Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, яку згодом уточнив збільшивши позовні вимоги. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13.06.2014 року близько 13 години 30 хвилин в Красногвардійському районі міста Дніпропетровська по вул. Б. Кротова, зі сторони вул.. Г.Сталінграду у напрямку вул.. Підмогильного рухався автомобіль ВАЗ-2105, реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням відповідача [PERSON], який в районі е/о № 6 скоїв наїзд на позивача, який рухався з автомобілем у попутному напрямку по тротуару, але під час руху, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе змінив напрямок руху вліво і раптово вийшов на проїжджу частину, чим порушив п. 4.14 а), 4.14 б) ПДД України. Згідно судово-медичної експертизи № 3828е від 01.10.2014 року внаслідок ДТП позивачу були заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. За даним фактом було подано заяву та почато досудове розслідування. Але кримінальне провадження було закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Встановлено, що відповідач є власником автомобіля ВАЗ-2105, реєстраційний номер [NUMBER]. В результаті отриманих тілесних ушкоджень позивач перебував на стаціонарному лікуванні, приймав ліки та інші медикаменти за призначенням, в зв'язку з чим був вимушений витратити значну кількість грошових коштів. На придбання ліків (з моменту ДТП по травень 2015 року ) позивачем було витрачено 14 074,85 грн., а також з моменту звернення до суду та по вересень 2015 року було витрачено 2 157,03 грн. Крім того було витрачено 1 820,00 грн. на спеціалізоване перевезення лежачого хворого до лікарні та 2 800,00 грн. на придбання спеціального протипролижневого матрацу. Також позивач зазнав витрат у зв'язку оплатою путівки ортопедичного санаторно-курортного лікування - 5 200,00 грн. та транспортні витрати До місця санаторно-курортного лікування, до Київської області, м. Миронівка - 2 400,00 грн. А всього разом позивач зазнав матеріальних збитків на загальну суму 28 451,88 грн. Крім того позивач вважає, що діями відповідача йому було завдано значної моральної шкоди яка виразилася в фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнав внаслідок ушкодження здоров'я та яку він оцінює у 50 000,00 грн. У зв'язку з вищевикладеним, просить суд стягнути з відповідача на свою користь відшкодування майнової шкоди у розмірі 18 694,85 грн. та моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. Відповідач наддав суду заперечення, в яких позов не визнав у повному обсязі з наступних підстав. Відповідач зазначив, що він не визнаний винним у вчиненні ДТП, яке сталося з вини позивача, тому що він порушивши ПДР через грубу необережність. Крім того, цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПАТ «Українська транспортна-страхова компанія», а тому підстав для стягнення шкоди саме з відповідача не має. Щодо відшкодування моральної шкоди вважає вимоги позивача безпідставними, оскільки на їх підтвердження ним не надано жодних доказів. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову у повному обсязі. Просив залишити позов без задоволення, оскільки вини відповідача в причинені позивачу шкоди не встановлено, а отже не має підстав для відшкодування шкоди саме відповідачем. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, та це не оспорюється сторонами, що 13 червня 214 року мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю позивача та відповідача, внаслідок якої відповідач здійснив наїзд на позивача. В зв'язку з подією ДТП позивачу було заподіяно тілесних ушкоджень. Як зазначено у постанові про закриття кримінального провадження від 29 липня 2014 року, винесеної слідчим СВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Дем'янець С.Ю. у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014040030000313 від 14.06.2014 року, 13 червня 214 року приблизно о 13-годині в Красногардійському районі м. Дніпропетровська п вул. Бориса Кротова зі стони. Г. Сталінграду у напрямку вул. Підмогильного рухався автомобіль ВАЗ-2105, днз [NUMBER] під керування водія [PERSON], відповідача по справі. У цей же час у попутному з автомобілем напрямку по тротуару рухався пішохід [PERSON], який під час руху порушуючи правила дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки не впевнившись у відсутності небезпеки для себе різко змінив напрямок руху вліво і раптово вийшов на проїжджу частину, наближаючись справа наліво до смуги руху вказаного автомобіля. Прив иникнені небезпеки для руху водій [PERSON] через недостатній час тривалості небезпеки уникунти на їзду на пішохода не зміг та скоїв наїзд на нього. Внаслідок ДТП позивачу було заподіяно тілесних ушкоджень. Дослідивши матеріали кримінального провадження та проведеної судової автотехнічної експертизи № 70/27-520 від 22.07.2014 року, оцінивши механізм виникнення події та дії учасників руху, відповідно до вимог Правил дорожнього рух України, орган досудового розслідування прийшов до висновку, що в дорожній обстановці, в діях водія [PERSON] порушень Правил дорожнього руху України не вбачається. Причиною даної дорожньо-транспортної пригоди послугували необачні дії пішохода [PERSON],який вийшов на проїжджу частину, не переконавшись у відсутності транспортних засобів, чим піддав своє життя небезпеці, чим порушив п.п. 4.14 а), б), Правил дорожнього руху. На підставі цього кримінальне провадження було закрите у зв'язку з відсутністю в діях відповідача складу кримінального правопорушення (а.с 5-6). Згідно листа прокуратури м. Дніпропетровська № 75/14957-14 від 08.08.2014 року постанова кримінального провадження від 29 липня 2014 року скасована. А матеріали кримінального провадження направлені до СВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області для проведення досудового розслідування (а.с. 7). Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 31 грудня 2014 року, винесеної слідчим СВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Дем'янець С.Ю. у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014040030000313 від 14.06.2014 року встановлені аналогічні обставини справи, причиною ДТП послугували необачні дії пішохода [PERSON],який вийшов на проїжджу частину, не переконавшись у відсутності транспортних засобів, чим піддав своє життя небезпеці, чим порушив п.п. 4.14 а), б), Правил дорожнього руху. На підставі цього кримінальне провадження було вдруге закрите у зв'язку з відсутністю в діях відповідача складу кримінального правопорушення (а.с. 8-9). Пізніше було втретє винесено постанову про закриття кримінального провадження від 31 березня 2015 року, старшим слідчим СВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Патлаха Ю.Г. у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014040030000313 від 14.06.2014 року у зв'язку з відсутністю в діях відповідача складу кримінального правопорушення (а.с. 11-12). Як вбачається з виписного епікризу № 5595/623 з історії хвороби [PERSON], [INFO], внаслідок ДТП позивач отримав такі тілесні ушкодження: закритий перелом анатомічної шийки правого плеча з задовільним стоянням відламків, закритий перелом шийки правого стегна зі зміщенням відламків (а.с. 13). У зв'язку із отриманими ушкодженнями позивач в період з 16.06.2014 року по 20.06.2014 року знаходився на стаціонарному лікування у відділенні травматології Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім. Мечникова, що підтверджується випискою з історії хвороби № э 3559 (а.с. 14). Пізніше позивач знаходився на лікуванні у КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 9» у період з 24.11.2014 року по 12.12.2014 року, що підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого № 13658 (а.с. 15). Також, у період з 12.01.2015 року по 03.02.2015 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні другого хірургічного відділення Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім. Мечникова, що підтверджується випискою з медичної карти амбулаторного хворого № 244 (а.с. 16). Судом встановлено, що внаслідок ДТП позивачем були понесені витрати пов'язані з його лікуванням у розмірі 14 074,85 грн., що підтверджується копіями чеків на придбання ліків (а.с. 30-41). Крім того, збільшивши позовні вимоги позивач зазначив, що з моменту звернення до суду та по вересень 20125 року він також поні додаткові витрати на придбання ліків у розмірі 2 157,03 грн., що також підтверджується копіями чеків (а.с. 88-89). Суд оцінюючи зазначені докази, вважає їх належними та допустимими доказами на підтвердження факту понесення позивачем матеріальних витрат, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що внаслідок ДТП позивач отримав значні ушкодження здоров'я, тривалий час перебував на лікуванні, що в свою чергу потребує придбання значної кількості ліків. Крім того, у зв'язку з отриманими травмами позивач вимушений був звертатися за послугами спеціалізованого перевезення лежачого хворого до лікарні, вартість яких становить 1 820,00 грн., що підтверджується копіями чеків (а.с. 42-43). Також виникла необхідність у придбанні протипролежневого матрацу, вартість якого становить 2 800,00 грн., що підтверджується копією чека (а.с. 44). З метою покращення стану свого здоров'я позивач знаходився на санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується путівкою № 62 (а.с. 87) та квитанцією до прибуткового касового ордеру від 07.08.2015 року про плату путівки на загальну суму 5 000,00 грн. (а.с. 85). Згідно виписки № 846 із медичної картки амбулаторного хворого позивач знаходився на лікуванні з 07 серпня по 28 серпня 2015 року (а.с. 86). Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача транспортних витрат до Київської області у розмірі 2 400,00 грн. суд вважає, що підстав для їх задоволення не має, оскільки в їх обгрунтування позивачем не надано суду належних та допустимих доказів. Таким чином, загальна вартість матеріальних витрат, яки були понесені позивачем внаслідок завдання його здоров'ю шкоди становить 26 051,88 грн. Судом встановлено, що на момент скоєння ДТП обов'язкова цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON], як власника наземного транспортного засобу, була застрахована у ПАТ «Українська транспортна страхова компанія», з терміном дії з 19.04.2014 року по 18.04.2015 року включно, з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну життю і здоров'ю (на одного потерпілого) 100 000 грн., що підтверджується полісом АІ/1043326, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 70). Положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідач надав суду заперечення на позов, в яких просив залучити до участі у с праві у якості співвідповідача ПАТ «Українська транспортна страхова компанія». За результатами розгляду зазначеного клопотання судом було відмовлено відповідачу в задоволенні клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача, оскільки відповідно до положень ст. 33 ЦПК України така заміна може бути здійснення лише за клопотанням позивача. Позивач з таким клопотанням до суду не звертався. Крім того, згідно з п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Оскільки позивачем не надходило клопотання про залучення страхової компанії до участі у справі у якості відповідача або співвідповідача. Ухвалою суду від 21.08.2015 року Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія» було залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (а.с. 76). Оскільки відповідно до ст. 3 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон № 1961-ІV) обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення ст. 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого ст. 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого ст. 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до приписів п. 33.1.4 ст. 33 Закону країни № 1961-IV у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди. В матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача [PERSON] до страховика з заявою повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. Зазначений факт також підтверджується самим відповідачем. Позивач також не звертався до страховика із заявою повідомленням про ДТП. Враховуючи наведене, суд вважає встановленим той факт, що відповідач не виконав свого обов'язку та не повідомив страховика про факт скоєння ДТП. Крім того, п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (надалі - Постанова Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року) визначено, що за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові. Враховуючи викладене, суд вважає, що шкода підлягає стягненню безпосередньо з відповідача [PERSON] оскільки останнім, всупереч ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження того, що відповідач, будучи страхувальником звертався до страховика з повідомленням про настання страхового випадку. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, за змістом зазначеної норми закону саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні. Перед потерпілим несуть однаковий обов'язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об'єктів, діяльність по використанню яких є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. Межа відповідальності визначає сферу дії обставин, які виключають відповідальність. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Непереборною силою в такому випадку слід визнавати фактори об'єктивного характеру, причинно не пов'язані з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Дія непереборної сили може бути спрямована як на об'єкт, діяльність з яким становить джерело підвищеної небезпеки, так і на осіб, які обслуговують цей об'єкт. Обов'язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Як зазначено у пункті 4 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Згідно положень пункту 7 зазначеної Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року № 4, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Судом було встановлено, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стало порушення пішоходом [PERSON]І, вимог п. 4.14 Правил дорожнього руху України та те, що ці дії знаходиться в прямому причинному зв'язку з подією ДТП і наслідками, а в діях відповідача невідповідність вимогам Правил дорожнього руху України не вбачається. Аналізуючи механізм дорожньо-транспортної пригоди, суд приходить до висновку, що між діями відповідача та наслідками, які настали в результаті дорожньо-транспортної пригоди, є прямий причинний зв'язок, та відсутність у діях відповідача складу злочину не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи, належних доказів, у розумінні ст.ст. 10, 60 ЦПК України, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого надано не було, відповідачем не доведена наявність умислу потерпілого або наявність непереборної сили. Тому, [PERSON], як особа, яка здійснювала діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні. Таким чином, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] витрат в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розміру задоволення позовних вимог суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Згідно роз'яснень наданих у пункті 7 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху. Виходячи з вищезазначених приписів законодавства суд зазначає, що позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, а особою, на якій лежить цивільно-правова відповідальність за завдану позивачу шкоду, є відповідач по справі, [PERSON], як володілець транспортного засобу, внаслідок дії якого було завдано шкоду позивачу, незалежно від наявності його вини у скоєні ДТП. В той же час, враховуючи, що у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт порушення позивачем правил дорожнього руху внаслідок нехтування ним правилами безпеки дорожнього руху, суд приходить до висновку, що шкода завдана позивачу була спричинена внаслідок грубої необережності останнього, а тому суд вбачає підстави для зменшення розміру відшкодування, враховуючи ступінь вини потерпілого. З огляду на зазначене суд вважає, що розмір відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідача на користь позивача слід зменшити та стягнути на його користь 10 000,00 грн., що на думку суду буде достатнім та справедливим розміром відшкодування спричиненої йому шкоди. При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Системно-правовий аналіз положень ч. ч. 1, 2 ст. 1167, ч. 5 ст. 1187 ЦК України дає підстави для висновку, що відсутність вини володільця джерела підвищеної небезпеки звільняє його від обов'язку відшкодувати моральну шкоду лише в тому випадку, коли шкода заподіяну майну потерпілого. У випадку, коли така матеріальна шкода заподіяна здоров'ю потерпілого, володілець джерела підвищеної небезпеки не звільняється від обов'язку відшкодувати моральну шкоду, навіть якщо ця матеріальна шкода завдана не з його вини. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Як зазначено у пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок ДПТ позивач отримав численні тілесні ушкодження, порушився його нормальний ритм життя, він зазнав душевні страждання та переживання, переніс нервовий зрив, тривалий час перебуває на лікуванні, переніс декілька операцій, внаслідок ДТП втратив місце роботи, оскільки позбавлений можливості здійснювати своє право на працю та утримувати свою родину, стан його здоров'я на час розгляду справи у суді залишається не відновленим, хоча і трохи покращився. При цьому, суд враховує, що ДТП сталося з вини порушення позивачем Правил дорожнього руху України, в той час, як вина іншого учасника ДТП, тобто відповідача, відсутня. Підсумовуючи наведене, виходячи з підстав пред'явлення позову, характеру правовідносин, які склалися між сторонами, а також обов'язку відповідача відшкодувати моральну шкоду, суд визнає, що заявлена до стягнення позивачами сума моральної шкоди є завищеною, тому враховуючі вимоги розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки у розмірі 15 000,00 грн. Отже, за таких обставин, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, суд також визнає доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність та взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України, у разі якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи вимоги ст. 80 ЦПК України, відповідно до якої ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, той факт, що позовні вимоги задоволені частково, враховуючи положення Закону України «Про судовий збір», відповідно до яких судовий збір справляється за позовними вимогами майнового характеру у розмірі 1 % ціну позову, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 250,00 грн. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 23, 1166-1167, 1187, 1191, 1193, 1194 ЦК України та

Outcome: partial