Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до до [PERSON], в якому просила усунути їй перешкодив користуванні житловим будинком № 21 по вул. 5 Польовій в м. Херсоні шляхом її вселення до цього будинку та шляхом виселення з нього відповідача. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач був вселений до житлового будинку як член сімї дочки позивача. Після смерті дочки відповідач перестав бути членом сімї позивача. Позивач проживає у літній кухні, а відповідач проживає в житловому будинку і не допускає її до цього будинку. Оскільки позивач є власником домоволодіння, вона вирішила звернутись до суду за захистом. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач та його представник позов не визнали, проти його задоволення заперечували. Пояснили суду, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки відповідач був вселений і проживав у вказаному житловому будинку як член сімї власника домоволодіння. За весь час проживання він належним чином виконував обовязки по утриманню будинку та домоволодіння в належному стані, за власний кошт проводив капітальний ремонт, сплачував комунальні послуги та зробив істотні поліпшення будинку. Будь-яких перешкод у до доступі позивача до житлового будинку не чинив. Заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно зясувавши обставини справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з урахуванням наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності № 230 від 23.02.1977 року позивач є власником домоволодіння № 21 по вул. 5 Польовій в м. Херсоні, розташованого на земельній ділянці, яка на підставі державного акту на право власності на землю також належить позивачу на праві власності. Відповідач з 22.09.1981 року зареєстрований та проживає в спірному домоволодінні. Відповідно до матеріалів справи, показань допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], пояснень сторін та письмових доказів, долучених до матеріалів справи, відповідач був вселений за згодою власника як член сімї чоловік дочки позивача [PERSON]. Після вселення відповідач проживав на правах члена сімї, вів з позивачем та дружиною спільне господарство, належним чином виконував свої обовязки по утриманню будинку та домоволодіння в належному стані, за власний кошт проводив капітальний ремонт, сплачував комунальні послуги. Після смерті [PERSON] (28.10.2013 року) відносини між сторонами у справі погіршились та стали неприязними. На час розгілку справи відповідач проживає в половині житлового будинку літ. «А»,в позивач проживає в літній кухні і не має доступу до приміщень житлового будинку. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Положеннями ст. 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно вимог ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу, якою визначено порядок опати користування житлом і сплати житлово-комунальних послуг. Положеннями ст. 157 ЖК України визначено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частиною 1 ст. 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, враховуючи те, що відповідач як колишній член сімї позивача не втратив право користування житловим приміщення в будинку, а також те, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували вчинення відповідачем неправомірних дій, зазначених в ст. 116 ЖК України (руйнація житла, порушення правил співжиття, застосування до відповідача заходів реагування, притягнення його до відповідальності і таке інше), суд дійшов висновку, що вимоги про виселення відповідача не підлягають задоволенню. Разом з тим, належними та допустимими доказами було доведено те, що позивач, як власник домоволодіння, була позбавлена можливості користуватись частиною житлового будинку, де проживає відповідач, який фактично позбавив її доступу до цього приміщення. Отже, вимоги щодо усунення позивачу перешкод у користуванні житловим будинком є правомірними і підлягають задоволенню.

Outcome: partial