Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

У червні 2016 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути з державного бюджету через казначейську службу на свою користь 166 000 грн матеріальної шкоди; 10 000 грн моральної шкоди та 30 720 грн витрат на правову допомогу. В обґрунтування позову зазначає, що ухвалою Бородянського районного суду Київської області визнано протиправною бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Бородянського районного відділу державної виконавчої служби щодо неповернення належного їй на праві власності автомобіля та зобов`язав повернути скаржнику його власність. Ухвала набрала законної сили 30.05.2017 року. Як вбачається з обставин справи, постановами державного виконавця ВДВС Бородянського районного управління юстиції від 11.02.2011 року Харитонова Н.О. було відкрите виконавче провадження №24394215 з примусового виконання листа, виданого Бородянським районним судом Київської області від 08.11.2010 року №2-762 про стягнення з неї на користь ПАТ «Правекс-Банк» боргу у сумі 126 676,55 грн, а також накладено арешт на все її рухоме та нерухоме майно. В процесі примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості, державним виконавцем Дацьком О.Л після складення акта і арешту автомобіля від 18.10.2012 року та акта від 24.01.2013 року постановою змінено зберігача описаного та арештованого майна - автомобіля Хюндай Гетц державний номер [NUMBER] , колір синій, № кузова [NUMBER] та передано його на відповідальне зберігання представнику ПП «Нива-В.Ш.» - Харковцю Ю.М. У зв`язку із повним погашенням заборгованості перед ПАТ «Правекс-Банк», 26.10.2016 року державним виконавцем Дацьком О.Л. прийнято постанову про звільнення майна боржника з-під арешту та про закінчення виконавчого провадження. Зазначає, що одночасно із винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, державним виконавцем мали б вжитись заходи про повернення їй арештованого та переданого на відповідальне зберігання представника ПП «Нива-В.Ш.» Харковцю Ю.М. автомобіля , втім цього зроблено не було. Вважає, що належним доказом протиправних дій Бородянського РВДВС є ухвала Бородянського районного суду Київської області від 15.05.2017 року у справі №360/325/17-ц, якою встановлена бездіяльність державного виконавця цього відділу, що призвела до порушення її права власності. Згідно висновку про вартість майна, оціночна вартість автомобіля Хюндай Гетц складає 166 000 грн. Тривала бездіяльність органів державної виконавчої служби призвели до порушення її права власності на майно, а також до душевних страждань, яких вона зазнала у зв`язку з неможливістю повною мірою володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Крім того їй довелось звертатись до кваліфікованих фахівців за правовою допомогою. Посилаючись на наведене, просить позов задовольнити. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.06.2017 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду. 11.12.2018 року від Державної казначейської служби надійшов відзив на позов, в якому остання заперечує позовні вимоги, з підстав викладених у відзиві. 21.06.2019 року від Київської обласної прокуратури надійшло повідомлення про вступ у справу. Ухвалою від 11.06.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. 24.09.2020 року від Бородянського РВДВС надійшли заперечення на позов з додатками в обґрунтування своєї позиції у справі. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача заперечив, просив відмовити. Прокурор заперечував проти задоволення позову. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що на виконанні Бородянського районного відділу державної виконавчої служби перебували виконавчі провадження № 25483057, 24394252, 24394215, 25483181 з примусового виконання виконавчого листа №2-762 від 08.11.2010 від 08.11.2010 про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Правекс Банк» суми боргу у розмірі 126676,55грн та судових витрат - 1516,77 грн. У січні 2013 року на підставі свідоцтва про шлюб [PERSON] (позивач) змінила прізвище на « [PERSON] ». В процесі примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості, державним виконавцем Дацьком О.Л після складення акта і арешту автомобіля від 18.10.2012 року та акта від 24.01.2013 року на підставі постанови від 24.01.2013 року про зміну зберігача арештованого та описаного майна (автомобіля Хюндай Гетц, державний номер [NUMBER] , колір синій, № кузова [NUMBER] ) було змінено зберігача описаного та арештованого автомобіля та передано його на відповідальне зберігання представника ПП «Нива-В.Ш.» Харковцю Ю.М. Відповідно до постанови доручення від 12.11.2014 державним виконавцем надано доручення про передачу зазначеного транспортного засобу боржнику за виконавчим провадженням, а саме: [PERSON] . Постановою державного виконавця Дацька О.Л. від 31.03.2015 року спірний транспортний засіб оголошено у розшук, в зв`язку з не переданням його боржнику [PERSON] . Зазначену інформацію було доведено до сторін виконавчого провадження. Постановою від 26.10.2016 року виконавче провадження №24394215 (боржник [PERSON] ) закінчено в зв`язку з повним виконанням рішення суду. Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 15.05.2017 року у справі 360/325/17 визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Бородянського районного відділу Державної виконавчої служби щодо неповернення [PERSON] належного їй на праві власності автомобіля Хюндай Гетц державний номер [NUMBER] . Зобов'язано державного виконавця Бородянського районного відділу Державної виконавчої служби повернути [PERSON] автомобіль. Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 14.08.2020 року у справі 360/325/17 заяву Бородянського районного відділу державної виконавчої служби про роз`яснення ухвали Бородянського районного суду від 15.05.2017 року по цивільній справі за скаргою [PERSON] на бездіяльність державного виконавця, залишено без задоволення. Згідно інформації Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС України в м. Києві автомобіль Хюндай Гетц державний номер [NUMBER] , колір синій, № кузова [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , дата реєстрації - 29.11.2007 року і в період з цієї дати по теперішній час за іншими власниками не реєструвався. За частинами 1, 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Як зазначає позивач у позові (а.с. 3 абз. 2 знизу, т. 1) виконавцем було закінчено виконавче провадження та звільнено майно з-під арешту. Дану постанову позивачем у передбаченому ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» оскаржено не було. Враховуючи факт перебування автомобіля у розшуку, а також закриття виконавчого провадження у зв`язку з повним виконанням рішення суду у державного виконавця були відсутні підстави і можливість для повернення автомобіля боржнику. Крім того слід зазначити, що до оголошення автомобіля у розшук, останній на підставі постанови державного виконавця Дацька О.Л. від 24.01.2013 року знаходився на зберіганні представника ТОВ «Нива-В.Ш.» Харковця Ю.М. (а.с. 38 т. 2). Згідно з ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Статтею 950 ЦК України встановлено відповідальність за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. За загальним правилом (ст. 1166 ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Згідно частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. На відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статтей 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органу державної влади та його посадової або службової особи, отже необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду, і саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Так, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки. Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначив, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). За таких обставин, вбачається, що вимоги позивача про стягнення із державного бюджету через Державну казначейську службу України 166 000 грн у відшкодування матеріальної шкоди не знайшли свого підтвердження належними доказами. З огляду на наведене, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Положеннями частин першої статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до вимог статті 56 Конституції України, статей 1173, 1174 ЦК України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, на підтвердження заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, на думку позивача заподіяної їй органом державної влади, доказів надано не було. За таких обставин, вбачається, що вимоги позивача про відшкодування 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди не знайшли свого підтвердження належними доказами. З огляду на наведене, в задоволенні позову в цій частині слід також відмовити. До того ж вказана вимога є похідною від основної вимоги. В частині відшкодування витрат на правову допомогу, суд зазначає таке. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правовою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Отже враховуючи, що суд у задоволені позову відмовляє позивачу в повному обсязі, витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed