Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

У травні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила суд стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних за період прострочення виконання рішення у розмірі 8 309,63 грн. та інфляційні втрати 56 042,81 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28.11.2014 року було стягнуто із відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 46 886,00 грн. та неустойку у розмірі 4 304,13 грн. Зазначає, що після набрання рішенням чинності позивач отримав виконавчий лист та пред`явив його до виконання до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В. Стверджує, що постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В. від 06.05.2020 року було закрито виконавче провадження № 57315033 у зв`язку із повним виконанням рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 28.11.2014 року. Позивач вважає, що наявність судового рішення про стягнення боргу не припиняє нарахування санкцій на підставі ст. 625 ЦК України. Термін прострочення виконання рішення відповідачем за період з 09.12.2014 року (дата набрання законної сили рішенням) по 06.05.2020 року (дата винесення постанови про закриття виконавчого провадження) складає 1 975 днів. Таким чином, позивачем нараховано 3 % річних за період прострочення виконання рішення у розмірі 8 309,63 грн. та інфляційні втрати 56 042,81 грн. З урахуванням викладеного вище просить позовні вимоги задовольнити. 25.05.2020 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17.07.2020 року в справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 17.07.2020 року, також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. 30.12.2020 року кореспонденція, що направлялася відповідачу повернулася до суду із відміткою «за відсутності адресата» (а.с. 35). У встановлений законом термін відзиву на позовну заяву відповідачем подано не було. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28.11.2014 року було задоволено позов [PERSON] до ФОП [PERSON] та стягнуто сплачену суму коштів за договором у розмірі 46 886,00 грн., неустойку у розмірі 4 304,13 грн. (а.с. 10-12). Дане рішення суду набрало законної сили 09.12.2014 року. 12.14.2014 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 9). Також, встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В. від 28.09.2018 року відкрито виконавче провадження ВП № 57315033 з виконання виконавчого листа №2-5050/14 виданого 23.12.2014 про стягнення з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] 51 190,13 грн. (а.с. 14-15). Як вбачається з постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В. від 06.05.2020 року виконавче провадження ВП № 57315033 було закінчено 06.05.2020 року внаслідок стягнення повної суми за виконавчим документом (а.с. 16-17). Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається із постанови Верховного суду України від 01.10.2014, справа №6-113/цс14, даним судом була розглянута справа про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду та викладена правова позиція №113цс14, згідно якої за змістом ч.2ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, оскільки відповідач на визначених умовах мав повернути позивачу кошти в сумі 51 190,13 грн., дане зобов`язання зводиться до сплати грошей, тому є грошовим, в зв`язку з чим позивачем правомірно обрано спосіб захисту майнового права та інтересу відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконанням або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Зокрема, ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія статті 625 ЦК України. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті. Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що в даному випадку відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання перед позивачем, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати у розмірі 56 042,81 грн. та три відсотки річних у розмірі 8 308,15 грн., нараховані від грошового зобов`язання на суму 51 190,13 грн. за період з 09.12.2014 року по 06.05.2020 року, в порядку ст. 625 ЦК України. При цьому позивач у позові просить суд стягнути три відсотки річних у розмірі 8 309,63 грн., проте після перерахунку судом суми трьох відсотків річних від грошового зобов`язання на суму 51 190,13 грн. за період з 09.12.2014 року по 06.05.2020 року остання складає саме 8 308,15 грн., а тому позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Виходячи з вищевикладеного, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 56 042,81 грн. та три відсотки річних у розмірі 8 308,15 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду із позовом позивач судовий збір не сплатила посилаючись на те, що вона звільнена від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про судовий збір». Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь держави сума судового збору 840,80 грн.

Outcome: partial