Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов обґрунтований тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 2001 року, який був зареєстрований відділом реєстрації\~актів громадянського стану Цюрупинського районного управління\~юстиції \~Херсонської області\~ \~,\~актовий запис№ 28. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Шлюбні стосунки з відповідачем припинені з грудня 2015 року через наявність різних поглядів на життя, втрату взаєморозуміння. Оскільки примирення неможливе, просив шлюб між ним та відповідачем розірвати . Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2018 року провадження по справі відкрито, ухвалено\~ справу розглядати за правилами\~ загального позовного провадження. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2018 року у справі 331/3452/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб зареєстрований 28 квітня 2001\~року \~відділом реєстрації актів громадянського стану Цюрупинського\~районного управління юстиції Херсонської області актовий запис № 28, між [PERSON] ,\~ [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було розірвано. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2019 року заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Мамедова Теймура Курбановича про перегляд заочного\~ рішення суду задоволено, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2018 року у справі скасовано та призначено справу до розгляду за правилами\~ загального позовного провадження\~. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23\~грудня 2019\~ року\~\~ цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу передано до Верховного Суду для визначення підсудності.\~ Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2020 року підсудність цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу визначено Жовтневому районному суду м. Запоріжжя. 28 січня 2020 року згідно автоматизованого розподілу справу передано в провадження судді Жукової О.Є.. Представник позивача [PERSON] адвокат Скрябін О.М. надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі та без участі позивача, наполягав на задоволенні позову. У вступному слові представник відповідача [PERSON] адвокат Мамедов Т.К. заперечував проти розірвання шлюбу . Суд, дослідивши матеріали справи , приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Цюрупинського районного управління юстиції Херсонської області, актовий запис № 28, що підтверджується копією свідоцтва про одруження № [NUMBER] ( а.с. 5). Від шлюбу мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копіями свідоцтв про народження ( а.с. 63-67, 86-94, 170-181). Сумісне життя між сторонами не склалося, шлюбні відносини припинені з 2015 року. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є втрата почуття любові, а також відсутність взаєморозуміння. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень . Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81,\~83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За змістом\~ст. 51 Конституції України\~та\~ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, примушування до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3, 4\~ст. 65 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно зі ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано\~Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Як вбачається з пояснень, викладених позивачем в позовній заяві, та наданих у судових засіданнях його представником адвокатом [PERSON] . [PERSON] не бажає більше підтримувати шлюбні стосунки з [PERSON] . Вважає, що сім`я розпалась остаточно, на примирення не згоден. Подальше збереження шлюбу та спільне проживання неможливе та суперечить інтересам позивача. Представник відповідача [PERSON] адвокат Мамедов Т.К. у встановлений судом строк ухвалою суду від 08 листопада 2019 року відзив на позовну заяву до суду не надав, клопотання про надання додаткового строку для надання відзиву на позовну заяву не заявляв, клопотань про надання строку для примирення та збереження сім`ї не подавав та у судових засіданнях не заявляв. Судом не здобуто, а стороною відповідача не доведено, що сторони підтримують шлюбні стосунки, а відтак формальне існування реєстрації шлюбу, суперечить інтересам позивача. У частинах третій та четвертій\~статті 56 СК України\~передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини першої\~статті 110 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (стаття 111 СК України). Так, клопотань щодо примирення подружжя відповідачем або його представником до суду не надано. Позивач у позовній заяві та його представник у судових засіданнях зазначали, що збереження шлюбу та спільне проживання неможливе та суперечить інтересам позивача. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню\~статті 111 СК України\~та вказано, що «примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком». Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року по справі № 206/3459/16-ц (провадження № 61-21621св17). Враховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, суд не вправі покладати в рішенні обов`язку збереження сім`ї на одного з подружжя, при наявності того, що позивач наполягає на розірванні шлюбу. Крім того, суд критично оцінює доводи сторони відповідача про те, що позов не містить справжнього підпису [PERSON] , оскільки останній перебував за межами України на час подання позову , оскільки справжність підпису позивача не є предметом судового розгляду, і в силу презумпції дійсності, в суду не має сумнівів вважати , що позов підписано замість [PERSON] іншою особою. Інших доказів суду не надано. Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, право на доступ до суду. Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції). Так згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції). Так, суд враховує пояснення надані представником позивача [PERSON] адвокатом [PERSON] , який зазначив справжність намірів позивача розірвати шлюб, подання [PERSON] позову про розірвання шлюбу [INFO] 2018 року з власноручним підписом. Згідно із статтями\~60, 63\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Статтею 16 Закону «Про міжнародне приватне право»\~визначено, що особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Так, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є громадянином України та постійно проживає в Сполучених Штатах Америки, що підтверджується копією паспорта (а. с. 59-60). [PERSON] є громадянином України та постійно проживає в Сполучених Штатах Америки, що підтверджується копією паспорта (а.с. 130-131, 151). Шлюб між учасниками справи було укладено на території України 28 квітня 2001 року, що підтверджується відповіддю Олександрівського районного у м. Запоріжжі відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, а остання відома адреса проживання учасників справи, яка міститься в матеріалах справи - [ADDRESS] , що також заначено в ухвалі ухвалою Верховного Суд у складі судді Касаційного цивільного суду від 14 січня 2020 року встановлено, та на підставі\~статті 29 ЦПК України\~ визначено підсудність справи №331/3452/18 Жовтневому районному суду м. Запоріжжя. Оскільки судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано в Україні, сторони як на час подання позову, так і розгляду справи є громадянами України , а тому справу відповідно розглянуто до норм особистого закону як позивача, так і відповідача (спільним особистим законом подружжя), яким є сімейне законодавство України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2020 року по справі справа № 569/5047/18. Відповідно до\~статті 112 СК України\~суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до\~ст. 109 СК України\~шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Оскільки шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать його інтересам, суд, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] про розірвання шлюбу, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. Спору про розподіл майна суду не заявлено. На підставі ст. ст. 105, 110-112 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved