Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» (далі - відповідач 2) про визнання договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПАТ «ВТБ Банк» повідомило позивача про те, що передали ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» права щодо кредитного договору №142/02/06 від 20.09.2006 року зі змінами та доповненнями, укладеного між банком та позивачем; за всіма договорами, укладеними на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, у тому числі за договором іпотеки від 20.09.2006 року. Права вимоги за цими правочинами відступлені на підставі договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18.11.2015 року; додаткової угоди №1 від 27.11.2015 року договору відступлення; договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави від 01.12.2015 року. Позивач вважає, що банк та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» не мали правових підстав для укладення договору відступлення. Який укладено з порушенням положень чинного законодавства та порушує його права як позичальника, оскільки договір відступлення містить ознаки договору факторингу. Тому, позивач просив суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21МБ, укладеного 18.11.2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» і ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» в частині відступлення прав вимоги до позивача за кредитним договором №142/02/06 від 20.09.2006 року. Ухвалою судді від 19.05.2017 року було відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 13.12.2017 року позовну заяву залишено без розгляду. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 04.04.2018 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13.12.2017 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 17.04.2018 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного проваження без повідомлення сторін. Разом з цим учасникам справи було направлено ухвалу суду про призначення розгляду справи та встановлено для учасників строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень. Позивач про розгляд справи повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи - рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке позивач отримав 26.05.2018 року. Відповідач 1 про розгляд справи повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи - рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке представник відповідача отримав 24.05.2018 року. Відповідач 2 про розгляд справи повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи - рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке представник відповідача отримав 25.05.2018 року. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно ч. 3 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зважаючи на вимоги ст.ст. 19, 274 ЦПК України, суму позову та правовідносини, що виникли між сторонами, суд вирішив провести розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.09.2006 року між [PERSON] та АКБ «Мрія» було укладено кредитний договір №124/02/06, відповідно до умов якого позичальнику було надано грошові кошти у розмірі 50000,00 доларів США, зі строком кредитування 60 місяців до 20.09.2011 року (а.с. 4-6). В якості забезпечення зобов'язань за кредитним договором між [PERSON] та АКБ «Мрія» укладено іпотечний договір від 20.09.2006 року (а.с. 7-8). ПАТ «ВТБ Банк» повідомило позивача про те, що передали ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» права щодо кредитного договору №142/02/06 від 20.09.2006 року зі змінами та доповненнями, укладеного між банком та позивачем; за всіма договорами, укладеними на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, у тому числі за договором іпотеки від 20.09.2006 року. Права вимоги за цими правочинами відступлені на підставі договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18.11.2015 року; додаткової угоди №1 від 27.11.2015 року договору відступлення; договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави від 01.12.2015 року (а.с. 9). 04.07.2016 року ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» звернулося до позивача з вимогою про усунення порушення, відповідно якої просить сплатити заборгованість (а.с. 11). Позивач вважає, що банк та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» не мали правових підстав для укладення договору відступлення. Який укладено з порушенням положень чинного законодавства та порушує його права як позичальника, оскільки договір відступлення містить ознаки договору факторингу. 15.08.2017 року відповідачем 2 надано заперечення, відповідно яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, зазначивши, що ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» вважає позовні вимоги безпідставними, а їх обґрунтування такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та нормам чинного законодавства України, надавши на підтвердження відсутності підстав для задоволення позову [PERSON] докази. 18 листопада 2015 року між ПАТ «ВТБ «БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21 МБ, відповідно до якого ПАТ «ВТБ БАНК» передає (відступає) на користь ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» свої права вимоги до боржників, а ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» набуває права вимоги замість ПАТ «ВТБ БАНК» за кредитними договорами та договорами забезпечення до них на умовах такого договору (а.с. 31). Відповідно до п. 2.2. договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21 МБ від 18 листопада 2015 року сторони погодили, що ПАТ «ВТБ БАНК» має право частинами у чотири етапи (чотирма траншами) передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до Боржників, а ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» набуває такі права вимоги шляхом підписання відповідної Додаткової угоди до даного Договору із зазначенням ціни додаткової угоди до договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18 листопада 2015 року, розміру заборгованостей боржників та підписанням Реєстру прав вимог й Акту приймання - передачі документації, що додаються. Відповідно до п. 3.1.3. договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21 МБ від 18 листопада 2015 року ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам, зазначеним у відповідному Реєстрі прав вимоги, а також їх зобов'язань по договорам забезпечення. Разом з правами вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» переходять всі інші пов'язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відступлення права вимоги за договорами застави/іпотеки, що засвідчені нотаріально та укладені у забезпечення зобов'язань боржників за кредитними договорами, здійснюється шляхом укладення сторонами нотаріально засвідчених договорів про відступлення права вимоги за такими договорами. 27 листопада 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» було укладено Додаткову угоду №1 до договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18 листопада 2015 року, якою визначено розмір заборгованостей боржників, Права вимоги до яких відступаються за цією Додатковою угодою згідно Реєстрів прав вимог від 27 листопада 2015 року, які містяться в Додатку 1 до даної Додаткової угоди. В Додатку 1 до Додаткової угоди №1 від 27 листопада 2015 року до Договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21 МБ від 18 листопада 2015 року міститься, зокрема, Реєстр прав вимог № 1/3, відповідно до якого ПАТ «ВТБ Банк» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», поряд з іншим, право вимоги за Кредитним договором № 142/02/06 від 20.09.2006 року, укладеним між ПАТ «ВТБ БАНК» та [PERSON] (а.с. 39-41). Крім того, відповідачем 14.06.2018 року подано відзив, відповідно якого підтримав раніше подані заперечення та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). У відповідності до положень статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Як роз'яснено в пункті 8 зазначеної Постанови, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Позивач у позовній заяві та додаткових поясненнях посилається та те, що під час підписання оспорюваного договору було порушено підпункт «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА та п.1 Положення Держфінпослуг № 231 від 03.04.2009 року, яке на момент укладення договору було чинним. Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, зокрема, щодо статусу боржника, право відступної вимоги до якого є предметом таких договорів. Відповідно до підпункту «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (позичальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Для особистого, сімейного або домашнього використання товари можуть придбавати лише фізичні особи. Зазначена Конвенція УНІДРУА про міжнародний факторинг поширюється на випадки, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав. ЦК України не містить заборони відступлення кредитором права вимоги за кредитним договором іншій особі до фізичної особи, що не є суб'єктом підприємницької діяльності. Позивач не довів, що договір відступлення прав вимоги від 18.11.2015 року є таким, що порушує публічний порядок, тобто був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним (ст. 228 ЦК України). Посилання ж позивача на те, що при укладанні оспорюваних договорів було порушено п.1 Положення Держфінпослуг № 231 від 03.04.2009 року, яке на момент укладення договору було чинним, суд вважає безпідставними, з огляду на наступне. Глава 73 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України не обмежує передачу прав кредитора у зобов'язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором. Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»визначено право на здійснення операцій з надання фінансових послуг. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законами про діяльність відповідно фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Статтею 23 цього Закону передбачено, що держане регулювання ринків фінансових послуг - спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг. Відповідно до п. 1 Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2010 року № 157, Держфінпослуг є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством. Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження № 231), на недотримання якого посилався позивач, як на підставу недійсності договорів факторингу, прийнято у відповідності з пунктом 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг. Тобто, підпунктом 2 пункту 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою). Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження. Враховуючи викладене, Розпорядження № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні. Крім того, пункт 1 Розпорядження № 231 виключено на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Дана позиція підтверджується Постановою Верховного Суду України від 06.07.2015 року по справі №6-301цс15 . Судом не встановлено підстав недійсності правочину, укладеному між сторонами під час його вчинення. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Частино 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України). Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим по справі доказам, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідачами під час укладення оспорюваного договору було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача про визнання оспорюваного правочину недійсним не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed