Постанови ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику розгляду справ про спадкування, визначено», що відповідно до статті 1301 ЦК України,свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Отже, видача даного свідоцтва відбулася неправомірно та відповідно порушує права позивача на отримання належної йому частки спірної квартири. Таким чином, свідоцтво про право на спадщину законом від 02.04.2013 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-245 про визнання за [PERSON] права на спадщину у вигляді 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] має бути визнано недійсним. Позивач вчасно відповідно до ст. 1270 ЦК України звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак, отримати свідоцтво про право на спадщину він не має можливості. Відповідно до відповіді приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Галущенко Н.М. за № 125/02-14 від 13.07.2012 року, нею було заведено спадкову справу за № 33/2012 від 29.03.2012 року щодо майна гр. [PERSON] , яка померла [INFO] . Проте, як зазначено у вищезазначеній відповіді, для видачі свідоцтва про право на спадщину згідно п. 4.15 глави 4 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України за № 296/5 від 22.02.2012 року «видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, а також згідно п.4.18 вищезазначеного Порядку «якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Як зазначила приватний нотаріус КМНО Галущенко Н.М. у листі від 13.07.2012 року за №12502-14, який був адресований [PERSON] , до спадкової справи, яка заведена до майна [PERSON] , для видачі свідоцтва про право на спадщину необхідно надати оригінал Правовстановлюючого документа на квартиру [ADDRESS] та Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно. Як зазначає позивач у позовній заяві наразі оригінал Правовстановлюючого документа знаходиться у спірній квартирі, а відповідач по справі не допускає його до квартири, у зв`язку з чим [PERSON] не має можливості надати вищезазначені документи та оформити право на спадщину в нотаріальній конторі, тому виникла необхідність встановлювати право на спадкове майно в судовому порядку. Дійсно п. 4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України встановлено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до п.1) та 2) ч. 2 ст. 16 ЦК України серед способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права та 2) визнання правочину недійсним. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Таким чином, суд приходить до висновку, що і вимоги позову про визнання права власності в порядку спадкування на ј частину квартири [ADDRESS] є обгрунтованими. Проаналізувавши усі надані по справі докази, у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Статтею 1 Протоколу 1 до Європейської Конвенції про захист прав людини й основних свобод, що є частиною національного законодавства України, визначено, що кожна фізична особа або юридична ї особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ''втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне ''(справа ''Ятрідіс проти Греції''). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише'' на умовах, передбачених законом'', а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію ''законів'' (справа Україна - Тюмень проти України'') рішення від 22 листопада 2007 року. Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок про те, що власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь - які дії, які не заборонені законом і не порушують прав третіх осіб; право власності є абсолютним, отже, власнику протистоять будь - які треті особи ( враховуючи державу ), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування та розпорядження своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст. ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 05 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії», від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Судові витрати, сплачені позивачем за правилами ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved