Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

У червні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської РДА Київської області про надання дозволу на короткостроковий виїзд за кордон дитини у супроводі матері без згоди батька. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 20 березня 2010 року по 27 лютого 2014 року. В шлюбі в них народився син - [PERSON], [INFO]. 27 лютого 2014 року згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва шлюб між нею та [PERSON] був розірваний. Згідно рішення суду було визначено, що дитина проживатиме разом з матір'ю. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] Так позивач зазначає, що відповідач чинить перешкоди в реалізації її законних прав та прав дитини щодо забезпечення дитини усім необхідним, у тому числі забезпечення морального, духовного розвитку та розвитку здібностей дитини. Так, відповідач не забажав у добровільному порядку виконувати судове рішення про стягнення аліментів, у зв'язку з чим, позивач була вимушена звертатись до органів Державної виконавчої служби для стягнення аліментів на утримання сина у примусовому порядку, що стверджується постановою про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 29.06.2016 р. Голосіївського РВ ДВС м. Києва, довідкою про не тримання аліментів від 31.12.2015 р. б/н, довідкою-розрахунком заборгованості по аліментам від 31.12.2015 р. №978/3 та іншими документами виконавчого провадження. Позивач [PERSON] неодноразово зверталась до [PERSON] із заявами-пропозиціями щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон, однак [PERSON] добровільно не надає свого дозволу для виїзду дитини за кордон та уникає всіляких зустрічей для мирного врегулювання даного питання. За вказаних обставин дитина була позбавлена можливості виїхати за кордон на новорічні свята під час канікул. Згідно заяви від 01 вересня 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю., позивач зверталась до відповідача з пропозицією з»явитися 10 вересня 2016 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю. з метою посвідчення заяви на тимчасову поїздку сина за кордон до Федеративної Республіки Німеччина, з метою відпочинку в період з 20 грудня 2016 року по 15 січня 2017 року. 05 жовтня 2016 року згідно заяви, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю., позивач зверталась до відповідача з пропозицією з'явитися 1 жовтня 2016 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соврас Ю. з метою посвідчення заяви на тимчасову поїздку сина за кордон до Федеративної Республіки Німеччина, з метою відпочинку в період з 20 грудня 2016 року по 15 січня 2017 року. Вказана заява була направлена на адресу відповідача та отримана ним 06 жовтня 2016 року. Окрім того, відповідачеві неодноразово направлялись телеграми та листи з проханням надати дозвіл на короткостроковий тимчасовий виїзд за кордон сина у супроводі Позивача під час літніх канікул у 2017 році, на які позивач схвальної відповіді не отримала. Позивач наголошує, що [PERSON] своїми діями порушує права дитини та шкодить її інтересам, що свідчить про зловживання ним своїми батьківськими правами. Враховуючи викладене, позивач просила суд надати дозвіл на тимчасовий короткостроковий виїзд за кордон до Федеративної Республіки Німеччини та країн Євросоюзу та Шенгенської угоди малолітній дитині, [PERSON], [INFO], у супроводі матері, [PERSON], на період літніх канікул з 05 червня 2017 року по 25 серпня 2017 року включно та на період зимових канікул з 24 грудня 2017 року по 19 січня 2018 року включно без згоди та супроводу батька, [PERSON]. У жовтні 2017 року позивач подала заяву про уточнення позовних вимог де просила суд: надати дозвіл на тимчасовий короткостроковий виїзд за кордон до Федеративної Республіки Німеччини та країн Євросоюзу та Шенгенської угоди малолітній дитині, [PERSON], [INFO], у супроводі матері, [PERSON], на період осінніх канікул з 30 жовтня 2017 року по 19 січня 2018 року включно; на період весняних канікул з 23 березня 2018 року по 31 березня 2018 року включно; на період літніх канікул з 01 червня 2018 року по 25 серпня 2018 року включно без згоди та супроводу батька, [PERSON]. У судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали та просили його задовольнити. У судовому засіданні відповідач то його представник позов не визнали та заперечував проти його задоволення у повному обсязі. У судове засідання представник третьої особи Служби у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не з'явився, до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника третьої особи. Суд, вислухавши думку учасників процесу, та дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно зі ст. 60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов»язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Судом встановлено, що з 20 березня 2010 року по 27 лютого 2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі в них народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві. Згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 лютого 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Також згідно вищевказаного рішення було визначено місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS]. Згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року позов [PERSON] до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу у вихованні та спілкуванні з дитиною задоволено частково. Визначено наступний спосіб участі батька, [PERSON] у вихованні малолітнього [PERSON], [INFO]: перша та третя субота місяця з 10.00 до 13.00 години без присутності матері, за бажанням малолітнього [PERSON], враховуючи його стан здоров'я та за узгодженням з матір'ю [PERSON] місця перебування дитини, в решті позовних вимог відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2016 року змінено, а саме виключено з резолютивної частини рішення посилання на те, що зустрічі повинні відбуватись за бажанням малолітнього [PERSON], зазначивши, що вказані зустрічі повинні відбуватися не в примусовому порядку. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності до вимог ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 3, пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Частиною третьою статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Судом встановлено, що тривалий час між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] точиться спір з приводу виховання їхнього малолітнього сина [PERSON], [INFO]. З наявних матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] зверталась до відповідача [PERSON] з письмовими пропозиціями про надання дозволу для виїзду дитини [PERSON] за кордон. Так, згідно заяви від 01 вересня 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю., [PERSON] зверталась до [PERSON] з пропозицією з'явитися 10 вересня 2016 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю. з метою посвідчення заяви на тимчасову поїздку сина за кордон до Федеративної Республіки Німеччина, з метою відпочинку в період з 20 грудня 2016 року по 15 січня 2017 року. 05 жовтня 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю., [PERSON] зверталась до [PERSON] з пропозицією з'явитися 11 жовтня 2016 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соврас О.Ю. з метою посвідчення заяви на тимчасову поїздку сина за кордон до Федеративної Республіки Німеччина, з метою відпочинку в період з 20 грудня 2016 року по 15 січня 2017 року. Вказана заява була направлена на адресу відповідача та отримана ним 06 жовтня 2016 року. Згідно положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Зазначені норми регулюють порядок тимчасового виїзду дитини за кордон, однак, вирішуючи зазначене питання заявнику необхідно зазначати державу прямування та відповідний проміжок часу перебування дитини в країні до якої особа має намір виїхати. Згідно вимог ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути лише на підставі рішення суду. Згідно п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З огляду на зазначене, суд має визначитись із правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди матері, зазначити конкретну країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди матері; та з урахуванням визначеної ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди матері, не позбавленої батьківських прав. А тому суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача частково та надати дозвіл на виїзд до Федеративної республіки Німеччина малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], на період зимових канікул з 24.12.2017 по 19.01.2018 включно, на період весняних канікул з 23.03.2018 по 31.03.2018 включно, на період літніх канікул з 01.06.2018 по 25.08.2018 включно. Заперечення відповідача щодо здійснення позивачем йому перешкод у вихованні дитини, судом відхиляються, як такі, що не підтвердженні належними доказами. Окрім того, позивач не позбавлений права для звернення до суду із аналогічним позовом. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони на даний час не спілкуються, відповідач не надає згоду на виїзд дитини за кордон, що підтверджується належними письмовими доказами, суд приймає до уваги, що у судовому засіданні не надано жодного доказу, що виїзд за кордон дитини пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгострокове перебування за межами України з інших причин. Таким чином, надання дозволу на виїзд за межі України малолітнього [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], на період зимових канікул з 24.12.2017 по 19.01.2018 включно, на період весняних канікул з 23.03.2018 по 31.03.2018 включно, на період літніх канікул з 01.06.2018 по 25.08.2018 включно без згоди та супроводу батька дитини, [PERSON] до Федеративної республіки Німеччина повністю відповідає правам та інтересам дитини, і, при цьому, не буде порушувати права відповідача на спілкування та участь у вихованні сина, оскільки такий виїзд має короткостроковий характер. Крім того, відповідно до частини 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 640,00 грн. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 10720,00 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне. Ухвалою ВССУ у справі №6-32389ск15 встановлено, що розмір витрат на правову допомогу у цивільній справі визначається домовленістю (договором) між стороною у справі та особою, яка надає правову допомогу і не повинен перевищувати граничний розмір встановлений ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Склад та розмір таких витрат є предметом доказування у справі. Доказами витрат є: договір доручення або про надання правової допомоги, акт приймання-передачі виконаних робіт та документи, які свідчать про оплату гонорару (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Можуть бути також стягнуті витрати на правову допомогу, які понесені стороною і у разі вчинення дій поза судовим засіданням, але у конкретній справі, що розглядається судом. Якщо у матеріалах справи є такі документи, то відсутні правові підстави для незадоволення вимоги про стягнення зі іншої сторони, яка програла спір, витрат на правову допомогу, навіть якщо особа, яка надає таку допомогу не є адвокатом. Для цього не потрібно у справу посвідчення адвоката та ордер. Так в матеріалах справи наявна копія угоди про надання правової допомоги від 21.04.2017 року укладеної між [PERSON] та [PERSON], проте документи, які свідчать про оплату гонорару (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки) позивачем не надано, а тому юридична сукупність елементів для можливості стягнути судові витрати, не має місця. На підставі викладеного,

Outcome: partial