Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

у червні 2016 р. позивач звернулася із позовними вимогами до суду, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 07.03.2018 (а.с. 20-21 т.2), просить припинити право [PERSON] на 1/6 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 60,00 кв.м., з виплатою відповідачу 187074 грн. 67 коп., внесених на депозитний рахунок суду, визнати за нею право власності на 1/6 частку вказаної квартири. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачу на праві власності належить 49,99 % частини квартири [ADDRESS] , [PERSON] належить 16,66 % (1/6) частини даної квартири, [PERSON] - 33,33% (1/3) частини квартири. Відповідач [PERSON] у спірній квартирі не проживає, майно не утримує, поточні ремонтні роботи не проводить, комунальні послуги не сплачує, квартирою не користується. Крім того, відповідачу на праві власності належать дві інші квартири в м. Києві. Порядок користування між співвласниками не встановлювався, питання про виділ частки в натурі не вирішувалось. На підставі ст. 365 ЦК України, позовні вимоги просить задовольнити. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.06.2016 відкрито провадження по справі (а.с. 67 т. 1). Після чого на підставі розпорядження від 03.10.2016 справу призначено до повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку із закінченням повноважень судді Кривов`яза А.П. (а.с. 105 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.10.2016 справу прийнято у провадження судді Петренко Н.П. (а.с. 107 т. 1). 29.03.2017 судом прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом вимоги за зустрічним позовом [PERSON] про зобов`язання [PERSON] та [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітніх, усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом видачі ключів від квартири, встановити порядок користування квартирою, виділивши їй кімнату житловою площею 7,0 кв.м., у спільне користування відповідачам виділити житлові кімнати площею 15,5 кв.м., 7,8 кв.м., 10,5 кв.м. (а.с. 215-218 т. 1). Зустрічні позовні вимоги обгрунтовує тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2015 належить на праві власності 1/6 частина квартири [ADDRESS] . До моменту отримання свідоцтва про право на спадщину позивач у квартирі не проживала, зареєстрованою не була, тому участі в утриманні квартирі не приймала. Проте, отримавши у спадщину частку квартири, бажає користуватись своїм майном, готова нести обов`язки щодо його утримання. Проте, [PERSON] впродовж тривалого часу умисно чинить перешкоди в користуванні житлом, не надає ключі від вхідних дверей, до приміщення не пускає. Позивач фізично не має можливості користуватись житлом. Наміру та бажання відчужувати свою частку позивач не має. З урахуванням того, що квартира складається з чотирьох кімнат, житловою площею 40,8 кв.м., вважає за можливим виділити їй в користування кімнату 7,0 кв.м., що відповідає розміру її частки. У зв`язку із відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя розпорядженням від 30.08.2017 справу призначено до повторного автоматизованого розподілу судової справи (а.с. 1, т. 2). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.09.2017 справу прийнято у своє провадження суддею Ул`яновською О.В. та призначено до судового розгляду на 14.03.2018 о 12 год. 40 хв. (а.с. 3, т. 2). Ухвалою суду від 14.03.2018 заяву [PERSON] про зменшення позовних вимог задоволено. Закрито провадження у частині позовних вимог, а саме: зняти арешт на 1/6 частку квартири [ADDRESS] загальною площею квартири 60.00 кв.м., що зареєстрована за [PERSON] ; стягнути з [PERSON] витрати по оплаті послуг експертів у розмірі 800 грн 00 коп. та судові витрати по справі (а.с. 49-50 т. 2). 05.04.2017, 29.05.2017, 06.06.2017, 15.11.2018 [PERSON] та [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх подали заперечення та відзив на зустрічну позовну заяву, у задоволені якого просили відмовити з підстав необгрунтованості та безпідставності позовних вимог. Зазначили, що [PERSON] являється тіткою [PERSON] До спірного житлового приміщення остання ніколи не з`являлась, а тому посилання на існування перешкод у користуванні житлом є надуманими. Доказів на підтвердження протилежного, до матеріалів справи додано не було. На даний час у сторін склався наступний порядок користування квартирою: кімнатою 15,5 кв.м. користується [PERSON] , кімнатою 10,5 кв.м. користується [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] , кімнатою 7,8 кв.м. та кімнатою 7,0 кв.м. користуються неповнолітні діти [PERSON] Позбавлення відповідачів за зустрічним позовом права користування однією з кімнат, призведе до штучного погіршення житлових умов як дітей, так і дорослих. Спільне володіння квартирою з [PERSON] є неможливим, вони не є близькими людьми, знайомими, реальна можливість користування спільним майном відсутня. Крім того, житлова площа, яку просить виділити [PERSON] значно перевищує розмір належної їй частки в жилому приміщенні. [PERSON] має в користуванні інше житло (а.с. 231, 236-240 т. 1, 71-72, 74 т. 2). 08.11.2018 відповідач по первісному позову [PERSON] подав відзив на первісну позовну заяву, в якій просив відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі. Зазначив, що право позивача [PERSON] не порушував, відношення до спірної квартири не має, а тому позовні вимоги, пред`явлені до нього є неправомірними. 26.11.2015 [PERSON] отримала у спадок частину спірної квартири, а тому у неї не могло бути часу для проведення ремонтних робіт, крім того, їй не було виділено кімнату для проживання, яка б відповідала її частці у спільному майні, хоча це зробити можливо, одна з кімнат має площу 7,00 кв.м., в той час, як 1/6 частка [PERSON] від житлової площі складає 6,8 кв.м., що має незначне відхилення від її частки. Твердження про належність спадкоємцю іншого житла, не відповідає дійсності, оскільки квартири перебувають в іпотеці, яка [PERSON] не виплачена і щодо яких є заборгованість. Спірна квартира-це єдине житло, яке має відповідач за первісним позовом (а.с.66-67 т. 2). 16.11.2018 [PERSON] подала відповідь на відзив [PERSON] , зазначила, що 07.03.2018 нею було подано заяву про зменшення позовних вимог, однією з вимог якої було виключення [PERSON] зі складу відповідачів, проте суд залишив останнього стороною у справі. Позивач на даний час не має відношення щодо статусу [PERSON] в якості відповідача. Останній стверджує, що первісний позов направлений на порушення прав відповідача [PERSON] , проте належних доказів у підтвердження вказаних обставин не надає. Позбавлення відповідачів за зустрічним позовом права в користуванні однією з кімнат, призведе до штучного погіршення їх житлових умов. [PERSON] відповідно до витягів з реєстрів має у власності дві квартири, проживає по [ADDRESS] , наявність іпотеки на майно не є належним доказом відсутності у останньої житла для проживання (а.с.77-84 т. 2). Представник позивача за первісним позовом у минулих судових засіданнях позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позові. Проти вимог зустрічної позовної заяви заперечував. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні проти вимог первісного позову заперечував з підстав необгрунтованості та безпідставності позовних вимог. Вимоги зустрічного позову підтримав. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 15.02.2017 подала заяву про визнання позовних вимог [PERSON] (а.с. 205 т. 1). Представник третьої особи за первісним позовом Служби у справах дітей Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 30.06.2016, 19.11.2018 подав до суду лист про розгляд справи за їхньої відсутності, рішення у справі просять ухвалити на користь дітей (а.с. 76 т. 1, 85 т. 2). Представник третьої особи за первісним позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 22.09.2016 подав до суду заперечення, у задоволенні первісних позовних вимог просив відмовити з підстав наявності у [PERSON] заборгованості за кредитним та іпотечним договором, за яким товариство вигодонабувачем та наявності відкритого виконавчого провадження по стягненню заборгованості (а.с. 96 т. 1). Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28.06.1995 належить на праві приватної спільної часткової власності по 1/3 частині кожному квартира [ADDRESS] (а.с. 13 т.1). Право власності зареєстровано в БТІ 06.07.1995 (а.с. 170). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2015, після смерті [PERSON] , спадкоємцями її майна, а саме, 1/3 частини кватири [ADDRESS] є її донька [PERSON] , онука [PERSON] Спадкоємцям видано свідоцтво про на спадщину за законом по 1/6 частини квартири (а.с. 8 т. 1). якій видано свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 8 т. 1). Відомості про право власності [PERSON] на 1/6 частину квартири 26.11.2015 внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 11-12 т. 1). Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] від 23.04.2015, квартира складається з 4-х кімнат житловою площею 40,8 кв.м., , у тому числі, 1-а кімната -15,5 кв. м., 2-а кімната-7,8 кв.м., 3-я кімната-7,0 кв.м., 4-а кімната-10,5 кв.м. Загальна площа квартири становить 60,0 кв.м. (а.с.14-16 т. 1). Відповідно до довідки з місця проживання сім`ї та реєстрації від 13.01.2016, у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] -співвласники, [PERSON] , [PERSON] -правнуки (а.