Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 133\~059,63 грн. В обґрунтування позову зазначає, що 27.05.2011 між ПАТ «БАНК КІПРУ» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 30/22-674/2011. 21.07.2014 між ПАТ «НЕОС БАНК», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ \~«БАНК КІПРУ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до п.п. 2.1, 2.2. якого клієнт (ПАТ \~«НЕОС БАНК») відступає фактору (ТОВ \~«Кредитні ініціативи») свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації. З моменту відступлення клієнтом фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими йому. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема, права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів. Постановою апеляційного суду Одеської області від 26.04.2018, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 10.01.2019 у справі № 522/23309/14-ц, стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ \~«Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 30/22-674/2011 від 27.05.2011 в розмірі 557 019,98 грн, а саме: 436\~793,33 грн за кредитом та 120\~122,65 грн за відсотками. Разом з тим, станом на сьогодні відповідач зазначене рішення суду не виконує, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконане грошове зобов`язання та складається з 40\~083,79 грн 3 % річних та 92\~975,84 \~грн інфляційних втрат, що разом становить 133\~059,63 грн, які позивач просить стягнути на свою користь з відповідача. 05.08.2021 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 12.10.2021 та 02.11.2021 до суду від представника позивача надійшли заяви у яких він просить суд провести судове засідання за його відсутності, задовольнити позовні вимоги та проти заочного рішення не заперечує. 02.11.2021 сторони в судове засідання не з`явилися. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст.\~44\~ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з ч. 4 ст.\~223\~ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову, з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 27.05.2011 між ПАТ «БАНК КІПРУ» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 30/22-674/2011, за умовами якого банк зобов`язується надати боржнику кредит у сумі 800\~000,00 грн, а боржник зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування ним в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. 21.07.2014 між ПАТ «НЕОС БАНК», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ\~«БАНК КІПРУ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу. Відповідно до п.п. 2.1, 2.2. договору клієнт (ПАТ «НЕОС БАНК») відступає фактору (ТОВ\~«Кредитні ініціативи») свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації. З моменту відступлення клієнтом фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими йому. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема, права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів. У грудні 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2017 у справі\~№ 522/23309/14ц у задоволені позову відмовлено, яке постановою апеляційного суду Одеської області від 26.04.2018 скасовано та ухвалено нове, яким стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ \~«Кредитні \~ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 27.05.2011 № 30/22-674/2011 у розмірі 557 019, 98 грн, у тому числі: за кредитом 436\~793,33 грн та за відсотками 120\~122,65 грн. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ \~«Кредитні \~ініціативи» судовий збір у сумі 7\~673,40 грн в рівних частках. Постановою Верховного Суду від 10.01.2019 у справі № 522/23309/14-ц зазначену постанову апеляційного суду Одеської області від 26.04.2018 залишено без змін. Судом встановлено, що позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3\~% річних за невиконання грошового зобов`язання за період з 27.04.2018 по лютий 2021 року. Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, частиною 2 статті 625 ЦК України врегульовано, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття \~599 \~ЦК \~України). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц виклала свої висновки про те, що положеннями статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання не залежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду розглядаючи справу № 905/600/18 навела свої висновки про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум. За таких обставин, враховуючи невиконання відповідачем грошового зобов`язання встановленого рішенням суду від 26.04.2018, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості, яка становить 133\~059,63 грн за період з 27.04.2018 по \~лютий \~2021 року та складається з 40 0839,79 грн 3 % річних та 92\~975,84 грн інфляційних втрат є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи задоволення позову, відповідно до положень ст.\~141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 270,00 грн.

Outcome: approved