Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міронекс» про стягнення заробітної плати. Свої вимоги мотивує тим, що з 01 жовтня 2015 року по 25 квітня 2016 року він працював на посаді водія-експедитора у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Міронекс». Наказом від 25 квітня 2016 року № 51 позивача звільнено з роботи відповідно до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Однак у порушення вимог ст. 116 КЗпП України відповідачем не проведено розрахунок із [PERSON] у день звільнення. Тому позивач просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Міронекс» на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 9430 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 06 квітня 2016 року по 10 травня 2016 року в розмірі 660 грн. та 1000 грн. моральної шкоди. Під час судового розгляду справи представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у заяві. В останнє судове засідання не прибув, просив слухати справу за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечив, посилаючись на його безпідставність. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом обєктивно встановлено, що згідно наказу № 21 від 30 вересня 2015 року [PERSON] призначено на посаду водія-експедитора Товариства з обмеженою відповідальністю «Міронекс» з 01 жовтня 2015 року з посадовим окладом в розмірі мінімальної заробітної плати. Наказом № 51 від 25 квітня 2016 року [PERSON] звільнено із займаної посади за власним бажанням відповідно до\~ст. 38 КЗпП України. Так, за положеннями ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до змісту ст. 116 цього кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Також згідно з ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що відповідач має перед ним заборгованість з заробітної плати, яка йому не виплачена у день фактичного розрахунку. Однак матеріалами справи спростовано вказане твердження [PERSON] та доведено відсутність заборгованості. Зокрема, з наданих відповідачем квитанцій на перерахування коштів водію-експедитору [PERSON], звітів про використання коштів, виданих на відрядження, вбачається, що заробітна плата та добові у відрядженні виплачені позивачу у повному обсязі. Тому суд приходить до висновку, що позов [PERSON] у частині вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати є безпідставним. Слід зазначити, що ст. 117 КЗпП України встановлює правові підстави для виплатити працівникові його середнього заробітку. Такий обовязок настає у власника або уповноваженого ним органу в разі невиплати з вини останнього звільненому працівникові належних йому сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У даній справі судом встановлено, що вимоги трудового законодавства щодо строків проведення розрахунку із звільненим працівником відповідачем не порушено, а тому відсутні законні підстави для стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю «Міронекс» середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Пунктами 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивачем дані вимоги не дотримані. Крім того, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими актами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. При фактичних обставинах справи, що встановлені судом, відсутні законні підстави вважати, що відповідач заподіяв позивачу моральну шкоду. Отже, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed