Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

У травні 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON], в обґрунтування якого вказала, що вона є власником особового рахунку неприватизованого житлового приміщення, що розташоване за адресою: м. Миколаїв, вул. Артема 1 к. 520-521. Позивачка та відповідач перебували у шлюбі, який був розірваний за рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.08.2014 р. Позивачка зазначила, що ще до розірвання між ними шлюбу, у квітні 2014 року відповідач добровільно залишив спірне житлове приміщення і з того часу за вищевказаною адресою не проживає, не проводить оплату житлово-комунальних послуг та не користується житлом без поважних причин. Посилаючись на викладене, позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у к. 520-521 по вул. Артема 1 у м. Миколаєва, на підставі ст.ст. 71,72 ЖК України. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали первісний позов з підстав, що викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник позов не визнали, відповідач предявив до позивачки зустрічний позов, в якому просив вселити його до спірного житлового приміщення та зобов'язати позивачку не чинити перешкод у користування житловим приміщенням на надати ключі від квартири. В обґрунтування зустрічного позову відповідач вказав, що після припинення між ним та позивачкою сімейних відносин, остання вигнала його зі спірного житлового приміщення та змінила замок на вхідних дверях, через це він був змушений деякий час проживати у своєї матері і сестри. Усі його спроби потрапити до квартири закінчували скандалами з боку позивачки та викликом міліції. Відповідач вказує, що він не проживає у житловому приміщенні з поважних причин через перешкоди позивачки, при цьому він не втратив зв'язку зі спірним житловим приміщенням і там залишились його речі, крім цього, у він часто приходить спілкуватися з дітьми, але з метою уникнення конфліктних ситуацій він робить це у відсутність позивачки. У судовому засіданні 22.07.2015 року зустрічний позов був обєднаний із первісним позовом для їх спільного розгляду. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти задоволення первісного позову та пояснив, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні з квітня 2014 року та вивіз звідти усі речі. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору СКП «Гуртожиток» подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідків та дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] є власником особового рахунку у житловому приміщенні № 520-521 по вул. Артема 1 у м. Миколаєві. Крім неї у цьому приміщенні зареєстровані: відповідач [PERSON], їхні діти [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] підтверджується наявною у справі довідкою ф.3, виданою СКП «Гуртожиток» 02.11.2015 р. за № 2330, та випискою із особового рахунку. Сторони по справі перебували у шлюбі з 2003 року, і рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.08.2014 р. цей шлюб було розірвано. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частина третя статті 10 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає спір в межах заявлених вимог. Межі заявлених вимог складають предмет та підстави позову. Як вбачається зі змісту первісного позову, позивачка просила визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням з підстав, передбачених ч.2 ст. 71 ЖК України. У судовому засіданні підстави позову нею не змінювались. Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться судом. Верховний Суд України у своїй постанові № 2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у пункті 10 дав такі розяснення. У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Судовим розглядом встановлено, що починаючи з квітня 2014 року відповідач [PERSON] не проживає у спірному житловому приміщенні. Вказані обставини визнаються сторонами, а тому в силу положень ч.1 ст. 61 ЦПК України вони не потребують доказуванню. Разом із цим, зясовуючи причини непроживання відповідача у квартирі, суд вважає необґрунтованими доводи позивачки про відсутність для цього поважних причин. Так, із матеріалів справи вбачається, що після припинення між сторонами подружніх відносин, між сторонами склалися неприязні відносини, що підтверджується наявними у матеріалах справи відповідями із Корабельного РВ УМВС України в Миколаївській області № 59/14820 від 26.09.14 р., № 59/18285 від 27.11.2014 р. (а.с. 4-5), та заявою [PERSON] (а.с. 16). Крім цього, судовим розглядом встановлено, що у квітні 2014 року позивачка змінила замки на вхідних дверях і нових ключів відповідачу вона не надала. Вказані обставини позивачка визнала у судовому засіданні 22.07.2015 р. Також судом встановлено, що відповідач з 2014 року займається волонтерською діяльністю, і у зв'язку із цим періодично виїжджає у зону АТО, зокрема, у липні-вересні 2014 року, і це підтверджується наявними у справі: листами начальника Херсонського прикордонного загону (а.с. 41,41), грамотами та подякою (а.с. 43-45), а також поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] До того ж, відповідач отримав контузію, що підтверджується копією його медичної картки (а.с. 46-47). Усі вищенаведені докази у своїй сукупності дають суду обґрунтовані підстави вважати поважними причини непроживання відповідача у спірному житловому приміщенні, а відтак позовні вимоги позивачки є такими, що не підлягають задоволенню. Покази допитаної за клопотанням позивачки свідка [PERSON] суд вважає такими, що не спростовують вищевикладених висновків суду через те, що вона хоча і стверджувала про непроживання відповідача з весни 2014 року, однак причини цього їй були невідомі. Разом із цим свідок пояснила суду, що влітку 2015 року вона декілька разів бачила як наряд міліції приїздив до спірного житлового приміщення, але причин цього свідок не знала. Доводи позивачки про те, що відповідач добровільно залишив житлове приміщення через виїзд до іншого постійного місця проживання, суд до уваги не приймає через те, що вони не відносяться до предмета доказування у даному позові і стосуються іншої підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме ст. 107 ЖК України. У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці застосування Житлового Кодексу України» роз'яснено, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстав, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Доводи позивачки про те, що вона одноособово несе витрати на утримання спірного житла самі по собі не є підставою для задоволення її позову, і з цих підстав вона має можливість звернутися до суду із позовом до відповідача про стягнення понесених нею витрат. Щодо зустрічних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, то суд виходить з наступного. Відповідно до частин 2,3 статті 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача та їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Згідно з ч. 2 ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користуватися жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Заперечуючи проти первісного позову та обґрунтовуючи свої вимоги за зустрічним позовом, відповідач посилався на те, що з квітня 2014 року в спірній квартирі він не проживав через створення йому позивачкою перешкод у користуванні квартирою та вчинення нею скандалів, які негативно впливали на їхніх неповнолітніх дітей. На думку суду вказані доводи відповідача щодо поважності причин його відсутності в спірному житлі понад встановлений законом строк заслуговують на увагу, оскільки підтверджуються наданими ним доказами, про які суд зазначив вище. Отже, виходячи з того, що судовим розглядом встановлено, що відповідач не втратив право користування спірним житловим приміщенням, але позивач заперечує проти його вселення та проживання в квартирі, то його право на користування квартирою підлягає судовому захисту і він має бути вселенний до спірного житлового приміщення. На підставі ст. 88 ЦПК України позивачці не відшкодовуються понесені нею судові витрати через те, що суд відмовив їй у задоволенні позову, а відповідачу відшкодовується сплачений ним за подання зустрічного позову судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

Outcome: approved