Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-09 00:00:00

У червні 2014 році до суду звернувся [PERSON] з вказаним позовом до ТОВ «Торгова компанія «ВЛІВ». Зазначав, що працював у відповідача з 03 серпня 2009 року до 21 березня 2014 року. На час його звільнення відповідач в особі його адміністрації не виплатив борг по зарплаті, компенсацію за невикористану відпустку, чим порушив його трудові права. Просив стягнути з відповідача борг по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку на суму 26005,02 грн., середньомісячний заробіток за 3 місяці затримки виплати заробітної плати 16655,36 грн. та судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві. Відмовилися від уточнення позову щодо вимог про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі та компенсації за відпустку в розмірах нарахованих сум, а не сум до сплати, як ставив позивач у позовній заяві, а також щодо збільшення розмірів середнього заробітку за час затримки розрахункових сум при звільненні станом на день розгляду справи. Представник відповідача ТОВ «Торгова компанія «ВЛІВ» з позовом погодилася частково. Не заперечувала наявність заборгованості по заробітній платі позивача, підтвердила, що борг по зарплаті в розмірі 26005,02 грн. - сума до сплати з врахуванням утриманих податків та платежів, та частково виплачених розмірів боргу на початку 2014 року. Заперечила проти визначеної позивачем суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період часу з 22 березня по 23 червня 2014 року, так як позивач взяв для розрахунку одним із двох місяців, місяць, коли позивача було звільнено. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ч. 1 ст. 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розміри підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом достовірно встановлено, що позивач працював у відповідача з 03 серпня 2009 року до 21 березня 2014 року. З грудня 2013 року відповідач в особі його адміністрації здійснював нарахування заробітної плати позивачеві, частково її виплачував. Але з січня 2014 року припинив виплату заробітної плати позивачеві за січень - березень місяці 2014 року. При звільненні позивача адміністрація відповідача без поважних на те причин не провела виплату позивачеві належних йому розрахункових сум при звільненні за період з грудня 2013 року по 21 березня 2014 року на загальну суму 33141,83 грн., як сума нарахованої заробітної плати, де після відрахування податків та платежів борг по сумі невиплаченої заробітної плати (сума до сплати) становить 26005,02 грн., що підтверджується поясненнями позивача, представника відповідача та підтверджується довідкою відповідача (а.с. 3). З вини адміністрації відповідача, в результаті її неправомірних дій було порушено право позивача на своєчасне одержання винагороди по результатам праці, розрахункових сум при звільненні. Відповідач в особі його адміністрації не надав належних, безспірних, достовірних та допустимих доказів про відсутність вини щодо невиплати позивачеві розрахункових сум при звільненні. На підставі встановлених фактів, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 26005,02 грн. як сума до сплати в межах позовних вимог позивача. Крім того, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки виплати розрахункових сум належних працівнику - позивачу при звільненні у розмірі 11870,40 грн. При цьому, при розрахунку цього розміру середнього заробітку суд виходив з положень п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08 лютого 1995 року за № 100 (з відповідними змінами та доповненнями), зокрема суд обчислюючи розмір в 11870,40 грн. взяв за основу обчислення заробітну плату (нараховану суму) позивача за січень - лютий місяці 2014 року та кількість відпрацьованих робочих днів у цих місяцях позивачем: 11870,40 грн. ((5035 грн. + 2285,03 грн.): 37 х 60), де 60 - кількість робочих днів з 21 березня по 24 червня 2014 року. Таким чином, суд не погоджується з розрахунками такого середнього заробітку, здійсненого позивачем всупереч зазначеному нормативному акту. Отже, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення необхідно допустити до негайного виконання в частині стягнення середньомісячної зарплати у розмірі 3660,02 грн. ((5035 грн. + 2285,03 грн.): 2). З відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір на суму 426,60 грн.

Outcome: partial