Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2), [PERSON] (далі - відповідач 3), треті особи : Перша київська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Київського нотаріального округу Серпутько Тетяна Сергіївна про визнання свідоцтва про спадщину, договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.05.1998 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. 13.06.2002 р. ними було за рахунок коштів спільного сімейного бюджету придбано квартиру [ADDRESS], що у м. Києві. З липня 2002 р. по вересень 2018 р. позивач був прописаний (зареєстрований) в цій квартирі. Згідно договору купівлі продажу квартири, посвідченого 13.06.2002 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левицьким Р.В., зареєстрованого в Київському міському БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 18.06.2002 р. власниками вищевказаної квартири були: [PERSON] (1/4 частина), [PERSON] (1/4 частина) та [PERSON] (1/2 частина). 26.01.2006 року шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано. Позивач зазначив, що під перебування в шлюбі так і після розірвання шлюбу у позивача з [PERSON] не виникало жодних спорів стосовно права власності на частину квартири, яка перебувала у їх спільній сумісній власності. [INFO] [PERSON] померла. 03.12.2013 р. [PERSON] державним нотаріусом першої київської державної нотаріальної контори Панченко\~Л.Є. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири. Проте, зазначив, що Державний нотаріус перед видачею [PERSON] свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], повинен був з'ясувати той факт, що вони на час придбання спадкового майна перебували в шлюбі, який згодом було розірвано в порядку, встановленому чинним законодавством. За наслідком вищенаведеного Державний нотаріус повинен був з'ясувати той факт, що спадкове майно складається з 1/8 частини квартири [ADDRESS], що у м. Києві. Однак, Державний нотаріус не вчинив вищевказаних дій та помилково видав [PERSON] свідоцтво про право на спадщину, після смерті [PERSON] на 1/4 частини квартири [ADDRESS], що в м. Києві. Таким чином, Державний нотаріус в порушення норм чинного законодавства включив до спадкового майна частину квартири, що належала у тому числі і позивачу, про що видав свідоцтво. Видачею [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину квартири було унеможливлено видачу позивачу свідоцтва про право власності на 1/8 частку в спільному майні подружжя, звернення з заявою про що, не обмежено жодними строками. 23.03.2017 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до п. 1.1. Договору, [PERSON] та [PERSON] передали у власність (продали), а [PERSON], прийняла у власність і купила) квартиру [ADDRESS]. Відповідно до п. 1.1. Договору, 1/4 частина квартири, яка є предметом цього договору, належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 13.06.2002 року Левицьким\~Р.В., приватним нотаріусом Київського Міського нотаріального округу. 1/2 частина квартири, яка є предметом цього договору, належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 13.06.2002 року Левицьким\~Р.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в Київському міському БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 18.06.2002 року. 1/4 частина квартири, яка є предметом цього договору, належить [PERSON] на підставі свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири виданого 03.12.2013 р. державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори. Відповідно до п. 4.5. Договору, [PERSON] та [PERSON] довели до відома покупця, що відчужувані ними частини квартири не є спільною сумісною власністю та є їх особистою приватною власністю. Також, [PERSON] та [PERSON] гарантували, що внаслідок цього договору не будуть порушені права та законні інтереси інших осіб. Відповідно до п. 2.3. Договору, згідно з висновком про вартість об'єкта оцінки від 17.03.2017 р.; виданого ТОВ «Київська оціночна компанія», ринкова вартість квартири становить 169 000 гри. Варто відмітити, що [PERSON] не мав права відчужувати 1/4 чистину квартири, яка була отримана ним у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], оскільки вищевказане свідоцтво було видане з порушенням норм чинного законодавства та без врахування майнових прав позивача на частину квартири, а отже не могло підтверджувати його право власності, у зв'язку з чим його було протиправно позбавлено права власності. Тому, позивач просив визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 03.12.2013 р. державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстроване в реєстрі за № 15-1412 на 1/4 частину квартири [ADDRESS], що в м. Києві в частині спадкування [PERSON] 1/8 частини квартири [ADDRESS], що в м. Києві; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] від 23.03.2017 р. серія НВО № 844586 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Серпутько Тетяною Сергіївною зареєстрований в реєстрі № 630 - в частині продажу [PERSON] на користь [PERSON] 1/8 частини квартири [ADDRESS], що в м. Києві, що належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 03.12.2013 р. державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори та зареєстроване в реєстрі за № 15-1412; визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частину квартири [ADDRESS] як частку в спільному майні подружжя, після смерті [PERSON], яка настала [INFO]. Ухвалою судді від 09.07.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 04.12.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, підтримав пояснення у письмовому відзиві на позовну заяву, у своїх поясненнях представник наполягав на застосуванні строку позовної давності, що є на його думку підставою для відмови у позові, так як строк позовної давності закінчився. У судовому засіданні відповідач 3 позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. У судове засідання відповідач 1, треті особи не з'явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, представники третіх осіб звернулися до суду із заявами про розгляд справи за їх відсутності, просили прийняти рішення згідно чинного законодавства. Суд, повно та всебічно дослідивши надані докази, заслухавши сторін, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. 30.05.1998 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який було розірвано 26.01.2006 року. 13.06.2002 року [PERSON] продав, а [PERSON], [PERSON], яка діяла від свого імені та від імені та в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] купили квартиру [ADDRESS], що в м. Києві. [INFO] померла [PERSON] 03.12.2013 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом померлої [INFO] [PERSON] на ј частину квартири [ADDRESS], що в м. Києві. 23.03.2017 року між [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS], що в м. Києві. 20.03.2018 року позивач звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право власності на частку у прав спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, тобто на 1/8 частку квартири [ADDRESS], що в м. Києві, на яку позивачу було повідомлено, що Першої київською державною нотаріальною конторою 03.12.2013 року на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частку квартири, що належала померлій [INFO] [PERSON] та рекомендовано звертатися до суду. На час укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що в м. Києві від 13.06.2002 року діяли норми Кодексу про шлюб та сім'ї України. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ї України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном (ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ї України). Судом встановлено, що ј частина квартири [ADDRESS], що в м. Києві є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки, набута під час шлюбу між позивачем та [PERSON], а на спростування цих обставин та на підтвердження того, що вказана частина квартири є роздільним майном подружжя, відповідачами не надано належних та допустимих доказів. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений (ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст.70 СК України). Враховуючи вищевикладене, позивач мав право власності в спільному майні подружжя, а саме: на 1/8 частини квартири [ADDRESS], що в м. Києві. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст. 72 СК України). Доводи представника відповідача 2 про те, що строк позовної давності повинен відраховуватись від дати розірвання шлюбу є помилковими, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, а не від дати розірвання шлюбу. Під час шлюбу та після розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON] не вирішувалось питання розподілу спільної сумісної власності подружжя, а тому не може бути застосовано строк позовної давності, передбачений ч. 2 ст. 72 СК України. До того ж, постановою Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 було зроблено правовий висновок про те, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Аналогічні роз'яснення також містяться у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ЦК України). Відповідно до статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»). Оскільки, свідоцтво про право на спадщину за законом видане 03.12.2013 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори [PERSON] також і на 1/8 частини квартири [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, в цій частині свідоцтво є недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з положеннями ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Відповідно до ст.. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги, що є частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 03.12.2013 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори [PERSON], що зареєстроване в реєстрі за №15-1412 на 1/4 частину квартири [ADDRESS] - в частині спадкування [PERSON] 1/8 частини квартири [ADDRESS], суд приходить до висновку, що наявні правові підстави для визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] від 23.03.2017 року в частині продажу [PERSON] на користь [PERSON] 1/8 частини квартири [ADDRESS], що належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщиину за законом, яке видано 03.12.2013 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори та зареєстроване в реєстрі за №15-1412, а також визнання за [PERSON] права власності на 1/8 частину квартири [ADDRESS], як частку в спільному майні подружжя. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати (704,80+704,80+704,80+352,40=2466,80:3=822,26) у розмірі по 822,26 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved