Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з указаним позовом, зазначаючи, що з 21 листопада 2008 року до 04 травня 2011 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають неповнолітню дочку, [PERSON], [INFO], яка мешкає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач не бажає приймати участь у вихованні дитини, дбати про її розвиток, оздоровлення, навчання, відпочинок та можливість ознайомитись з іншими країнами світу. Вона, позивач, турбуючись про виховання та розвиток дитини, має бажання й можливість виїзду за кордон, де може забезпечити дитині оздоровлення, фізичний, культурний, духовних і соціальний розвиток та навчання. У зв'язку з тим, що вона має можливість надати освіту дитині в Республіці Польща, позивач просить суд надати одноразовий дозвіл на виїзд за межі України та оформлення проїзних документів [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу її батька, [PERSON], але в її супроводі як матері дитини до Республіки Польща на період з 01 липня 2017 року до 01 липня 2018 року. У судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали й просили їх задовольнити. Відповідач і його представник у судовому засіданні позов не визнали та заперечували проти його задоволення, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження тих обставин, що дитина знаходиться на її забезпеченні, про місце своєї роботи, рівень і джерела доходів. Разом з тим він регулярно сплачує аліменти на утримання дочки, які стягуються з нього на підставі рішення суду, має постійне місце роботи та рівень його доходів дозволяє забезпечити дитину всім необхідним. Твердження позивача про те, що він не приймає участі у вихованні дитини є безпідставними, він постійно спілкується з дочкою, домовлявся про зустрічі з бабусею, з якою дитина постійно мешкає, коли мати перебуває за межами України, відвідував свята в дитячому садку, забирав із садка, проводив з нею вільний час, відвідує в школі, знайомий з класним керівником і директором школи, цікавиться її навчанням і позашкільним життям. Через те, що в них з позивачем останній місяць виникли напружені стосунки з приводу спірного питання, що перешкоджає йому вільному спілкуванню з дитиною, ним до виконкому Саксаганської районної у місті ради подано заяву про визначення способу його участі у спілкуванні з дитиною. Також позивачем не надано жодного доказу на підтвердження можливості забезпечити їхній дитині оздоровлення, фізичний, культурний, духовних і соціальний розвиток в іншій країні. Наданий позивачем договір оренди житлового приміщення не є постійним і в майбутньому може бути розірваним. Також із договору неможливо встановити, чи придатне це житло для проживання дитини, чи є там усе необхідне, чи відповідає воно санітарним нормам, як далеко воно знаходиться від школи, чи матиме дитина можливість вивчати українську мову в цій школі та який рівень її акредитації. Не надано відомостей про те, який графік роботи у матері, з ким дитина буде знаходитись вдома, хто буде здійснювати догляд за нею, дочка займається хореографією, чи матиме вона таку змогу. Вважає, що довідка про готовність прийняти дитину до школи та договір оренди житла не підтверджують факту можливості надання позивачем його дитині належного рівня життя та навчання в Польщі в указаний період. Він сумлінно та добровільно виконує покладені на нього обов'язки по утриманню й вихованню дочки, має такі ж самі права на участь у вихованні дитини як і її матір, тому його думка має враховуватись при вирішенні всіх питань стосовно його дочки. Вважає, що ця поїздка суперечить інтересам їхньої дитини. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, давши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Судом встановлено, що з 21 листопада 2008 року до 04 травня 2011 року сторони в справі перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 28, 29). Від шлюбу вони мають неповнолітню дочку, [PERSON], [INFO] (а.с. 30), яка мешкає разом з позивачем. Зазначені обставини сторонами не оспорюються. Згідно із довідкою Криворізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. № 119 від 13.04.2017 року № 239 ця довідка видана позивачеві як матері [PERSON], [INFO], яка навчається в Криворізькій загальноосвітній школи І-ІІІ ступенів № 119 у 2-Б класі, в тім, що батько її дитини не приймає участі в шкільному житті дитини (а.с. 19). Відповідно до довідки комунального комбінованого дошкільного навчального закладу № 295 від 13.04.2017 року № 294 [PERSON], [INFO], дійсно відвідувала цей заклад з 10.06.2011 року по 21.07.2015 року. Батько дитини в дошкільний заклад не з'являвся, не спілкувався з педагогами, не відвідував батьківські збори (а.с. 20). У довідці основної публічної школи № 7 ім. Януша Корчака в м. Свєбодзіні від 15.03.2017 року повідомлено про готовність прийняти на навчання з 01.09.2017 року до 3-го класу школи [PERSON], [INFO]. Навчання в школі є безкоштовним. Довідка видана для подання в консульство Республіки Польща у Харкові (а.с. 21). При цьому позивачеві невідомо, чи матиме дитина можливість вивчати українську мову та історію, а також взагалі програма навчання в цій школі. Згідно із договором оренди житлового приміщення від 14 березня 2017 року позивач є орендарем квартири [ADDRESS] площею 46 кв. м, яка складається з 2-х кімнат, коридору, ванни та кухні. Цей договір є строковим і передбачає умови його розірвання. Крім того, позивачем надано фотокартки вказаної квартири, однак суд ставиться до них критично, оскільки вони не містять інформації щодо її місця розташування. В акті від 06.07.2017 року, підписаному сусідами та затвердженому начальником дільниці № 2000 «Житлосервіс-КР», зазначено, що в квартирі [ADDRESS] проживає сім'я: [PERSON] (дідусь), [PERSON] (бабуся), [PERSON] (мати) і [PERSON] (дочка). Вихованням дитини займається мати та бабуся, батька дитини, [PERSON], протягом року у дитини не бачили (а.с. 55). Відповідно до дозволу типу А № 1006/17 для іноземця на роботу на території Польщі, виданого 29 травня 2017 року адміністрацією Любуського Воєводства в м. Гожув-Великопольський, надається дозвіл на роботу на території Польщі для [PERSON], [INFO], громадянки України, на посаді домової няні на підставі контракту про надання послуг, договір зайнятості, повний робочий день. Заробітна плата не нижче 2 100 зл./місяць. Дозвіл на роботу діє з 01.07.2017 року по 30.06.2018 року. Разом з тим позивачем не надано трудового договору про працевлаштування за кордоном із визначенням умов праці та графіку роботи, оскільки такий не укладено, що позбавляє суд можливості встановити обставини, в якому розмірі позивач буде отримувати заробітну плату, чи достатньо цього буде для належного утримання дитини, а також з ким дитина буде перебувати у вільний від навчання час, коли позивач буде знаходитись на роботі. Згідно із виконавчим листом, виданим 08.06.2011 року Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання доньки - [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму, до досягнення дитиною відповідного віку, починаючи стягнення з 18 квітня 2011 року (а.с. 47). У довідці ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» від 11.07.2017 року № 44203, виданій відповідачеві, зазначено, що з 01.04.2013 року по теперішній час з його заробітної плати утримуються аліменти в розмірі 25% на утримання дитини, [PERSON], [INFO], на користь [PERSON]. За період з 01.07.2016 року по 30.06.2017 року утримано та перераховано аліментів в сумі 36 561 грн. 34 коп. (а.с. 49). У наданих відповідачем характеристиках з місця проживання та місця роботи останній характеризується виключно позитивно, зокрема займається вихованням своїх дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON], [INFO] (а.с. 48, 50). 24 липня 2017 року відповідач звернувся до виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі Дніпропетровської області ради з заявою про визначення способу його участі у вихованні та спілкуванні з донькою - [PERSON], [INFO] (а.с. 52). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є матір'ю позивача та бабусею дитини, пояснила, що відповідач зустрічається з дочкою лише два рази на рік, це - день народження дитини і Новий рік. Дитина за такий проміжок часу забуває батька й боїться з ним кудись іти. Відповідач дитиною не цікавиться, дуже рідко брав її за 6,5 років, а якщо брав, то лише на 2-3 години. Відповідач був присутнім на лінійці в школі на 1 вересня, а також брав дитину декілька разів до магазину «Ашан». Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є сусідкою та подругою позивача, пояснила, що в перший рік після розірвання шлюбу відповідач брав дитину, а в останні роки вона його не бачила. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є сусідкою позивача, пояснила, що бачила відповідача лише один раз, він сплачує аліменти, але дитина його не знає та не бажає йти до нього. Однак показання свідків [PERSON] і [PERSON], які є сусідами позивача, суд оцінює критично, оскільки ті обставини, що вони рідко бачили відповідача, не свідчать про те, що останній не бере участі у вихованні дитини, а про обставини спілкування дитини з відповідачем їм відомо зі слів позивача. Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач має намір виїхати за кордон у пошуках роботи, а відповідач відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд дочки за кордон, оскільки в такому випадку він буде позбавлений можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231(зі змінами). Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. З наведеного вбачається, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. У свою чергу мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються нормами Сімейного кодексу України, зокрема статтями 151, 153, 157-159, якими передбачено, що мати та батько мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватися лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим із батьків (а у деяких державах за відсутності іншого з батьків - дозвіл суду), адже такий переїзд, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим із батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Стаття 51 Конституції України гарантує кожному із подружжя рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов'язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Gегmапу») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunеggег v. Gегmапу») від 03 грудня 2009 року). Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що доводи позивача про те, що відповідач не бере участі в утриманні та вихованні дитини, спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи, поясненнями сторін і показами свідків, зокрема про те, що відповідач регулярно сплачує позивачеві аліменти на утримання дочки, робить їй подарунки на день народження та новорічні свята, забирав на прогулянки й до себе додому. Також про бажання відповідача продовжувати приймати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною свідчить подана ним до виконкому Саксаганської районної у місті ради заява про визначення способу його участі в цьому. На час розгляду справи судом органом опіки та піклування виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради сторонам у справі визначено порядок спілкування з дитиною, але рішення в паперовому вигляді ще не виготовлено. При цьому доводи відповідача щодо неможливості ним останні півроку брати більш активну участь у вихованні дитини у зв'язку із сімейними обставини підтверджуються виписками із історій хворіб членів його родини. У судовому засіданні, в присутності представника служби у справах дітей, малолітня [PERSON] пояснила, що вона мешкає разом із матір'ю, коли остання виїздить працювати за кордон, вона залишається з бабусею та дідусем (батьками позивача) і дуже сумує за нею. На даний час вона вивчає польську мову та хоче поїхати з матір'ю жити за кордон. При цьому зазначила, що вона любить свого батька, він робить їй подарунки, забирає її на прогулянки та до себе додому. За таких обставин надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, буде суперечити вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. При цьому судом враховано, що після виїзду дитини за кордон у визначений позивачем період з 01 липня 2017 року до 01 липня 2018 року, відповідач буде повністю позбавлений можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. У судовому засіданні позивач наполягала саме на такому тривалому періоду виїзду дитини за кордон, домовленості щодо будь-якого меншого періоду виїзду сторони не дійшли. Ураховуючи наведене, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, взявши до уваги права та інтереси обох батьків, суд прийшов до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed