Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-04 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про встановлення нікчемності договору та застосування наслідків недійсності правочину, в якому просив встановити нікчемність договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного 06 серпня 2010 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого держаним нотаріусом Першої київської нотаріальної контори Мотицьким І.Л. та зареєстрованого в Реєстрі за №6-1030; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, до договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного 06 серпня 2010 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого держаним нотаріусом Першої київської нотаріальної контори Мотицьким І.Л. та зареєстрованого в Реєстрі за №6-1030. Також, позивачем було заявлено вимогу щодо накладення арешту на квартиру [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив про те, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 року відкрито провадження по справі №2-5762/2010р. за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 14 лютого 2008 року. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 року по справі №257-62/2010 р., з метою забезпечення позову, було накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка належала на праві власності [PERSON] Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2012 року позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором в розмірі 140 876,00 грн. Однак, [PERSON], знаючи про існування спору та з метою ухилення від виконання свої боргових зобов'язань перед [PERSON], 06 серпня 2010 року уклав договір дарування, згідно умов якого подарував своїй матері, [PERSON], належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. На думку позивача укладання договору дарування квартири [ADDRESS], між [PERSON] та [PERSON] від 06 серпня 2010 року з врахуванням того, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2012 року позов [PERSON] задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 140 876,00 грн., порушує права позивача, що свідчить про наявність в нього підстав для звернення до суду. Позивач [PERSON] у судове засіданні не з'явився, подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності, та просив задовольнити позовні вимоги, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та заяв про зміну адреси листування до суду не надходило. На підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України , за письмовою згодою позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної цивільної справи. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Аналізуючи правовідносини, що є предметом судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 14 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 19500 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути йому до 14 травня 2008 року. 01 липня 2010 року позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 14 лютого 2008 року. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 року по справі №257-62/2010 р., з метою забезпечення позову, було накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка належала на праві власності [PERSON] Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2012 року позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором в розмірі 140 876,00 грн. Судом встановлено, що 6 серпня 2010 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Мотицьким І.Л. був посвідченій договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], в інтересах якої діяв [PERSON]. Спірна квартира до укладення договору дарування належала на праві власності [PERSON], відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Щелковим М.К., 19 лютого 2008 року за реєстровим №343, зареєстрованому в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 21 лютого 2008 року і записаний в реєстрову книгу №д.1278-205 за реєстровим №2653, перереєстрований в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 16 липня 2010 року, реєстраційний №30983208. В подальшому, у жовтні 2010 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, від 06 серпня 2010 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2012 року позовні вимоги [PERSON] залишені без задоволення. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28.02.2012 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва змінено, виключено з мотивувальної частини рішення суду про те, що у [PERSON] відсутні правові підстави вимагати визнання договору дарування недійсним. В решті рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17.12.2012 року залишено без змін. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно з ч.2 ст. 216 ЦК України передбачено якщо у зв'язку з вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною особою. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 визначено, перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: України, а саме: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України) За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України судом має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК). Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. В обґрунтування своїх вимог, позивач зазначив, що відповідач [PERSON] достеменно знав про заборону проводити будь-які дії, пов'язані з відчуженням та державною реєстрацією права власності на квартиру [ADDRESS], однак в період такої заборони, а саме 06 серпня 2010 року уклав договір дарування спірної квартири. Позивач, заявляючи вимоги про визнання договору дарування нікчемним, та застосування до нього наслідків недійсності нікчемного правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, зазначив як підставу ст. 228 ЦК України, вважаючи правочин таким, що порушує публічний порядок, обмежених в обігу об'єктів цивільного права. Однак, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, щодо вини [PERSON], яка виражається в намірі порушити публічний порядок як однією з сторін правочину. Належним і допустимим доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння майном. Також суд звертає увагу на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, про те, що [PERSON] було відомо про накладення арешту на квартиру [ADDRESS]. Дані про те, що відповідачу було відоме про винесену 5 липня 2010 року Київським районним судом м. Одеси ухвалу про накладення арешту на квартиру в матеріалах справи відсутні, тому не має підстав вважати, що відповідач при укладенні договору дарування діяв умисно, з метою приховати майно від звернення на нього стягнення за зобов'язаннями власника. Натомість, згідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 28242784 від 21.08.2010 року, дані про арешт вказаної квартири в реєстр були внесені 21 серпня 2010 року, тобто після укладення спірного договору . Позивач не довів в суді відсутність в учасників правочину наміру не створювати юридичні наслідки. Якщо на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Такий спосіб захисту, як визнання правочину нікчемним застосовується у тих випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов його дійсності. Цей спосіб захисту безпосередньо регламентується статтями 215 - 236 ЦК України. Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності, тобто реституції, відшкодування збитків та моральної шкоди, завданої укладенням такого правочину. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті215 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, передбачених ст.. 216 ЦК України, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Відповідно до ч. 9 ст. 153 ЦПК України, ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. З матеріалів справи вбачається, що на момент укладання договору дарування, квартира під забороною (що накладена ухвалою від 30.05.2014) не перебувала, що підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, який долучений до матеріалів справи. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не було надано суду будь-яких належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України на підтвердження того, що [PERSON] було відомо про накладення арешту на квартиру [ADDRESS]., а також доказів вини [PERSON], яка виражається в намірі порушити публічний порядок як однією з сторін правочину. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини. Таким чином, рішення Апеляційного суду м. Києва від 28.02.2012 року рішення має преюдиційне значення згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України, оскільки вказаним рішенням визначено, що під час розгляду справи не встановлено наявності жодної підстави з числа передбачених ст. 203 ЦК України для визнання оспорюваного правочину недійсним, а отже і застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ст. 216 ЦК України, також неможливо. Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази, суд надходить до висновку про те, що оспорюваний договір дарування квартири [ADDRESS]., посвідченого 6 серпня 2010 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Мотицьким І.Л. відповідає вимогам ст. 203, 205, 207, 208, 209 ЦК України, що виключає підстави для визнання його нікченим. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON]є необґрунтованими, недоведеними та таким, що не знайшли своє ствердження в ході розгляду справи, у зв'язку із чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а саме на засадах справедливості, добросовісності та розумності, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 20, 204, 216, 228,319 ЦК України,

Outcome: dismissed