Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

У червні 2017 року позивач Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернулося до Шевченківського районного суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 48 085,12 грн. (основний борг - 37 963,79 грн. + втрати від інфляційних процесів - 7 452,12 грн. + 3% річних - 2 669,22 грн.). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не в повній мірі сплачував комунальні послуги, в зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість за період з 27.09.2010 року по 27.06.2014 року у розмірі 48 085,12 грн. Стягнення трьох відсотків річних та нарахування на борг індексу інфляції позивач мотивує вимогами ст. 625 ЦК України. Крім того позивач просить стягнути на його користь понесені ним судові витрати. В подальшому, позивачем були надані пояснення щодо детального розрахунку вартості наданих послуг відповідно до діючих тарифів. Відповідач [PERSON] надав заперечення на позов, в яких зазначив, що вимоги позивача в частині оплати за холодну воду в сумі 1 074,48 грн. ним визнаються і останній готовий цю суму сплатити. Разом з тим, вимоги позивача в частині оплати за опалення [PERSON] не визнаються та відхиляються з огляду на те, що між позивачем та [PERSON] немає ніяких договірних відносин. Договір К-191 від 01.04.2007 року, який зазначено у виставлених рахунках на оплату комунальних послуг, спожитих у нежитловому приміщенні, та згідно з яким, на думку позивача відповідачем мають оплачуватися кошти, укладений не з позивачем, а з ЖЕК «Покровський» 01.04.2007 року і дія вказаного договору закінчилася ще 01.04.2009 року. Разом з тим, розрахунки оплати за спожиту теплову електроенергію виконані неправильно, завищені на 9-12 разів, тобто сфальсифіковані. Окрім цього, відповідач промив, відповідно до ст. 256, 257, 267 ЦК України застосувати позовну давність до позову та у зв'язку із закінченням терміну позовної давності відмовити у позові. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представника позивача суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON] є власником нежилого приміщення за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення (а.с. 10-13). 01.11.2003 року між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» та КП УЖГ Шевченківського району було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді, додатком №6 до якого є довідка, що містить дані по будинках (спорудах) ЖЕК-1008, опалення і гаряче водопостачання яких здійснюється від теплових мереж постачальника станом на 10.03.2005 року, яка містить інформацію щодо займаної площі відповідачем [PERSON] (а.с. 17-21). 20.04.2005 року між Акціонерною компанією «Київводоканал» та Комунальним підприємством управління житлового господарства Шевченківського району було укладено Договір на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднанні мережі. Відповідно до статуту Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», останнє перейменовано з КП по утриманню житлового господарства. Отже, із матеріалів справи вбачається, що будинок, в якому знаходится нежиле приміщення за адресою: [ADDRESS], перебуває на балансі позивача КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», попередня назва - КП «УЖГ Шевченківської районної у м. Києва ради». В результаті несплати за надані комунальні послуги, у відповідача накопичився борг, який з урахуванням індексу інфляції та 3% річних склав 48 085,12 грн., з яких: 37 963,79 грн. заборгованості, 7 452,12 грн. інфляційних витрат та 2 669,22 грн. трьох процентів річних, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем (а.с. 38). Згідно з ст. 179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватизованого житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 2 п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 року № 572 з наступними змінами, власники та наймачі (орендарі) квартир зобов'язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Доказів оплати наданих послуг в повному обсязі стороною відповідача не надано. Щодо застосування позовної давності до вимог позивача за даним позовом, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2015 року позивач звернувся із заявою про видачу судового наказу про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги відносно [PERSON] та ухвалою суду від 20.11.2015 року у прийнятті заяви позивача було відмолено (а.с. 9). Разом з тим, згідно із Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14: «частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності». Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Так, з аналізу норм законодавства вбачається, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. Вказане також підтверджується Правовим висновком Верховного Суду України від 29.03.2017 року по справі № 6-1996цс16, в якому зазначено, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Разом із тим, позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за період з 27.09.2010 року по 27.06.2014 року. Із даним позовом позивач звернувся 27.06.2017 року через канцелярію суду. Враховуючи подання позивачем заяви про видачу судового наказу та відмови у видачі такого наказу у листопаді 2015 року, суд приходить до висновку про застосування позовної давності до вимог про стягнення заборгованості, а також інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 27.09.2010 року по листопад 2011 року, а тому у задоволенні зазначених вимог слід відмовити. Таким чином, обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів за період з листопада 2011 року в сумі 27741,12 грн. боргу, 5067,72 грн. інфляційний втрат та 1462,49 грн. трьох процентів річних. Окрім того, наявність у відповідача заборгованості та характер її нарахування перевірено судом на наявними в матеріалах справи документами, зокрема: розрахунком заборгованості. Відповідачем, в свою чергу, не надано суду доказів неправомірного нарахування позивачем заборгованості за надані послуги. При цьому, відповідача в своїх запереченнях частково визнавав суму боргу та не заперечував проти того, що відповідач дійсно споживає надані йому послуги. Відповідно до ч. 1 ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial