Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що з червня 1994 року він перебував у шлюбі з відповідачем. Під час перебування в шлюбі, 17.07.2003 року вони придбали квартиру № 56 в житловому будинку № 79 по вулиці Київській у м. Кременчуці Полтавської області у кредит. Право власності на квартиру було зареєстровано на [PERSON]. Просить суд визнати за ним право власності на ? частину квартири. У судове засідання позивач не зявився, на адресу суду направив заяву про слухання справи без його участі, просив позов задовольнити. Відповідач судове засідання не зявилася, про дату розгляду повідомлявся неодноразово, про причини неявки суд не повідомляла, заперечень на позов не направила. Представник третьої особи Реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у судове засідання не зявився, про дату розгляду повідомлявся, письмово про причини неявки суд не повідомляв. Представник третьої особи ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, з червня 1994 року сторони перебували у шлюбних відносинах. 04.10.2016 року шлюб між ними розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-КЕ № 095713. Від шлюбу сторони мають двох дітей: Кароліну, [INFO], та Дар'ю, [INFO]. Під час перебування в шлюбі, 17.07.2003 року сторони придбали у кредит квартиру № 56 загальною площею 35,3 м? в житловому будинку № 79 по вулиці Київській у м. Кременчуці Полтавської області на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Право власності на квартиру було зареєстровано на [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1155916 від 04.08.2003 року (а.с. 8). Згідно звіту оцінки майна ФО-П [PERSON] від 12.04.2017 року ринкова вартість квартири складає 159 958 грн. 00 коп. (а.с. 13-35). Згідно повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 21.11.2017 року чинного кредитного договору між банком та [PERSON] забезпеченого іпотекою немає. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України визначено, що об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За правилами ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України). Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя знайшли своє підтвердження, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 2\~621,10 грн. витрат на оплату судового збору.

Outcome: approved