Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-22 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернувся до Краматорського міського суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON], в обґрунтування якого зазначив, що [INFO] помер його дід - [PERSON]. Після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді житлового будинку [ADDRESS], який належав померлому на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 21.03.1958р. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його дружина - [PERSON], два сини - [PERSON] та [PERSON], який є його, позивача, батьком. Спадщину після смерті [PERSON] прийняли дружина [PERSON] та син [PERSON], так як мешкали разом зі спадкодавцем на момент його смерті, тобто фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. [INFO] помер [PERSON], після смерті якого залишилась спадщина у вигляді ? частки будинку [ADDRESS]. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є його мати - [PERSON], яка спадщину прийняла, так як мешкала та була зареєстрована разом із спадкодавцем. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина до складу якої входить будинок [ADDRESS]. Спадкоємців першої-п'ятої черги після смерті [PERSON] немає, так як її діти та чоловік померли раніше за неї. Враховуючи викладене, а також те, що він та його рідна сестра, відповідач по справі, [PERSON], є спадкоємцями за правом представлення після смерті [PERSON], він прийняв спадщину, а сестра після смерті бабусі спадщину не прийняла, просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за правом представлення на житловий будинок [ADDRESS] після смерті [PERSON], яка померла [INFO] Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду заяву у якій просив розглядати справу у його відсутність та наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов визнала. Суд, дослідивши надані докази, прийшов до наступного. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» розпорядженням ВССУ №2710/38-14 була змінена територіальна підсудність справ. Так, територіальна підсудність цивільних справ Гірницького районного суду м. Макіївки Донецької області була змінена на Краматорський міський суд Донецької області. Відповідно до ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної частини. Відтак, позов [PERSON] подано без порушення правил підсудності. Судом встановлено, що рішенням виконкому Макіївської міської Ради депутатів трудящих №970 від 30.11.1955р. [PERSON] була надана земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], площею 600 кв.м. на право забудови індивідуального житлового будинку. (а.с.17) На підставі рішення про відвід земельної ділянки, 21.03.1958р. між відділом комунхозу виконкому Макіївської міської Ради та [PERSON], укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно. (а.с.18) Згідно даних технічного паспорта на будинок [ADDRESS] його було закінчено будівництво у 1958р. та проінвентарізовано. (а.с.24-25) Відтак, при вирішенні питання про момент та підстави виникнення у [PERSON] права власності на нього суд виходить з такого. У 1958 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Таким чином, будівництво житлового будинку [ADDRESS], відбувалось [PERSON] відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР). [INFO] [PERSON] помер. (а.с.10) Відповідно до ст.529 ЦК України (в редакції 1963р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Судом встановлено, що спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] були - дружина [PERSON], два сини - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14-15) Заповіт [PERSON] не залишив. [PERSON] та [PERSON] у розумінні ст.549 ЦК України (1963р.) вчинили дії, що свідчать про прийняття спадщини після смерті [PERSON], а саме фактично вступили в управління та володіння спадковим майно. Так, відповідно до відомостей домової книги на будинок [ADDRESS], на момент смерті [PERSON] вони мешкали разом із ним, після смерті спадкодавця залишилися мешкати у будинку, управляти ним та відкрито володіти. (а.с. 20-21) Приписами ст.560 ЦК України (1963р.) передбачено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави . Отже, ЦК України в редакції 1963р. не встановлював обов'язок спадкоємців отримувати свідоцтво про право на спадщину, а надавав їм право на його отримання. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] спадщину у вигляді житлового будинку [ADDRESS] після смерті [PERSON] у рівних частках прийняли та до них перейшло право власності на зазначене майно. [INFO] помер [PERSON] (а.с. 11) Після його смерті відкрилась спадщина на ? частку житлового будинку [ADDRESS], яку прийняла єдина спадкоємиця за законом першої черги, мати померлого - [PERSON], так як постійно мешкала та була зареєстрована разом з ним на момент його смерті. (ст. 1268 ЦК України). Інших спадкоємців як за заповітом так і за законом після смерті [PERSON] не було. [INFO] помер [PERSON] (а.с.11) Спадщини після його смерті не залишилось, а спадкоємцями за законом першої черги були - [PERSON] (мати), позивач [PERSON] (син) та [PERSON] (донька). (а.с.13-14) [INFO] померла [PERSON] (а.с.12) Після її смерті залишилось спадкове майно у вигляді домоволодіння [ADDRESS]. Спадкоємців за заповітом або за законом першої-п'ятої черги у неї не було. Однак, враховуючи те, що у її сина [PERSON], який помер раніше за неї, було двоє дітей - син [PERSON] (позивач по справі) та [PERSON] (відповідач по справі), які є онуками померлої [PERSON], то вони, у відповідності до ст. 1266 ЦК України, спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхньому батьку. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. (ст.1269 ЦК України) З матеріалів справи судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] а ні [PERSON], а ні [PERSON] постійно з бабусею не проживали. (а.с.8-9) Однак, 20.05.2014р. [PERSON], у відповідності до глави 3 Порядку про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджено наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012р., звернувся до П'ятої макіївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], яка померла [INFO] Відповідач [PERSON] спадщину після смерті бабки не приймала. Таким чином, позивач [PERSON] єдиний спадкоємець, який вчинив дії, що свідчать про прийняття спадщини після смерті бабки, але у зв'язку з проведенням антитерористичної операції у деяких районах Донецької та Луганської областей, у т.ч. у м. Макіївці Донецької області, нотаріусом спадкова справа заведена не була. Враховуючи викладене,

Outcome: approved