Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про відшкодування завданої джерелом підвищеної небезпеки матеріальної шкоди у розмірі 13096 гривень, моральної шкоди у розмірі 50000 гривень, а також судових витрат. Позов мотивований тим, що 25 грудня 2016 року о 17 годині 50 хвилин відповідач [PERSON], керуючи транспортним засобом ВАЗ 21124, д/н [NUMBER], в районі вул. Франка зі сторони вул. Лютневої в напрямку вул. Інтеркультурної біля будинку 92/16 у м. Мелітополі, допустив наїзд на малолітню потерпілу [PERSON], внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Вказані тілесні ушкодження потягли за собою утрату загальної працездатності 10% та ушкодження легкого ступеню тяжкості у вигляді подряпин обличчя. Доньку було направлено до травматологічного відділення Мелітопольської міської лікарні №1 для надання першої медичної допомоги. Після обстеження лікарі поставили діагноз: травматична екстракція 1 зуба праворуч верхньої щелепи, 4,2,3 зубів зліва верхньої щелепи, перелом альвеолярної кості в області 1,2,3 зубів зліва на верхній щелепі, травматичний вивих 2 зуба справа на верхній щелепі, надали першу медичну допомогу, провели рентгенографію, ПХО, зробили перевязку. Позивач зазначає, що травма та видалення зубів потягли за собою асиметрію обличчя у її дитини та неможливість споживати їжу. Ссадина на підборідді залишила шрам на обличчі дочки. На лікування спричинених доньці тілесних ушкоджень позивачем було витрачено 13096,07 гривень. Позивач вказує, що з моменту ДТП та до теперішнього часу відповідач жодної допомоги не надав. Під час досудового розслідування факту ДТП 28.02.2017 року була винесена постанова про закриття кримінального провадження, яка 03.04.2017 року була скасована ухвалою слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду. Позивач зазначає, що на сьогодні вищевказане досудове розслідування триває, кримінальне провадження не закрите і до суду з обвинувальним актом не направлене. Однак позивач вказує, що обовязок відшкодування шкоди у даному випадку покладається на заподіювача незалежно від вини. Крім того, позивач також зазначила, що в результаті дій відповідача їй та доньці був заподіяний душевний біль та страждання, повязані із сильним стресом внаслідок отриманих донькою травм, розладом здоровя дитини та тратою грошей на відновлення стану здоровя. Тривалий час у звязку з отриманими травмами в результаті ДТП позивач перебувала у психоемоційному стресі, що також негативно вплинуло на стан її здоровя, у неї порушився спокій, нормальний сон, що потребувало додаткових зусиль в організації її життя. Донька страждала та страждає через знівечення обличчя, шрами та асиметрію обличчя. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у 50000 гривень. Крім того, просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 3500 гривень та сплачений судовий збір при зверненні до суду. 15.06.2018 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження. 19.07.2018 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 30.08.2018 року за клопотанням представника позивача адвоката [PERSON] з метою забезпечення позову накладено арешт на автомобіль ВАЗ 21124 чорного кольору, 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER], державний номер [NUMBER], належний [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER]. У судове засідання позивач не зявилася, але від її представника адвоката [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за їхньої відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягають у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився з невідомих причин, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Згідно наданого відповідачем відзиву на позовну заяву, він просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог, оскільки на сьогоднішній день не вирішено питання про його винуватість у вчиненні ДТП, що, на його думку, суттєво впливає на розмір матеріальної та моральної шкоди. Представник відповідача адвокат [PERSON] у судове засідання не зявився, від нього надійшла заява про відкладення розгляду справи у звязку з тим, що він буде перебувати у Запорізькому апеляційному суді на розгляді апеляційної скарги у якості представника апелянта. Однак зважаючи на те, що представником відповідача не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин неможливості своєї явки до суду, на підставі вимог ч.3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає неявку представника відповідача адвоката [PERSON] з неповажних причин та вважає за необхідне розглядати справу за його відсутності та за відсутності відповідача на підставі наявних матеріалів справи. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини. 25 грудня 2016 року о 17 годині 50 хвилин відповідач [PERSON], керуючи транспортним засобом ВАЗ 21124, д/н [NUMBER], в районі вул. Франка зі сторони вул. Лютневої в напрямку вул. Інтеркультурної біля будинку 92/16 у м. Мелітополі, допустив наїзд на малолітню потерпілу [PERSON] Внаслідок ДТП [PERSON] отримала тілесні ушкодження і була доставлена до Мелітопольської міської лікарні для надання першої медичної допомоги. Після обстеження лікарі поставили діагноз: травматична екстракція 1 зуба праворуч верхньої щелепи, 4,2,3 зубів зліва верхньої щелепи, перелом альвеолярної кості в області 1,2,3 зубів зліва на верхній щелепі, травматичний вивих 2 зуба справа на верхній щелепі, що також підтверджується доданою до матеріалів справи копією виписки з амбулаторної картки [PERSON] (а.с.22). 25.12.2016 року відомості про вказану подію внесені до ЄРДР за № 12016080140006827, що також підтверджується доданою до матеріалів справи копією витягу з ЄРДР (а.с.6). 28.02.2017 року старшим слідчим Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області [PERSON] була винесена постанова про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України (а.с.16). Ухвалою суду від 03.04.2017 року вказану постанову про закриття кримінального провадження скасовано (а.с.14-15). Згідно відповіді Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області № 60/6-2720/18 від 07.03.2018 року, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016080140006827 від 25.12.2016 року за ч.1 ст. 286 КК України за фактом наїзду на пішохода [PERSON] триває (а.с.19). Згідно з ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене, суд вважає встановленою обставину щодо скоєння відповідачем 25 грудня 2016 року о 17 годині 50 хвилин дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої дитина позивача - [PERSON] отримала тілесні ушкодження і була доставлена до Мелітопольської міської лікарні для надання першої медичної допомоги. Відповідно до висновку експерта № 994 від 29.12.2016 року, копія якого додана до матеріалів справи, [PERSON] після ДТП отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які потягли за собою утрату загальної працездатності 10% та ушкодження легкого ступеню тяжкості у вигляді подряпин обличчя. Тілесні ушкодження у [PERSON] виникли в результаті дії тупих твердих предметів або внаслідок удару об такі предмети, можливо у пішохода при ДТП 25.12.2016 року, як вказано у постанові слідчого (а.с.10-11). Відповідно до консультативного висновку лікаря КУ Міської клінічної екстреної та швидкої допомоги м. Запоріжжя від 17.02.2017 року, [PERSON] було рекомендовано відновлення естетики та жувальної функції з ортопедичними заходами, відновлення видалених зубів за допомогою дентальної імплантації, костної пластики дефекту альвеолярного відростку, динамічне спостереження лікарем ортодонтом до моменту сформування постійного прикусу (а.с.24). Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Джерелом підвищеної небезпеки, відповідно до ч.1 вказаної статті, є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Судом встановлено, що власником автомобіля [NUMBER], за допомогою якого було скоєно ДТП, є відповідач [PERSON], що також підтверджується доданою до матеріалів справи копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.71). У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам розяснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Частиною 5 ст. 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що на лікування дочки позивачем було витрачено 13096 гривень 07 копійок, що також підтверджується наданими позивачем відповідними квитанціями про оплату медичних препаратів (а.с.20,25), схемою-калькуляцією стоматологічних послуг стоматології «Вікторія» м. Запоріжжя по дентальній імплантації (а.с.21). Таким чином, враховуючи викладене, шкода, яка була завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки відшкодовується особою, що завдала такої шкоди незалежно від наявності вини. При цьому обставин, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого судом встановлено не було. Всупереч вимогам ч.1 ст. 81 ЦПК України жодних доказів на підтвердження того, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, відповідачем до суду не надано. Таким чином, враховуючи вищевикладене, зважаючи на встановлені обставини справи та відповідні їм правовідносини, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає позовні вимоги [PERSON] щодо відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, цілком законними та обґрунтованими, тому такими, що підлягають повному задоволенню. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України \~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно з положеннями частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною другою цієї статті визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено, що в результаті дій відповідача позивачу та її доньці дійсно був заподіяний душевний біль та страждання, повязані із сильним стресом внаслідок отриманих донькою травм, розладом здоровя дитини. Тривалий час у звязку з отриманими травмами в результаті ДТП позивач перебувала у психоемоційному стресі, що також негативно вплинуло на стан її здоровя, у неї порушився спокій, нормальний сон, що потребувало додаткових зусиль в організації її життя. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди законними та обґрунтованими, та, враховуючи характер та обсяг душевних страждань позивача, характер немайнових втрат, час та зусилля, які необхідні для відновлення здоровя її дитини, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, вважає необхідним задовольнити їх частково у розмірі 30000 гривень. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у сумі 3500 гривень та сплаченого судового збору при зверненні до суду суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно з п.1 ч.3 вказаної статті до витрат, повязаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2,3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження складу та розміру витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, позивачем надані до суду договір про надання правової допомоги (а.с.85), документ, що свідчить про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги квитанція б/н від 30.04.2018 року (а.с.27), а також звіт щодо обсягу наданих послуг з правової допомоги та їх вартості. Таким чином,\~враховуючи викладене,\~оскільки позивач надала суду належні докази про обсяг виконаних адвокатом робіт, тому є достатні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині та покладенні на відповідача відшкодування зазначених витрат. Крім того, позивачем при зверненні до суду також був сплачений судовий збір у сумі 1409 гривень 60 копійок, що підтверджується доданими до матеріалів справи квитанціями (а.с.1, 86), який також підлягає стягненню з відповідача у відповідності до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial