Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача, у якому просила визнати її право власності на автомобіль марки AUDI S8 (д. н. з. [NUMBER]), в обґрунтування якого вказано, що відповідач не визнає право власності позивача на вказаний транспортний засіб /а. с. 4-7/. Ухвалою судді від 27.06.2017 позовну заяву [PERSON] залишено без руху, з підстав несплати суми судового збору за одночасної відсутності відомостей у суду про звільнення заявника від його сплати /а. с. 21-22/. 04.07.2017 представником позивача подано до суду копію посвідчення позивача як особи з ІІ групою інвалідності за загальним захворюванням, що згідно з статтею 5 Закону України «Про судовий збір», є підставою для звільнення від сплати судового збору за подання позовної заяви до суду /а. с. 24, 25/. Ухвалою судді від 06.07.2017 у справі відкрито провадження /а. с. 26/. На підставі норми пункту 9 частини 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав наведених у ньому, наполягаючи на задоволенні судом позову в обраний позивачем спосіб - визнання за [PERSON] права власності на автомобіль. Судом було роз'яснено про право сторони на зміну підстав та предмету позову, скористатися яким представник вважав недоцільним. У судовому засіданні представник відповідача подала письмові заперечення, датовані 05.12.2017, та вказала, що вважає обраний стороною позивача спосіб захисту невірним, й Регіональний сервісний центр МВС України в м. Києві не є належним відповідачем у справі, права позивача не порушувалися діями або рішеннями Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві /а. с. 47-48/. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача та заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивачеві на праві власності належить транспортний засіб - автомобіль марки AUDI S8 (д. н. з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER], 1997 року випуску, синього кольору), зареєстрований 11.04.2006, з наданням прав керування [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданим УДАІ ГУ МВС України в м. Києві /а. с. 10/. У відповідності до даних свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], позивач набула право власності на вказаний автомобіль на підставі біржової угоди АВ-073473 від 20.08.2005. Як вбачається з копії постанови про повернення тимчасово вилученого майна від 14.06.2017 у кримінальному провадженні № 12017100010004495 від 31.05.2017 слідчого СВ Голосіївського УП ГУ Національної поліції в м. Києві [PERSON], 31.05.2017 відповідним актом було тимчасово затримано транспортний засіб - автомобіль марки AUDI S8 (д. н. з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER], 1997 року випуску, синього кольору), який був під керуванням [PERSON], та поміщено до спеціального майданчику ДП МВС України «Інформ-Ресурси». Разом з тим, оскільки клопотання слідчого про накладення арешту на автомобіль було залишено без задоволення ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва Новака А. В., транспортний засіб повернуто у подальше користування [PERSON] - особі, у якої він був вилучений /а. с. 11/. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Норма статті 321 Цивільного кодексу України має аналогічний зміст. Статтею 316 ЦК України, визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, як встановлено статтею 392 ЦК України. За приписами частини 1 статті 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач, саме останній є особою, яка є процесуальною особою, яка на думку позивача, своєю діяльністю (діями або бездіяльністю) порушила його права та до якої позивач направляє свої позовні вимоги (свій позов) звернувшись при цьому до органу суду. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У всіх випадках визнання тієї чи іншої дії як способу захисту пов'язується із зазначенням в нормативних актах. Спосіб захисту також визначають як конкретні закріплені чи санкціоновані законом правоохоронні заходи (засоби), за допомогою яких усуваються порушення прав і вплив на правопорушника. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між кількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і її основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є ефективним способом захисту, якщо він не може сприяти відновленню порушеного права, у разі такого порушення. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, що закріплено у положеннях статті 5 ЦПК України. У відповідності до норм ч. ч. 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача посилалася на невизнання Регіональним сервісним центром МВС України права власності позивача на транспортний засіб - автомобіль марки AUDI S8 (д. н. з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER], 1997 року випуску, синього кольору), разом з тим суду наявність таких обставин не доведено. Повернення автомобіля [PERSON], якому позивачем надано право керування транспортним засобом, останнім не оспорюється. Як встановлено судом, 14.11.2012 реєстрацію транспортного засобу позивача було скасовано на підставі висновку УДАІ та службової телеграми ДДАІ МВС України № 4/8-9602 від 07.11.2012. Проте вказані документи дослідити в судовому засіданні неможливо, оскільки по-перше, згідно з статтею 203 наказу МВС № 5 ДСК від 10.01.2014, зберігаються протягом трьох років та знищуються після спливу цього терміну, що і було з ними здійснено, а по-друге, регіональний сервісний центр МВС України в м. Києві створено через три роки після вказаних подій - 07.11.2015 на виконання постанови КМУ від 28.10.2015 № 889 «Про утворення територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України». Відповідно зазначені документи не могли перебувати у володінні відповідача. Також вбачається, що відповідач не є правонаступником УДАІ ГУ МВС України в м. Києві чи ДДАІ МВС України, а створений МВС України окремим територіальним підрозділом, до повноважень якого належить реєстрація, облік транспортних засобів, ведення обліку та накладення правових обмежень на транспортні засоби та їх складові частини, що мають ідентифікаційні номери. Слушними є доводи представника відповідача щодо передчасності вимог позивача про визнання права власності, оскільки позивач не звертався з метою реєстрації та, відповідно, оцінка дії Регіонального сервісного центру щодо відмови у здійсненні такої реєстрації не надавалася у встановленому законом порядку. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обставини, на які посилається сторона позивача не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, та спростовані представником відповідача, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed