Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

У травні 2019 року позивачка звернулась до суду із вказаною заявою. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що 03 серпня 1996 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] . Мають доньку [PERSON] , [INFO] . У 1999 році відносини в сім`ї погіршилися, стали часто виникати сварки, що привело до розриву шлюбних відносин. Рішенням Дружківського міського суду від 20 серпня 1999 року шлюб між сторонами був розірваний. Після розірвання шлюбу, позивачка разом з донькою поїхали до м. Тула Російська Федерація. У вересні 1999 року за ними з дочкою приїхав [PERSON] вони прожили до грудня 1999 року, після чого повернулися до м. Дружківка. Свого житла сторони ніколи не мали, а тому після повернення з м.Тули, проживати у матері позички [PERSON] ( [ADDRESS] ). З 2002 року сторони мешкали по [ADDRESS] . [INFO] у пологовому відділенні Дружківської міської Центральної лікарні позивачка народила другу дочку [PERSON] . Під час пологів [PERSON] був поручі із нею, всіляко її підтримував та спостерігав за народженням дитини. Ім`я та по батькові у Книзі реєстрації народжень було записано відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України за вказівкою позивачки, на цьому наполіг відповідач, так як під час народження дитини сторони не перебували в офіційному шлюбі. Дитина зареєстрована по батькові як « [PERSON] », що додатково підтверджує факт наявності кровної спорідненості. Відповідач забрав позивачку разом з донькою з пологового будинку. Народженню дитини був радий. Усі роки сторони мешкали однією сім`єю, вели спільне господарство, виховували дітей. Дівчатка дуже люблять свого батька, а він їм відповідає взаємністю. Щороку [PERSON] на підприємстві замовляв новорічні подарунки для обох дочок. З 2018 року стосунки з чоловіком погіршились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали виникати сварки. Однак, маючи двох спільних дітей, вони намагалися мешкати однією сім`єю. Але з червня 2019 року сім`я припинила своє існування. Відповідач не розуміє сутності проблем, які виникають у сім`ї, не здатен підтримувати моральну атмосферу, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї. Також, він не проявляє почуттів взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги. А тому немає сенсу підтримувати сімейні відносини. Зараз сторони не підтримують шлюбних стосунків. Причиною цього є поява у [PERSON] іншої жінки. З 2019 року вони мешкають з нею однією сім`єю. Між тим, між сторонами не досягнуто згоди щодо виплати аліментів. Більше того, відповідач [PERSON] заявив, що донька [PERSON] народжена не в шлюбі, і можливо, є не його донькою. Зараз позивачка мешкає разом з донькою [PERSON] , 2003 року народження. Допомоги від відповідача не отримують. В тім, [PERSON] має можливість сплачувати аліменти. Останній працює на посаді майстра дільниці ПрАТ «Грета». Його середньомісячний дохід складає від 14619,00 грн. до 16000,00 грн. Позивачка [PERSON] просить суд встановити факт батьківства [PERSON] , [INFO] , відносно доньки [PERSON] , [INFO] ; зобов`язати Дружківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного шану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) внести зміни до актового запису № 165 від 19 травня 2003 року, вчиненого відділом реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції Донецької області про народження дитини, зазначивши батьком дитини [PERSON] , [INFO] та стягнути з [PERSON] , [INFO] на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі однієї третьої заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до повноліття дитини , починаючи з дня подання заяви до суду. Ухвалою суду від 07 липня 2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощено позовне провадження у цивільній справі. 24 липня 2020 року відповідач [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представниця [PERSON] просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов визнали частково. [PERSON] визнав батьківство, але погодився на стягнення з нього аліментів на утримання доньки [PERSON] у розмірі однієї чверті частини його доходу. Представники третьої особи без самостійних вимог - орган опіки та піклування Дружківської міської ради, Дружківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) до суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином. Суд, з урахуванням пояснень сторін, дослідивши докази, встановив наступне. Судом встановлено, що з 03 серпня 1996 року по 20 серпня 1999 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.11; 20). Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства як передбачено ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Частиною 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. [INFO] народилася [PERSON] . Її батьками вказані [PERSON] (батько), [PERSON] (мати) (а.с.15). [INFO] народилася [PERSON] . Її батьками вказані [PERSON] (батько), [PERSON] (мати) (а.с12). Згідно актового запису про народження № 510 від 14 листопада 1997 року, складеного Дружківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), [INFO] у м. Дружківка народилася [PERSON] . Батьками вказані: [PERSON] , [INFO] (батько) та [PERSON] , [INFO] (мати). На фотознімках (а.