с. 17 т. 1). Згідно звіту №1545/7 з визначення ринкової вартості квартири [ADDRESS] від 18.01.2016, ринкова вартість майна становить 1122448 грн. 00 коп. (а.с. 18-54 т. 1). Висновком експертного дослідження Судової незалежної експертизи України за заявою [PERSON] від 08.12.2016 встановлено, що виділ в натурі 1/6 частки квартири [ADDRESS] є технічно неможливим (а.с.154-169 т. 1). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Статтею 319 ЦК України передбачено що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). За вимогами ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно із статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року № 6-2784цс15. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Частку відповідача [PERSON] (16,66%) за первісним позовом не можна вважати незначною. До того ж іншого житла вона немає, отже у випадку задоволення позову вона втратить своє гарантоване Конституцією України право на житло та це призведе до істотної шкоди її інтересам. Крім того, у судовому засіданні відповідач за первісним позовом [PERSON] не надала згоди на отримання грошової компенсації за її частку, пояснила, що має намір та бажання користуватись своєю часткою квартири, сплачувати комунальні послуги. Іншого житла вона не має, а отже припинення права власності завдасть істотної шкоди її інтересам. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Посилання позивача за первісним позовом про неможливість виділення належної відповідачу частки у натурі в окреме житлове приміщення, не є підставою для припинення права власності відповідача за первісним позовом [PERSON] на частину належного їй житлового приміщення, оскільки відсутність технічної можливості реального поділу об`єкта нерухомого майна - не є безумовною підставою для припинення права власності власника на відповідну частку майна, а допускається лише за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, що така шкода не буде істотною. У даному випадку встановлено істотність шкоди, яка може бути завдана відповідачу припиненням її частки у спільному майні, яка є єдиною її власністю та житлом. Посилання на доводи позивача за первісним позовом про наявність у відповідача іншого житла, належного їй на праві власності, суд не приймає до уваги, оскільки зі змісту наданих відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається тип обтяження-заборона на нерухоме майно (а.с. 37-40 т. 2). Оцінюючи встановлене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача за первісним позовом є не обгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо вимог зустрічної позовної заяви. Стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини зустрічної позовної заяви стосуються встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1500цс15 від 17.02.2016. Судом встановлено, що між сторонами виникли непорозуміння щодо порядку користування житловим приміщенням. Відповідачі за зустрічним позовом неодноразово наголошували на тому, що не хочуть та не бажають спільно володіти квартирою з [PERSON] , оскільки вони не є близькими людьми, знайомими, реальна можливість користування спільним майном відсутня. Крім того, житлова площа, яку просить виділити [PERSON] значно перевищує розмір належної їй частки в жилому приміщенні. [PERSON] на праві часткової власності належить 49,99 % квартири [ADDRESS] , 33,33 % даної квартири належить [PERSON] , 16,66 % належить [PERSON] Спірне майно складається з складається з 4-х окремих кімнат житловою площею 40,8 кв.м., у тому числі, 1-а кімната -15,5 кв. м., 2-а кімната-7,8 кв.м., 3-я кімната-7,0 кв.м., 4-а кімната-10,5 кв.м. Загальна площа квартири становить 60,0 кв.м. Позивачу за зустрічним позовом [PERSON] належить 6,6 кв.м. житлової площі квартири. [PERSON] просить виділити їй в користування кімнату, площею 7,0 кв.м., що відповідає розміру найменшої із чотирьох кімнат (7,0 кв.м.). Судом встановлено, що кімната площею 7,0 кв.м. є найменшою від розміру інших кімнат. При виділенні [PERSON] у користування житлової кімнати площею 7,0 кв.м. перевищення її ідеальної частки у житловій площі складатиме 0,4 кв.м., що є незначним перевищенням її ідеальної частки і не порушуватиме права інших співвласників, а тому виділення даної кімнати суд вважає за доцільним. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що зустрічний позов [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та встановлення порядку користування квартирою є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача за первісним позовом є такими, що не обґрунтовані на законі, не доведені матеріалами справі та такими, що не підлягають задоволенню. Вимоги позивача за зустрічним позовом підлягають задоовленню.

Outcome: approved