Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

У травні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути на його користь з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики від 28.12.2006 року суми боргу з урахуванням 12 % річних за час прострочення 5 884 962 гривні 19 копійок, з яких: 3 140 000 гривень - сума основного боргу, 376 800 гривень - 12% річних за користування позикою, 2 368 162 гривні 19 копійок - штрафних санкцій за час прострочення. В ході розгляду цивільної справи позивачем збільшено позовні вимоги, згідно поданої 25 березня 2015 року заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу з урахуванням 12 % річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання у сумі 10 959 335 гривень 38 копійок. Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив про те, що 28 грудня 2006 року між сторонами у справі укладено договір позики, посвідчений нотаріусом міста Москви Цвєтковим С.О. за реєстровим номером 1-15028. Відповідно до умов вказаного договору позики, [PERSON] передав, а [PERSON] отримав у позику грошові кошти у розмірі 250 000 доларів США, що в еквіваленті дорівнювало 6 584 125 рублям за офіційним курсом Центрального банку Російської Федерації на дату укладення договору. Позика надана [PERSON] строком до 28.12.2007 року зі сплатою 12% річних від вказаної суми. В установлений договором строк відповідач не повернув позивачу позику та ухиляється від виконання свого зобов'язання. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд задовольнити позов. Додатково пояснив, що грошові кошти у розмірі 250 000 доларів США не були перераховані на розрахунковий рахунок, вказаний у договорі позики, оскільки були передані позивачем [PERSON] особисто відповідачу [PERSON] у м. Москва готівкою, оскільки відповідач [PERSON] посилався на наявність перешкод у перерахуванні вказаної суми з Російської Федерації в Україну. Так, грошові кошти у розмірі 170 000 доларів США були передані позивачем відповідачу 28.12.2006 року у приміщенні нотаріальної контори, інша сума - 80 000 доларів США - у позивача вдома у м. Москва. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначила про те, що п. 1 договору позики від 28.12.2006 року визначено, що грошові кошти у розмірі 250 000 доларів США будуть перераховані на рахунок, відкритий на ім'я [PERSON] в ЗАТ «ПроКредит Банк», при цьому не зазначено навіть строки перерахування вказаної суми на рахунок. Грошові кошти у розмірі 250 000 доларів США не були перераховані на вказаний у договорі рахунок, ані в 2006 році, ані в подальшому, що підтверджується випискою з банківського рахунку. Будь-які зміни до договору позики від 28.12.2006 року щодо умов договору, в тому числі порядку передачі позики, сторонами договору не вносились. Наведені обставини, на думку сторони відповідача, свідчать про те, що хоча договір позики і був підписаний сторонами, однак сума позики не була отримана позичальником, будь-яких належних та допустимих доказів на спростування вказаної вище обставини позивачем суду не надано. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 28 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір, посвідчений нотаріусом м. Москва Цвєтковим С.О. за реєстровим номером 1-15028, відповідно до п. 1 якого [PERSON] передав у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 250 000 доларів США, що в еквіваленті становило 6 584 125 рублям за офіційним курсом Центрального банку Російської Федерації на дату укладення договору. Також у вказаному п. 1 договору зазначено, що вказана сума грошових коштів буде перерахована на рахунок [NUMBER], відкритий на ім'я [PERSON] в ЗАТ «ПроКредит Банк» (МФО 320984, ідентифікаційний код 21677333) (а.с. 7). Зазначена сума грошових коштів надана строком до 28.12.2007 року зі сплатою 12 % річних від зазначеної суми (п. 2 договору). Згідно п. 3 договору [PERSON] взяв на себе зобов'язання повернути позику з врахуванням процентів 28.12.2007 року, шляхом перерахування грошових коштів з вказаного вище рахунку, відкритого на ім'я [PERSON], на рахунок [PERSON] Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, позивач зазначає, що відповідач [PERSON] не виконав взяті на себе зобов'язання, не повернув позику ані в установлений у договорі строк, ані в подальшому. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У пункті 1 договору позики зазначено, що сума грошових коштів у розмірі 250 000 доларів США буде перерахована на рахунок [NUMBER], відкритий на ім'я [PERSON] в ЗАТ «ПроКредит Банк» (МФО 320984, ідентифікаційний код 21677333). У судовому засіданні представники сторін підтвердили, що жодних додаткових договорів, якими б вносились зміни в умови договору позики від 26.12.2006 року в частині порядку передачі позики, сторонами укладено не було. Таким чином, зі змісту вказаного договору не вбачається, що факт передачі грошових коштів у розмірі 250 000 доларів США відбувся, а навпаки, позикодавець зобов'язався надати кошти в порядку та на умовах, визначених договором - в майбутньому, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позичальника, відкритий у ЗАТ «ПроКредит Банк». В ході розгляду справи, судом достовірно встановлено, що грошові кошти у розмірі 250 000 доларів США не перераховувались на рахунок [NUMBER], відкритий на ім'я [PERSON] в ЗАТ «ПроКредит Банк» (МФО 320984, ідентифікаційний код 21677333), в порядку, передбаченому п. 1 договору позики, що підтверджується виписками по рахунку [NUMBER] за період з 01.01.2006 року по 24.06.2014 року (а.с. 51, 52), наданих суду відповідачем [PERSON], листом АТ «ПроКредит Банк» № 1-2/14/2732 від 04.03.2014 року (а.с. 63), випискою по рахунку [NUMBER] за період з 28.12.2006 року по 20.08.2014 року (а.с. 64), наданих АТ «ПроКредит Банк» на запит суду. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (частина друга статті 1047 ЦК України). Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. З цих підстав суд не приймає письмові пояснення позивача [PERSON], а також усні пояснення представника позивача, надані суду в судовому засіданні, щодо того, що грошові кошти у розмірі 250 000 доларів США не були перераховані на розрахунковий рахунок, вказаний у договорі позики, оскільки були передані позивачем [PERSON] особисто відповідачу [PERSON] у м. Москва готівкою, а саме: грошові кошти у розмірі 170 000 доларів США були передані позивачем відповідачу 28.12.2006 року у приміщенні нотаріальної контори, інша сума - 80 000 доларів США - у позивача вдома у м. Москва, оскільки наведені обставини не підтверджуються ні змістом договору позики від 28.12.2006 року, ні матеріалами цивільної справи, в якій відсутні належні та допустимі докази в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України, на підтвердження вказаних обставин. Крім того, не ґрунтуються такі доводи і на законі, зокрема, не випливають і з аналізу норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, які визначають договір позики як реальний договір, укладений в момент передачі грошей, який підтверджується відповідним документом, наданим позичальником. Враховуючи викладене, виходячи із наявних у матеріалах справи доказів та відповідно до ст. 1046 ЦК України, суд дійшов висновку, що при розгляді даної справи належних доказів на підтвердження факту отримання грошових коштів позичальником [PERSON] позивачем не надано, отже, договір позики від 28.12.2006 року не є укладеними. За таких обставин відсутні підстави вважати, що між сторонами склались правовідносини за договором позики, право вимоги за яким в порядку ст. 514 ЦК України було передане позивачу [PERSON], тому підстави для задоволення позову про стягнення боргу за договором позики - відсутні. Крім того, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення процентів за користування позикою та штрафних санкцій, оскільки дані вимоги є похідними від вимог про стягнення основної суми боргу за договором позики.

Outcome: dismissed