с.25-49) зафіксовано спільні світлини сім`ї [PERSON] : народження доньки [PERSON] , проведення сімейного побуту (святкування сімейних заходів, прогулянки, вікенди тощо). Відповідно до ст.121 Сімейного кодексу України (далі - СК України) права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст.122 та 125 цього Кодексу. Згідно положень статті 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Положенням ч.1 ст.128 СК України визначено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст.126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнано за рішенням суду. Частиною 2 цієї статті визначено, що підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Згідно ч.3,4 цієї статті позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.1 ст.135 цього Кодексу. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, матеріалами справи підтверджується, що на момент народження дитини позивачка не перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, тому відомості про батька дитини внесені до актового запису про народження у відповідності до ч.1 ст.135 СК України. Цивільне судочинство, згідно ст. 12 ЦПК України, здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу групи доказів), як встановлено статтею 89 ЦПК України. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Враховуючи обставини справи, зокрема визнання у суді батьківства відповідачем, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення батьківства. Відповідно до ст.134 СК України на підставі заяви осіб, зазначених у ст.126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України та видає нове свідоцтво про народження. Згідно роз`яснень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до п.20 п.1 Розділу III «Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Згідно з п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання (далі по тексту - Правила), що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5, підставою для внесення змін в актовий запис цивільного стану є рішення суду про: визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до п.2.16.4. Розділу II Правил на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. На підставі вищенаведеного, враховуючи висновок суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення батьківства, суд приходить до переконання про наявність підстав і для внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини. Обов`язок батьків по утриманню дітей до досягнення ними повноліття закріплений в ч.2 ст.51 Конституції України, ст.180 Сімейного кодексу України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов`язку, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі (ст.181 Сімейного кодексу України). Статтею 180 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Оскільки права та обов`язки матері, батька і дитини, зокрема і обов`язок з утримання дитини, ґрунтуються на походженні дитини від них, враховуючи встановлення судом наявності кровного споріднення між відповідачем та дитиною [PERSON] , суд приходить до переконання про наявність підстав для стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Передбачених законом підстав для звільнення [PERSON] від обов`язку утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , судом не встановлено. Домовленості між батьками щодо способу утримання дитини не досягнуто. Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання рухомого та нерухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, 4) інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує наступні обставини майнового і сімейного стану відповідача, які існують на час розгляду справи в суді. Оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а положенням ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Щодо визначення розміру аліментів, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у Постанові № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Таким чином, законодавець закріпив мінімальний рекомендований розмір аліментів прив`язав його до прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, стягнення якого залежить від доведеності розміру доходу відповідача та можливості його сплатити. Позивачка наполягала на стягненні аліментів в розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття посилаючись на норми ч.3 ст. 182 СК України. Однак за змістом ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Досліджуючи матеріальний стан сторін, та можливість відповідача та позивачки утримувати свою неповнолітню доньку [PERSON] , суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] працює майстером дільниці у ПрАТ «Грета» м. Дружківка (а.с16). За період з 01 листопада 2019 року по 30 квітня 2020 року включно розмір його заробітної плати склав 66963,08 грн. (а.с.16). Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд дослідив всі докази, оцінив їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, оскільки враховуючи вимоги ст. 180 СК України, за якою обов`язок щодо утримання неповнолітніх дітей покладається на обох батьків, в тому числі і на мати дитини, розмір аліментів у сукупності становитиме суму, що перевищує прожитковий мінімум для особи відповідного віку. Відповідно до cт. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. У відповідності до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в сумі 840,80 грн.

Outcome: partial