Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON], [INFO], звернулася до суду з позовом до [PERSON], у якому просила зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON] та її малолітньою дитиною [PERSON] будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] шляхом вселення їх до вказаного будинку. Позов обґрунтований тим, що [PERSON] та її малолітня дочка [PERSON] вселилися та зареєстровані у спірному будинку як дружина та донька [PERSON], який є онуком відповідачки [PERSON] Після розірвання щлюбу з [PERSON] відповідачка вигнала [PERSON] з донькою із вказаного будинку та забрала ключі від будинку. Позивачка разом з дитиною вимушена була жити у вітчима в [ADDRESS] без реєстрації, наприкінці березня 2015 року вона тричі намагалася вселитися у спірний будинок, але [PERSON] не пускає її до будинку. Позивачка зазначає, що власного житла не має, після погіршення стосунків з вітчимом тимчасово проживає у своєї знайомої. Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 18 серпня 2015 року відмовлено [PERSON] у задоволенні позовних вимог до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, яке постановлено з недотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що [PERSON] та її малолітня дитина [PERSON] вселилися до будинку по [ADDRESS] на підставі ч.1 ст.405 ЦК України, згідно ст.3 СК України, ст. 64 ЖК України є членом сім'ї відповідачки, а припинення сімейних відносин з власником будинку не припиняє їх права користування займаним жилим приміщення як колишніх членів сім'ї. [PERSON] стверджує, що тричі намагалася вселитися до спірного будинку, але [PERSON] не пустила її до будинку та заперечує проти висновку районного суду щодо втрати інтересу до будинку як до місця свого проживання, оскільки власного житла не має, вимушена проживати у знайомої. В письмових запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просить залишити рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 18 серпня 2015 року без змін, а апеляційну скаргу [PERSON] без задоволення. В запереченнях [PERSON] вказує на те, що з 01 червня 2015 року [PERSON] добровільно залишила будинок по [ADDRESS] та твердження апелянта про створення нею перешкод у користуванні вказаним будинком є голослівними та не підтверджуються жодними доказами. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Шадуйкіса Г.В. -представника апелянта, який просив задовольнити апеляційну скаргу, відповідачки [PERSON] та її представника [PERSON], які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали даної справи та матеріали цивільної справи № 749/297/15-ц у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], від імені якої діє законний представник [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог [PERSON], виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проте зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] добровільно виїхала і понад рік не проживає у будинку по [ADDRESS] без поважних причин, позивачка не зверталася до компетентних органів з приводу того, що не може потрапити до будинку. Крім того, районний суд вважав, що позивачка обрала інше місце проживання, так як переїхала проживати у [ADDRESS], де постійно проживає та працює в Рогізківському НВК, дитина там влаштована до дитячого садка. З наведеними висновками суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд через невідповідність висновків суду обставинам справи. Судом по справі встановлено, що з 22 вересня 2012 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з онуком [PERSON] - [PERSON], який рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 27.10.2014 року розірвано (а.с.67-68 цивільної справи №749/297/15-ц). Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають доньку [PERSON], [INFO] (а.с.7). [PERSON] на праві власності належить 1/2 частина будинку по [ADDRESS] що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.55-57). З домової книги для прописки громадян, проживаючих за адресою по [ADDRESS] встановлено, що з 16.10.2012 року зареєстрована за вказано адресою [PERSON], а з 15.03.2013 року - [PERSON], [INFO] (а.с.40). Згідно довідки виконавчого комітету Рогізківської сільської ради Щорського району №270 від 08 квітня 2015 року, [PERSON] разом з дитиною [PERSON], [INFO], проживають в даний час в [ADDRESS] без реєстрації (а.с.8). Відповідно до ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частинами 1,4 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст.ст. 64, 65 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З досліджених матеріалів цивільної справи №749/297/15-ц вбачається, що рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 02 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 04 серпня 2015 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням; залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], від імені якої діє законний представник [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (а.с.75-76,118-119 цивільної справи №749/297/15-ц). Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 02 липня 2015 року, яке набрало законної сили, встановлено, що [PERSON] є членом сім'ї позивача ([PERSON].), так як вона будучи дружиною онука позивачки [PERSON] постійно проживала разом з [PERSON] і вела з ним спільне господарство; не проживає з червня 2014 року за місцем реєстрації в будинку по [ADDRESS] з поважних на те причин, а саме через неприязні стосунки з [PERSON] Таким чином, вирішуючи спір районний суд прийшов до помилкового висновку про добровільне залишення позивачкою спірного будинку, оскільки вищевказаним рішенням встановлені поважні причини непроживання [PERSON] у будинку. Беручи до уваги, що [PERSON] та її малолітня донька [PERSON] на законних підставах набули право користування спірним будинком, [PERSON] разом з донькою з поважних причин не проживають у спірному будинку через неприязні стосунки з [PERSON], що встановлено рішенням Щорського районного суду від 02 липня 2015 року, позовні вимоги [PERSON] щодо захисту її прав та прав малолітньої дитини [PERSON] про зобов'язання усунення [PERSON] перешкод у користуванні спірним будинком шляхом вселення є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Твердження відповідачки [PERSON] про відсутність в матеріалах доказів звернення [PERSON] до правоохоронних органів щодо чинення відповідачкою перешкод у користуванні спірним будинком не є підставою для відмови у позові, оскільки вказані факти встановленні рішенням суду від 02 липня 2015 року, що в силу ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Зважаючи на вищевикладене, на підставі п.п.3,4 ст.309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Outcome: approved