Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

У травні 2018 року заявники звернулися до суду із вказаною заявою про розірвання шлюбу в порядку ч. 3 ст. 293 ЦПК України. В обґрунтування заяви зазначають, що 05 серпня 2001 року вони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданим 05 серпня 2001 року Донецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис 814. В період шлюбу народилася їх дочка - [PERSON], [INFO], свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 26 серпня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Донецька, актовий запис № 530. На даний час між подружжям фактично припинені шлюбні відносини і вони мають намір розірвати шлюб. Даною заявою заявники підтверджують, що рішення про розірвання укладеного між ними шлюбу прийнято кожним із них вільно, без примусу та відповідає інтересам кожного з подружжя. В судове засідання заявники не з'явилися, про розгляд заяви повідомлені належним чином, до суду надійшли клопотання заявників про розгляд заяви за їх відсутності. Суд визнав за можливе проводити розгляд справи за відсутності заявників. Вивчивши заяву, дослідивши та оцінивши письмові докази у їхній сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Донецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції 05 серпня 2001 року Серії [NUMBER], між заявниками, було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу № 814. Від шлюбу заявники мають дитину, а саме неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], яке видано 26 серпня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Донецька, актовий запис № 530. Відповідно до наявних в матеріалах справи даних 08 травня 2018 року між заявниками було укладено письмовий договір про місце проживання дитини, про участь у забезпеченні умов життя дитини та про умови здійснення права на особисте виховання дитини, відповідно до умов якого сторонами узгоджено всі питання, які стосуються місця проживання дитини та участі у її вихованні. Відповідно до ч. 1 ст. 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Як вбачаться зі змісту укладеного договору, заявниками досягнуто згоди щодо місця проживання дитини, участі у вихованні та утриманні їх спільної дитини та умов здійснення виховання дочки - [PERSON], [INFO]. Відповідно до умов вказаного договору,заявники домовилися про те, що: місцем проживання дитини - [PERSON], за згодою батьків (заявника та заявниці) та за згодою самої дитини визначено місце проживання батька - [PERSON]; участь мами - [PERSON], яка проживає окремо, у забезпеченні умов життя дитини полягає у наступному: забезпечення достатнього рівня освіти; забезпечення відвідування дочкою культурних заходів, кінотеатрів, музеїв, театрів тощо; організація святкування днів народжень дитини; організація відпочинку дочки під час шкільних канікул; умови здійснення [PERSON] права на особисте виховання дочки полягають у такому: спілкування з дитиною; спільні прогулянки, спільне відвідування культурно-масових заходів; спільний відпочинок тощо. Також вказаною заявою заявники підтвердили відсутність між ними будь-яких інших спорів стосовно майна чи інших питань як подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 293 ЦПК України, у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з'ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, проживають окремо та втратили один до одного почуття поваги і любові. Також судом встановлено, що при зверненні до суду з даною заявою, заявники узгодили місце проживання їх спільної дитини, участь у її вихованні та у забезпеченні умов її життя, що підтверджується наявним в матеріалах справи письмовим договором. З'ясувавши фактичні взаємини подружжя, суд приходить до висновку, що сім'я сторін існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved