Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], зі зняттям його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві власності. У квартирі, крім [PERSON], зареєстрований відповідач по справі, однак з 2011 року він не проживає за вказаною адресою, не приймає участі у сплаті комунальних послуг, поліпшенні стану квартири, здійсненні ремонту, чим порушує права позивача як власника квартири на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Тому позивач вимушений звернутися до суду із вказаним позовом. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Представник третьої особи Фрунзенського РВ ГУ ДМС України в Харківській області у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне. Квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири від 27 січня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованому в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за № 608, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.05.2014 року. (а.с. 7, 8, 9-10, 11) З довідки, виданої КП «Жилкомсервіс», дільниця № 53, від 20.05.2014 року № 2029 вбачається, що за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [INFO], з 31.08.2005 року та [PERSON], [INFO], з 15.04.2009 року. (а.с. 12) У судовому засіданні від 19.09.2014 року було допитано свідків: доньку позивача [PERSON], дружину позивача [PERSON], чоловіка доньки [PERSON], які пояснили, що відповідач у зазначеній квартирі не проживає з 2011 року, не приймає участі у сплаті комунальних послуг та взагалі не підтримує зв'язку з позивачем та його родиною. Таким чином, у ході судового розгляду встановлено, що відповідач [PERSON] з 2011 року без поважних причин не проживає за місцем реєстрації. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що згідно ст.ст. 64, 156 Житлового кодексу України відповідач є колишнім членом сім'ї позивача. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суду не надано доказів про існування між власником квартири та відповідачем будь-яких домовленостей щодо збереження за ним права користування житловим приміщенням у спірній квартирі понад строки, визначені ст. 405 ЦК України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна заява в цій частині підлягає задоволенню. Разом з тим, позовна вимога щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Згідно абз. 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналіз вказаного Закону дає підстави вважати, що зняття з реєстрації місця проживання проводиться відповідним органом реєстрації на підставі рішення суду, що набрало законної сили, а не судом. Тому зняття з реєстрації місця проживання відповідача не належить до компетенції суду. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 121 грн. 80 коп.

Outcome: partial