Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

у червні 2017 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, в якому просила стягнути з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі ? частки від заробітку відповідача, але не менше 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з січня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову позивач вказала, що 27.04.2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Будьонівського районного управління юстиції м. Донецька, про що зроблено актовий запис №156. Від даного шлюбу мають спільну дитину - [PERSON], [INFO]. Зазначила, що відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, тому враховуючи, що між ними не досягнуто згоди з приводу способу виконання відповідачем обов'язку по утриманню дитини, просила позовні вимоги задовольнити. Справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотань про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін до суду не надходило. Відповідач подав до суду заяву, зазначивши, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд надходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.04.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції м. Донецька було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що зроблено актовий запис № 156, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу Серія [NUMBER] (а.с. 4). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], батьками якої записані [PERSON] - батько, [PERSON] - мати, відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 5). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюється вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 2 ст. 51 Конституції України, яка прийнята 28 червня 1996 року, та ст. 180 СК України від 10 січня 2002 року № 2947-III чітко визначено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Аліменти є одним із способів виконання батьками обов'язку по утриманню дітей. Їх стягнення не залежить від того, чи знаходяться в шлюбі батьки, розлучені вони або взагалі не перебували в ньому. Аліменти стягуються на користь одного з батьків, з яким проживає дитина, є його власністю і повинні використовуватись за цільовим призначенням, тобто саме на утримання дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, при чому обов'язком особистим і індивідуальним. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідністю із ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров'я та матеріальне становище дітей; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За правилами ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. З огляду на те, що позивачем не надано суду доказів ухиляння відповідача від сплати аліментів, суд приходить до висновку про недоцільність присудження аліментів за минулий час. Суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої дочки - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 від усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до досягнення дитиною повноліття, оскільки відповідач має постійне місце роботи. Крім того, суд вважає за необхідне на підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судові витрати у справі, оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом. На підставі викладеного, ст. ст. 80, 84, 141, 180-184, 191 СК України,

Outcome: partial