Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, заявивши вимоги про визнання бездіяльність відповідача протиправною щодо незабезпечення його житлом в порядку ч.7, 8 ст. 44 Закону України «Про статус суддів» та просив суд зобовязати їх виконати вимоги вказаного закону шляхом забезпечення його житлом, стягнути з відповідача компенсацію за завдану йому моральну шкоду в розмірі 55000 грн. Свої вимоги обґрунтував тим, що постановою Вищого адміністративного суду від 19.11.2015 року було підтверджено його право на отримання житла відповідно до ч.7 ст. 44 Закону України «Про статус суддів», оскільки цим рішенням суду було визнано протиправним та скасоване рішення виконавчого комітету Київської районної у м. Харкові ради №211-1 від 02.11.2010 в частині затвердження п. 1.12 протоколу районної житлової комісії при виконкомі №42 від 22.10.2010 року та зобовязано затвердити рішення про зарахування сімї судді військового суду Харківського гарнізону [PERSON], до якої входять дружина та двоє дітей, на квартирний облік, як потребуючу поліпшення житлових умов з наданням житлового приміщення з додатковою площею, позачергово та в шестимісячний термін з 25.12.2006 року. Проте, відповідач після скасування судом рішення виконавчого комітету Київської районної у м. Харкові ради №211-1 від 02.11.2010 в частині затвердження п. 1.12 протоколу районної житлової комісії при виконкомі №42 від 22.10.2010, допустив бездіяльність та не виконав вимоги закону щодо забезпечення його житлом. Крім того зазначив, що внаслідок протиправної поведінки відповідача, йому були спричинені душевні страждання, що виразились у погіршенні його здоровя, відібранні робочого часу на збір документів, відвідування судових засідань, що в цілому вплинуло на якість його роботи, а тому оцінив розмір спричиненої йому моральної шкоди в розмірі 55000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, в обґрунтування яких послався на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідач [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 31.08.2016 року №4294, в судовому засіданні заперечувала проти позову, при цьому посилалась на лист КЕВ м. Чернігів від 03.04.2014 року №733 про те, що у лютому 2015 року [PERSON] за рахунок житлових фондів Міністерства оборони України у м. Чернігів була виділена чотирьохкімнатна квартира жилою площею 54,9 кв.м., яка відповідно до листа від 29.07.2014 року №1696 [PERSON] не здавалась, рахується за ним. Крім того вказувала, що у постанові Київського районного суду м. Харкова від 07.10.2014 року було встановлено, що відповідно до п. 1.12 протоколу №42 засідання районної житлової комісії при виконкомі від 22.10.2010, було відмовлено у затвердженні рішення про прийняття на квартирний облік по загальній черзі та до списку поза черговиків з 01.02.2007 року [PERSON] з сімєю 4 особи, а тому вважала, що ця обставина не підлягає доказуванню. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, то вказувала на відсутність доказів її заподіяння, а тому просила у цій частині позову також відмовити. Представник третьої особи [PERSON], який діє на підставі довіреності від 20.12.2015 року (а.с.41), в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказував, що у лютому 2005 року [PERSON] на склад сімї 4 особи за рахунок житлових фондів Міністерства оборони України у м. Чернігів була виділена чотирьохкімнатна квартира жилою площею 54,9 кв.м., як житло для постійного проживання, яку він не здав, а тому з цих підстав позивач не має права на забезпечення житловим приміщенням для постійного проживання в місті Харкові. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне. Відповідно до частини 7 статті 44 Закону України «Про статус суддів» (який був чинним на час виникнення спору) не пізніш як через шість місяців після обрання суддя Конституційного Суду, Верховного Суду, вищого спеціалізованого суду, апеляційного та місцевого суду, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується благоустроєним житлом у вигляді окремої квартири чи будинку або службовим житлом за місцем знаходження суду. Судді військових судів забезпечуються таким же житлом і в ті ж строки за рахунок Міністерства оборони України. Кабінет Міністрів України постановою від 03.08.2005 року № 707 затвердив Порядок забезпечення житлом суддів Апеляційного суду України, апеляційних і місцевих судів (який був чинним на час виникнення спору), згідно з пунктами 2, 4 якого судді військових судів забезпечуються житлом за рахунок Міноборони згідно з порядком забезпечення житлом військовослужбовців. Взяття, перебування та зняття з обліку судді здійснюється виконавчими комітетами рад за місцем роботи відповідно до житлового законодавства, а судді військового суду згідно з порядком забезпечення житлом військовослужбовців. Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим Постановою КМ України від 03.08.2006 року № 1081, не визначено підстави для визнання військовослужбовців такими, що потребують поліпшення житлових умов. Водночас, такі підстави встановлені у статті 34 Житлового кодексу Української РСР. Так, пунктом «б» частини 1 статті 34 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни які проживають у гуртожитках. Відповідно до статті 38 Житлового кодексу Української РСР порядок обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Статтею 38 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи - спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету. При цьому беруться до уваги рекомендації трудового колективу. Рішення про взяття громадян на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи затверджується виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. З пояснень позивача та постанови Вищого адміністративного суду від 19.11.2015 року вбачається, що [PERSON] відповідно до Указу Президента України від 20.11.2006 року № 981/2006 переведено з посади судді Військового місцевого суду Чернігівського гарнізону на посаду судді Військового місцевого суду Харківського гарнізону. Рішенням житлової комісії військового місцевого суду Харківського гарнізону від 01.02.2007 року сімю судді Військового місцевого суду Харківського гарнізону майора [PERSON], до якої входять дружина [PERSON], донька [PERSON] та син [PERSON], зараховано на квартирний облік, як потребуючу поліпшення житлових умов з наданням житлового приміщення з додатковою площею, позачергово та в шестимісячний термін з 25.12.2006 року. У червні 2010 року до виконкому Київської районної в місті Харкові ради надійшло рішення комісії КЕВ міста Харкова про прийняття [PERSON] з сім'єю 4 особи (він, дружина, донька і син) на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов за загальною чергою та до списку позачерговиків з 01.02.2007 року з метою розгляду та затвердження його на засіданнях РЖК та райвиконкому. В подальшому, при розгляді на засіданнях РЖК зазначеного рішення та документів, що до нього додавалися, було визначено, що [PERSON] з сім'єю був забезпечений житлом за попереднім місцем проходження військової служби, а саме: у місті Чернігові за рахунок фондів Міністерства оборони України йому була надана ізольована чотирикімнатна квартира № 13 житловою площею 54,9 кв.м. по вул. Курсанта Єськова, 6, корпус 2 у м. Чернігові, яка за даними квартирної справи не була передана [PERSON] житловим органам Міністерства оборони України при переводі його до нового місця проходження військової служби. Крім того на засіданні було враховано, що дружина [PERSON] - [PERSON] нібито має на праві приватної власності нерухоме майно у місті Чернігові по вул. Авіаторів, 30, що підтверджували довідкою КП «Чернігівське бюро технічної інвентаризації» № 19272 від 22.08.2008 року. Разом з тим виконком Київської районної у м. Харкові ради не врахував, що частиною 1 статті 61 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до частини 2 статті 107 Житлового кодексу Української РСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Крім того, в постанові суду від 19.11.2015 року було встановлено, що згідно довідки КП «Харківське міське БТІ» від 28.04.2010 року № 648 станом на 14.04.2010 року за [PERSON] та членами його сімї в м. Харкові на праві власності житлових приміщень зареєстровано не було. Зазначена інформація була перевірена судом і під час розгляду цієї справи, а саме відповідно до отриманих судом інформаційних довідок на праві власності нерухоме майно [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не мають (а.с.57-62 ). Таким чином, в постанові Вищого адміністративного суду від 19.11.2015 року відмова виконавчого комітету Київської районної у місті Харкові ради у затвердженні рішення про прийняття на квартирний облік [PERSON] з сім'єю була визнана необґрунтованою. У звязку з цим, позовні вимоги щодо визнання протиправним та часткового скасування рішення виконавчого комітету Київської районної у місті Харкові ради № 211-1 від 02.11.2010 року та зобов'язання затвердити рішення Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків та рішення житлової комісії військового місцевого суду Харківського гарнізону від 01.02.2007 року були задоволені. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України вказані обставини не підлягають доведенню. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. \~\~\~ \~Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. \~\~ \~\~З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорення саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення або про відмову в їх задоволенні. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що обставини, які відповідач та третя особа зазначають як підстави у відмові позивачу у позові є необґрунтованими та безпідставними, оскільки спростовуються вищенаведеним рішенням суду. Таким чином, судом встановлено дійсне існування протиправної бездіяльності Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова та необхідності усунення цих порушень шляхом зобовязання відповідача виконати вимоги ч.7, 8 ст. 44 Закону України «Про статус суддів» шляхом забезпечення позивача житлом. Разом з тим, вимога позивача щодо стягнення з відповідача відшкодування за завдану йому моральну шкоду, то суд вважає, що належних доказів її спричинення відповідачу матеріали справи не містять. Так, відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.\~\~ Моральна шкода полягає: 1)у\~\~фізичному\~\~болю\~\~та\~\~стражданнях,\~\~яких\~\~фізична\~\~особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;\~\~\~\~\~ 2)у\~\~душевних\~\~стражданнях,\~\~яких\~\~фізична\~\~особа\~\~зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої,\~\~членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до\~\~п.5\~\~Пленуму Верховного Суду України\~\~від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (майнової) шкоди» встановлено, що відповідно до ст. 137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами\~\~є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для\~\~вирішення справи. Разом з тим, доказів спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок неправомірних дій або бездіяльності відповідача по справі, надано не було, а тому підстав для задоволення позовних вимог в цій частині позову, немає. Щодо клопотання представника третьої особи про закриття провадження по справі, то суд вважає його безпідставним, оскільки відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС до компетенції адміністративних судів віднесено спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Ужитий у цій процесуальній нормі термін субєкт владних повноважень означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС). Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій. Разом з тим, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова у спірних правовідносинах не здійснює владні управлінські функції. Згідно зі ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Оскільки суд ухвалює рішення про часткове задоволення вимог позивача, то відповідно вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, а саме судового збору підлягає задоволенню у пропорційному розмірі до задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial