Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі договору дарування від 27.08.2014 року вона є власником квартири [ADDRESS]. В належній їй квартирі залишився зареєстрований [PERSON] Умовами договору не передбачено його проживання в квартирі з 27.08.2014 року. Відповідач не мешкає в квартирі з 12.11.2013 року. Речей відповідача у її квартирі не має. Комунальні послуги сплачує вона самостійно, що становить її у скрутне матеріальне становище. Отримати державну допомогу вона не може, оскільки відповідач у квартирі давно не мешкає, документів про його доходи вона надати не може. Враховуючи викладене просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. У судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Надала до суду заяву, у якій підтримала позовні вимоги у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала та просила суд розглянути справу у її відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного. Судом встановлено, що на підставі договору дарування квартири від 27.08.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Соловйовою С.С., зареєстрованого Краматорським міським бюро технічної інвентаризації, [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 7-8). Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 401 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Як вбачається з довідки КП «СЕЗ» від 29.06.2016 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: власник [PERSON], відповідач по справі [PERSON], а також [PERSON], [PERSON] (а.с.9) Відповідно до акту про непроживання від 29.06.2016 року (а.с.10), відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але за вказаною адресою не мешкає з 12.11.2013 року. Його речей в квартирі не має. Відповідно до п.4 ч. 1 ст.406 ЦК сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відтак, враховуючи, що відповідач не є власником або членом сім'ї власника квартири [ADDRESS], тобто позивача по справі, а також те, що він набув право користування зазначеною квартирою до моменту набуття права власності на неї позивачкою, суд вважає, що обставини, які були підставою для надання [PERSON] права користування квартирою [PERSON] на цей час припинені. Таким чином, позов [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] підлягає задоволенню.

Outcome: approved