Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог ТОВ «Кардтех», ДП «Компанія Кардтех» про визнання договору застави від 25.12.2006 припиненим. В обґрунтування позову зазначив, що для забезпечення виконання зобов'язань, зокрема третіми особами, за кредитними договорами між ним та відповідачем було укладено два договори поруки, а також договір застави. Оскільки рішеннями суду вказані поруки визнано припиненими вважає, що із припиненням поручительства також припинив свою дію договір застави, так як був укладений на виконання договорів поруки. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення вимог позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд прийшов до наступного. З матеріалів справи вбачається, що 25 грудня 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Кардтех», ДП «Компанія Кардтех», [PERSON] було укладено Генеральну кредитну угоду № 010/21-03/12. В рамках Генеральної кредитної угоди між відповідачем та ТОВ «Кардтех» були укладені кредитний договір № 010/93-12/93 від 21 грудня 2009 року та кредитний договір № 010/93-12/94 від 21 грудня 2009 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Кардтех» за вказаними кредитними договорами між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено договори поруки від 25.12.2006 № 010/21-03/7/12-1 та від 21.12.2009 № 010/21-03/12/3. 25.12.2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір про заставу, посвідчений ПНКМНО Кондратенком М. І., та зареєстрований за № 4724, відповідно до умов якого позивач передав у заставу належний йому автомобіль марки SKODA SUPERB CLASSIC. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2014 р., визнано поруку укладену на підставі договору поруки між [PERSON]. та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» № 010/21-03/7/12-1 від 25.12.2006 р. такою, що припинена. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.01.2015 р., визнано поруку укладену на підставі договору поруки між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» № 010/21-03/12/3 від 21 грудня 2009 року такою, що припинена. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що майновий поручитель - це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника за основним зобов'язанням, яке виникає за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Отже, правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. На відносини з права застави не поширюються норми статті 559 ЦК України щодо припинення поруки, оскільки іпотека за правовою природою є заставою, та регулюється нормами параграфа 6 (статті 572-593) глави 49 ЦК України та спеціальним законом. Статтею 575 ЦК України іпотека прямо визначена окремим видом застави. Підстави припинення права застави визначені статтею 593 ЦК України, а щодо іпотеки, як її окремого виду, також і статтею 17 Закону України «Про іпотеку», серед яких не наведено посилань на зміну зобов'язання, що призводило б до збільшення обсягу відповідальності іпотекодавця. Оскільки підстави припинення іпотеки, як окремого виду забезпечення виконання зобов'язання, безпосередньо врегульовані окремими нормами цивільного закону, суд не може вдаватися до аналогії закону і застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов'язання незалежно від ступеня їх подібності в суті відносин чи найменуванні сторін. Крім того, сприйняття положення частини першої статті 583 ЦК України про те, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель), як підстави для застосування статті 559 ЦК України, суперечить змісту статті 8 ЦК України щодо аналогії закону. Правові статуси поручителя і майнового поручителя врегульовані окремо, з суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення і для вирішення спорів з їх участю шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного закону. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.10.2012 у справі № 3-43гс12, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Згідно з роз'ясненнями викладеними в п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як на підставу для задоволення вимог позову, позивач посилається на те, що у разі припинення зобов'язання поруки, застава, що забезпечує виконання зобов'язання поруки, є також припиненою. Разом з тим, такі посилання позивача є помилковими та не заслуговують на увагу суду, оскільки, як вже зазначалось вище, застава та порука є різними видами забезпечення та відповідно мають різні правові підстави визнання їх припиненими, а також в цьому аспекті не є взаємопов'язаними, тобто не є такими, що тягнуть за собою автоматично аналогічні правові наслідки. Безпідставними є посилання позивача на п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України, оскільки вказана норма визначає одну з підстав припинення застави у зв'язку з припиненням основного зобов'язання, в даному випадку за генеральною кредитною угодою № 010/21-03/12 та кредитними договорами № 010/93-12/93 від 21 грудня 2009 року, № 010/93-12/94 від 21 грудня 2009 року (п. 1.1. договору про заставу від 25.12.2006), а не за договорами поруки. В ході судового розгляду встановлено, що 29.01.2014 Господарський суд м. Києва виніс рішення по справі № 910/14771/13 яким визнав заборгованість ТОВ «Кардтех» перед відповідачем по кредитному договору № 010/93-12/93 від 21.12.2009 у розмірі 415406,97 грн. та кредитним договором № 010/93-12/94 від 21.12.2009 у розмірі 1267885,05 грн. Крім того, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, розгляд якої зупинено до винесення рішення у даній справі. Враховуючи те, що основне зобов'язання за генеральною кредитною угодою та кредитними договорами не припинено, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору застави від 25.12.2006 припиненим, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed