Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

У червні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, зареєстрованого 28 жовтня 2015 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис № 1767 між ним та відповідачкою [PERSON] Свої вимоги мотивував тим, що спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на життя. Сторони припинили сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства. Від спільного життя дітей не мають. У органах РАЦС відповідачка відмовляється розривати шлюб, що і змусило його звернутися до суду з вказаним позовом. .Позивач [PERSON] та його представник, адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача, адвокат [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Відповідачка, будучи належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи в судове засідання не зявилася. Надала письмові заперечення на позов. Допитавши сторони, всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у звязку з наступним. У відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається зі свідоцтва про шлюб, 28 жовтня 2015 року сторони по справі зареєстрували шлюб, про що Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції було зроблено актовий запис № 1767 (а.с.6). Від спільного проживання сторони дітей не мають, проживають окремо і примиритися не намагались. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сімї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК України). Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до змісту п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини - інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Суд, всебічно з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, обставини життя подружжя, виходить з того, що сторони не підтримують подружніх відносин, позивач не бажає їх поновляти, про що він категорично ствердив в суді, подальше сімейне життя подружжя і примирення неможливе та шлюб існує формально, прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, який заперечує примирення між ними та наполягє на розірванні шлюбу. За таких обставин, з врахуванням зібраних доказів суд прийшов до висновку, що сім'я розпалась і примирення між сторонами неможливе. Суд зважає на те, що дана справа розглядалась близько півроку, а відповідач за весь цей час не вжила ніяких заходів щодо збереження сімї, більш того весь цей час сторони не бачать один одного і не спілкуються, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач не ставить питання розподілу судових витрат та про зміну прізвища.

Outcome: approved