Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики у розмірі 138 556, 92 грн. з [PERSON]. Ухвалою від 07 серпня 2017 року було відкрито провадження у справі. 31 жовтня 2017 року через канцелярію Харківського районного суду Харківської області представником Позивача [PERSON] було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог у зв'язку з технічною помилкою, допущеною у позовній заяві. при проведенні розрахунків. З урахуванням збільшення розміру позовних вимог Позивач вимагає стягнути з Відповідача 140 377, 04 грн. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що між ним та Відповідачем було укладено три договори позики. Перший Договір позики був укладений «07» вересня 2016 року, за яким Позивач передав Відповідачу 52 000, 00 грн., а Відповідач взяла на себе зобов'язання повернути отриману суму грошових коштів до «01» грудня 2016 року. Другий Договір позики був укладений «08» вересня 2016 року, за яким Позивач передав Відповідачу 10 800, 00 грн., а Відповідач взяла на себе зобов'язання повернути отриману суму грошових коштів «20» вересня 2016 року. Третій Договір позики був укладений «17» березня 2017 року, за яким Позивач передав Відповідачу 62 800, 00 грн., а Відповідач взяла на себе зобов'язання повернути отриману суму грошових коштів до «31» грудня 2017 року за графіком, який передбачає повернення позики частинами, при цьому Відповідач повинна була повертати щотижня не менше 1 000, 00 грн. Укладення зазначених Договорів позики та отримання грошових коштів Відповідачем Позивач обґрунтовує наданням Відповідачем власноручно написаних розписок від 07.09.2016 року, 08.09.2016 року та від 17.03.2017 року, відповідно. Позивач зазначає, що за Договором позики від 07.09.2016 року строк виконання зобов'язання настав «01» грудня 2016 року, за Договором позики від 09.09.2016 року строк виконання зобов'язання настав «20» вересня 2016 року. Проте, Відповідач у строк, визначений в розписках, отримані в борг грошові кошти не повернула та вже тривалий час відмовляється виконувати взяті на себе зобов'язання.Позивач також зазначає, що Договором позики від 17.03.2017 року встановлений обов'язок Відповідача повернути позику частинами (з розстроченням). При цьому, Відповідач припустилася порушення встановленого сторонами в розписці графіку повернення позики та не виконала жодного платежу. Тому Позивач вважає, що у нього виникло право вимагати дострокового повернення наданої позики в повному розмірі. Таким чином, на думку Позивача, сума основного боргу Відповідача за Договором позики від 07.09.2016 року складає 52 000, 00 грн.; за Договором позики від 08.09.2016 року - 10 800, 00 грн., за Договором позики від 17.03.2017 року - 62 800, 00 грн. Сукупний розмір основного боргу Відповідача за трьома укладеними Договорами позики складає 125 600, 00 грн. Крім того, Позивач вважає, що оскільки в розписках не зазначено, що грошові кошти надаються Позивачем на безоплатних умовах, він має право на одержання процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно розрахунків, наданими Позивачем, розмір процентів за користування грошовими коштами станом на 14.06.2017 року за Договором позики від 07.09.2016 року становить 5 524, 82 грн.; за Договором позики від 08.09.2016 року - 1 142, 88 грн., за Договором позики від 17.03.2017 року - 1 976, 05 грн. Сукупний розмір процентів за користування грошовими коштами за усіма укладеними Договорами позики складає 8 673, 75 грн. Також, у позовній заяві Позивач вимагає стягнути з Відповідача проценти річні та суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за договорами позики. Сукупний розмір процентів річних від суми простроченої заборгованості, нарахованих Позивачем за усіма укладеними Договорами позики, становить 1 109, 49 грн., сукупний розмір інфляційних втрат за весь період прострочення повернення позики за усіма укладеними Договорами позики, на думку Позивача, становить 5 023, 80 грн. Представник Позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, також в заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. У зв'язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 169 та ст. ст. 224-225 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, надалі також - «ЦК України», за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю правовою природою договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Судом встановлено, що розписки, надані Відповідачем, містять всі обов'язкові елементи, які підтверджують факт укладення між Позивачем та Відповідачем Договорів позики та визначають їх основні умови. Так, у розписках міститься власноручний підпис Відповідача, дані Позичальника та Позикодавця, які дають змогу ідентифікувати осіб; дата отримання грошових коштів Відповідачем; сума грошових коштів, отриманих в позику; зобов'язання Відповідача повернути грошові кошти; погоджений сторонами строк повернення позики. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013 року (справа № 6-63цс13) та у постанові від 11.11.2015 року (справа № 6-1967цс15) сформулював правову позицію, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, з огляду на прямі приписи цивільного законодавства України, а також правову позицію Верховного Суду України, суд погоджується з тим, що зі змісту розписок, які надані Відповідачем, випливає, що між сторонами були укладені Договори позики, за якими Відповідач на момент складання розписок отримала гроші в борг від Позивача та зобов'язалася їх повернути у встановлений строк. Оскільки за договором позики грошові кошти надаються на поворотній основі, то після їх отримання у Відповідача виник обов'язок повернути грошові кошти Позивачу у встановлений строк. При цьому, Відповідачем не надано доказів, які б спростовували доводи Позивача щодо надання грошових коштів в борг або які б підтверджували факт повернення грошових коштів Позивачу. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. У відповідності до ст. 625 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі наданих Позивачем доказів судом встановлено, що Відповідач припустилася порушення взятих на себе зобов'язань щодо повернення отриманих в позику грошових коштів у строк, встановлений сторонами у розписках №№ 1-2, а також припустилася порушення повернення чергового платежу згідно умов, визначених у розписці № 3, що надало Позивачу право на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України вимагати повернення всієї суми боргу та сплати відсотків. Тому, суд погоджується з доводами Позивача, що сума основного боргу Відповідача за Договором позики від 07.09.2016 року складає 52 000, 00 грн.; за Договором позики від 08.09.2016 року - 10 800, 00 грн., за Договором позики від 17.03.2017 року - 62 800, 00 грн. Сукупний розмір основного боргу Відповідача за трьома укладеними Договорами позики складає 125 600, 00 грн. Щодо позовних вимог Позивача про стягнення процентів за користування чужими коштами за Договорами позики, суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У відповідності до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Тобто, за змістом ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Нацбанку в тому випадку, якщо договір позики не передбачає інших умов. Отже, за загальним правилом договір позики є оплатним договором, якщо сторони прямо не зазначили в договорі про його безоплатний характер. Судом встановлено, що у розписках, які були надані Відповідачем, не зазначено, що грошові кошти надаються Позивачем на безоплатних умовах. Тому, за загальним правилом, встановленим ст. 1048 ЦК України, Позикодавець має право на одержання процентів від суми позики. При цьому, оскільки розмір процентів не встановлений сторонами у розписках, то їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги Позивача щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами за Договором позики від 07.09.2016 року у розмірі 5 524, 82 грн.; за Договором позики від 08.09.2016 року у розмірі 1 142, 88 грн., за Договором позики від 17.03.2017 року у розмірі 1 976, 05 грн. є обґрунтованими. Сукупний розмір процентів за користування грошовими коштами за усіма укладеними Договорами позики, який підлягає стягнення з Відповідача, складає 8 673, 75 грн. Щодо позовних вимог Позивача про стягнення процентів річних та суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за договорами позики, суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, відповідно до ст.ст. 625, 1050 ЦК України суд вважає обґрунтованими позовні вимоги Позивача щодо стягнення процентів річних та суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за договорами позики. Судом встановлено, що за Договором позики від 08.09.2016 року сума процентів річних від простроченої суми заборгованості (10 800,00 грн.) становить 236, 12 грн., за Договором позики від 07.09.2016 року сума процентів річних від простроченої суми заборгованості (52 000,00 грн.) становить 833, 42 грн., за Договором позики від 17.03.2017 року сума процентів річних від простроченої заборгованості становить 39, 95 грн. Сукупний розмір процентів річних від суми простроченої заборгованості за усіма укладеними Договорами позики становить 1 109, 49 грн. Судом також встановлено, що розмір інфляційних втрат за Договором позики від 08.09.2016 року становить 1 252, 80 грн., за Договором позики від 07.09.2016 року складає 3 640, 00 грн., за Договором позики від 17.03.2017 року - 131, 00 грн. Сукупний розмір інфляційних втрат за весь період прострочення повернення позики за усіма укладеними Договорами позики становить 5 023, 80 грн. Таким чином, суд вважає обґрунтованими та підтвердженими належними доказами позовні вимоги Позивача щодо стягнення з Відповідача сукупно за всіма укладеними Договорами: суму основного боргу (позики) у розмірі 125 600, 00 грн., процентів за користування чужими коштами у розмірі 8 643, 75 грн., процентів річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 1 109, 49 грн., втрат від інфляції за весь період прострочення - у розмірі 5 023, 80 грн. Загальний розмір заборгованості Відповідача перед Позивачем, який підлягає стягненню, складає 140 377, 04 грн. Відповідачем не надано доказів, які б спростували вимоги Позивача. За таких умов, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати суд присуджує стягнути за рахунок Відповідача у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved