Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 05.09.2011 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 8900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив підписом у заяві свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір. Підписання вказаного договору є згодою [PERSON] прийняти будь-який розмір кредитного ліміту, встановленого банком та повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому кредитним договором. Станом на 31.05.2015 року загальна заборгованість [PERSON] за кредитним договором складає 10295,51 грн. На час звернення до суду відповідач продовжує ухилятися від виконання зобовязання і заборгованість за договором не погашає. Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 10295,51 грн. та судові витрати у розмірі 1378,00 грн. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі й просив його задовольнити. Не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання двічі не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав.\~\~ З урахуванням положень статті 224 ЦПК України та думки представника позивача, який в наданій заяві не заперечував проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наведені у позовній заяві доводи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що 05.09.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н (а.с.7). За договором ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,0 відсотків на місяць, які нараховуються на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році. На підтвердження укладення кредитного договору відповідачем було заповнено Анкету-Заяву, в якій вказано, що заява разом із Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить Договір про надання банківських послуг. Крім того, відповідач був ознайомлений і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому в письмовому вигляді. За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що [PERSON] частково повертав кредитні кошти, однак, не регулярно і не в повному обсязі. Тобто, [PERSON] взяті на себе зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого позивачем станом на 31.05.2015 року нарахована заборгованість на загальну суму 10295,51 грн., яка включає: -8899,12 грн. заборгованість за кредитом; -429,94 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: -500 грн. штраф (фіксована частина); -466,45 грн. штраф (процентна складова). Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 8899,12 грн. заборгованості за кредитом позивачем доведені, підтверджені належними доказами та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення штрафів. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Відповідач був ознайомлений з умовами кредитування, погодився з ними, уклавши договір, а тому позовні вимоги в частині стягнення штрафу 500 грн. (фіксована частина) підлягають задоволенню, оскільки вказана сума передбачена п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг. Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу (процентна складова) в розмірі 466,45 грн., так як позивачем не надано розрахунку суми штрафу (сума штрафу, зазначена в позові, не відповідає сумі, зазначеній в розрахунку). Крім того, суд вважає недоведеною суму заборгованості по процентам за користування кредитом. Так, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за процентами у розмірі 429,94 грн., які нараховані в період з 05 вересня 2011 року по 31.05.2015 року. Причому такі проценти обраховані в період з 01 березня 2012 року по 01 січня 2013 року за ставкою на рівні 3,0% в місяць або 36,0% в рік; в період з 01 січня 2013 року по 01 вересня 2014 року за ставкою 2,5% в місяць або 30,0% річних; з 01 вересня 2014 року по 01 квітня 2015 року за ставкою 2,9% в місяць або 34,8% річних, з 01 квітня 2015 року по 31 травня 2015 року за ставкою 3,6% в місяць або 43,2% річних. Отже, банк змінював в односторонньому порядку відсоткову ставку у спірних правовідносинах, а саме з 01 січня 2013 року 01 квітня 2015 року. Жодних доказів згоди відповідача чи його повідомлення про таку згоду позивачем суду не надано. Суд вважає, що така зміна відсоткової ставки не відповідає закону, який діяв на час такого збільшення. Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року, передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2011 року було зокрема визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Цей закон набрав чинності з 16 жовтня 2011 року. Таким чином, на час зміни банком відсоткової ставки за кредитом діяло законодавче обмеження щодо збільшення в односторонньому порядку розміру такої відсоткової ставки, а тому суд вважає, що сума заборгованості відповідача за відсотками у спірних правовідносинах повинна бути розрахована за ставкою 3,0 % в місяць або 36,0% в рік (як це передбачено довідкою про умови кредитування), а не як розраховує позивач у своєму розрахунку за ставкою 2,5%, 2,9% та 3,6%. Розрахунку суми заборгованості по відсотках за ставкою 2,5%, 2,9% та 3,6% суду не надано, як не надано й доказів повідомлення позивача про зміну відсоткової ставки. Відповідно до положень ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, у розмірі 429,94 гривень, оскільки сума заборгованості не відповідає ставці 3,0% в місяць або 36,0% в рік та умовам укладеного договору. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони\~\~понесені\~\~нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як вбачається з платіжного доручення про сплату судового збору, розмір судових витрат, понесених відповідачем, складає 1378,00 гривень, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути суму судових витрат по сплаті судового збору, пропорційну до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 9399,12 грн. *100% : 10295,51 грн. ціни позову = 91,29%), тобто 91,29% від суми сплаченого судового збору (91,29% * 1378 грн.:100% = 1257,97 грн.), що складає 1257,97 грн. На підставі статей 11, 526, 530, 549, 610-612, 625, 629, 1054 ЦК України,

Outcome: partial