Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Новий» (далі по тексту - позивач) звернулось до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що 7 травня 2008 року між ПАТ «АКБ «Новий» та [PERSON] було укладено договір застави, згідно з умовами якого відповідач на забезпечення виконання ТОВ «Гермес» кредитного договору, передав у заставу належний йому автомобіль марки «Mercedes Веnz ML 350», 2007 року випуску. Зобов'язання за кредитним договором боржником не виконуються, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 3 762 405 грн. 87 коп., яка боржником не сплачена. Посилаючись на викладене, позивач просив суд звернути стягнення на предмет застави у рахунок погашення зазначеної заборгованості шляхом визнання права власності на предмет застави. У грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що 4 червня 2015 року ухвалою господарського суду Харківської області ТОВ «Гермес» ліквідовано, а тому вважав, що вимоги за кредитним договором слід визнати погашеними, основне зобов'язання припиненим та відповідно договір застави також припиненим. З урахуванням зазначеного [PERSON] просив визнати припиненим договір застави від 7 травня 2008 року, укладений між ПАТ «АКБ «Новий» та [PERSON] Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 4 квітня 2016 року у задоволені позову ПАТ «АКБ «Новий» відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Визнано припиненим з 16 червня 2015 року договір застави від 7 травня 2008 року, укладений між ПАТ «АКБ «Новий» та [PERSON] Рішенням апеляційного суду м. Києва від 4 серпня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ПАТ «АКБ «Новий» задоволено. У рахунок погашення заборгованості, станом на 8 червня 2015 року за кредитним договором від 7 травня 2008 року, укладеним між ПАТ «АКБ «Новий» та ТОВ «Гермес» у розмірі 3 762 405 грн. 87 коп., з яких: 2 272 000 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 1 403 605 грн. 28 коп. - прострочена заборгованість за відсотками; 86 800 грн. 58 коп. - пеня за несвоєчасну сплату відсотків, звернуто стягнення на автомобіль марки «Mercedes Веnz ML 350», 2007 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований УДАІ ГУ МВС України у м. Києві за [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER], виданого 1 лютого 2007 року, який є предметом застави за договором застави від 7 травня 2008 року, укладеним між ПАТ «АКБ «Новий» та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабаєвою А.А., шляхом визнання права власності на цей автомобіль за ПАТ «АКБ «Новий». У задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.02.2017 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 4 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду міста Києва від 4 серпня 2016 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Новий» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому судом касаційної інстанції було встановлено, що вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на вказані норми права та не врахував, що визнання права власності на предмет застави є позасудовим способом врегулювання такого питання. Крім того, судом апеляційної інстанції не визначено ціну предмета застави. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справи, її було передано на розгляд судді Рибака М.А. 16.03.2017 року. 29.05.2017 року представник позивача звернулась до суду із заявою про уточнення позовних вимог, в якій було змінено предмет позову та позивач просив суд звернути стягнення на автомобіль Mercedes Benz ML 350, 2007 року випуску, чорного кольору, кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в місті Києві за [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER], виданого 01.02.2007 року, який є предметом застави за договором застави № 3508/01(З-1) від 07.05.2008 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Новий» та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабаєвою А.А. та зареєстрованим у реєстрі за № 828 шляхом продажу автомобіля на електронних (прилюдних) торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність у межах процедури виконавчого провадження, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження» на користь публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Новий» в рахунок погашення заборгованості, за кредитним договором № 3508/01 від 07 травня 2008 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Новий» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гермес» у розмірі - 3 762 405,87 грн. ( Три мільйона сімсот шістдесят дві тисячі чотириста п'ять грн. 87 коп.), з яких: 2 272 000,0 грн. - прострочена заборгованість по кредиту; 1 403605,28 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам; 86800,58 грн. - пеня за несвоєчасну сплату відсотків. 02.08.2017 року представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності, в якій просив відмовити у задоволенні позову у зв'язку із пропуском трирічного строку звернення до суду із позовом, оскільки згідно з умовами додаткової угоди № 5 до кредитного договору термін повернення коштів встановлений до 06.06.2011 року, з якого позивач мав право вимагати звернення стягнення на предмет застави, тоді як банк звернувся до суду із даним позовом в червні 2015 року. Окрім того, зазначав, що заява відповідача про визнання ним зобов'язань за договором не може братись до уваги, оскільки вчинена поза межами строку позовної давності. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні у зв'язку із пропуском строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 7 травня 2008 року між ПАТ АКБ «Новий» та ТОВ «Гермес» був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 370 тис. дол. США, із сплатою за користування кредитними грошима 16 % річних. Згідно умов кредитного договору та додаткових угод до нього, строк повернення кредиту до 6 травня 2010 року. Додатковою угодою № 1 від 30 січня 2009 року до кредитного договору збільшено процентну ставку за користування кредитом до 18 % річних. Додатковою угодою № 3 від 30 червня 2009 року заборгованість позичальника була реструктуризована та змінена валюта зобов'язання. Станом на 30 червня 2009 року залишок заборгованості склав 2 823 211 грн. Додатковою угодою № 4 від 6 травня 2010 року змінено суму кредиту на 2 823 211 грн. та термін повернення коштів на 7 червня 2010 року. Додатковою угодою № 5 від 7 червня 2010 року змінено суму кредиту на 2 млн. 800 тис. грн. та термін повернення кредиту продовжено до 6 червня 2011 року, а процентну ставку змінено на 22 % річних. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 7 травня 2008 року між ПАТ АКБ «Новий» та [PERSON] було укладено договір застави, предметом якого є автомобіль марки «Mercedes-Benz ML 350», 2007 року випуску, який належить заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 1 лютого 2007 року У зв'язку з неналежним виконанням боржником зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка станом на 8 червня 2015 року становить 2 762 405 грн. 87 коп. із яких: 2 млн. 272 тис. грн.. - прострочена заборгованість за кредитом; 1 403 605 грн. 28 коп. - прострочена заборгованість за відсотками; 86 800 грн. 58 коп. - пеня за несвоєчасну сплату відсотків Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою. Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 2 Закону України «Про заставу» визначаються основні положення про заставу. Відносини застави, не передбачені цим Законом, регулюються іншими актами законодавства України. Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Частиною 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. Так, згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, припинення договору, з якого виникає забезпечене заставою зобов'язання, зіставляють із підставами для припинення права застави. Однак, при цьому слід ураховувати, що відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які охоронні зобов'язання, які випливають з основного зобов'язання, не повинні припиняти дію зобов'язань, які забезпечують основне зобов'язання, яке залишилось невиконаним. Укладаючи договір застави, заставодавець приймає на себе всі ризики, пов'язані з невиконанням зобов'язання боржником (у межах вартості предмета застави), у тому числі й ті, що виникають унаслідок банкрутства боржника з його подальшим виключенням із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Оскільки покладення на особу, яка видала забезпечення, цих ризиків відбулося за договором, укладеним заставодавцем саме з кредитором, то всі прийняті ризики повинні покладатися на особу, яка видала забезпечення, і після припинення існування боржника, отже, ліквідація несення цих ризиків. Інше може бути передбачено договором між кредитором та особою, яка видала забезпечення, тобто, звільнення останньої від таких ризиків повинно бути предметом спеціальної домовленості між нею і кредитором. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що сам факт ліквідації боржника за кредитним договором з внесенням запису до відповідного реєстру про припинення юридичної особи за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору застави, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником. Змістом ч. ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави. Таким чином, саме по собі постановлення господарським судом ухвали про ліквідацію юридичної особи-боржника за основним зобов'язанням та його виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не тягнуть за собою припинення зобов'язання, адже до цього заставодержателем було пред'явлено відповідну вимогу до заставодавця в позовному провадженні про звернення стягнення на заставлене майно, оскільки він неналежним чином виконував взяте на себе зобов'язання з погашення боргу. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-216цс14. На забезпечення виконання зобов'язань позичальника по кредитному договору, 07.05.2008 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Новий» та [PERSON] було укладено договір застави №3508/01(З-1), зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабаєвою А.А. за № 828. 14 травня 2015 року ПАТ АКБ «Новий» направив [PERSON] вимогу про добровільне погашення заборгованості або укладання договору про задоволення вимог заставодержателя за рахунок предмета застави, яку [PERSON] не виконав . 12.06.2015 року ПАТ АКБ «Новий» звернувся до суду із даним позовом. Згідно із ч. 1 ст. 23 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право у разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 24 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та ст. 20 Закону України «Про заставу», звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Відповідно до п.п. 6.2, 6.6.1. договору застави, звернення стягнення та реалізація предмета застави може здійснюватися в судовому порядку відповідно до чинного законодавства та цього договору, у тому числі шляхом прийняття предмету застави в свою власність. Позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив суд звернути стягнення на автомобіль Mercedes Benz ML 350, 2007 року випуску, чорного кольору, кузов № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в місті Києві за [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER], виданого 01.02.2007 року, який є предметом застави за договором застави № 3508/01(З-1) від 07.05.2008 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Новий» та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабаєвою А.А. та зареєстрованим у реєстрі за № 828 шляхом продажу автомобіля на електронних (прилюдних) торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність у межах процедури виконавчого провадження, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження» на користь публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Новий» в рахунок погашення заборгованості, за кредитним договором № 3508/01 від 07 травня 2008 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Новий» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гермес» у розмірі - 3 762 405,87 грн. ( Три мільйона сімсот шістдесят дві тисячі чотириста п'ять грн.. 87 коп.), з яких: 2 272 000,0 грн. - прострочена заборгованість по кредиту; 1 403605,28 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам; 86800,58 грн. - пеня за несвоєчасну сплату відсотків. Заборгованість у вказаному розмірі відповідачем не спростована. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо заяви представника відповідача з приводу застосування до позовних вимог позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, представник відповідача зазначав, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки згідно з умовами додаткової угоди № 5 до кредитного договору термін повернення коштів встановлений до 06.06.2011 року, з якого позивач мав право вимагати звернення стягнення на предмет застави, тоді як банк звернувся до суду із даним позовом в червні 2015 року. Окрім того, зазначав, що заява відповідача про визнання ним зобов'язань за договором не може братись до уваги, оскільки вчинена поза межами строку позовної давності. Разом із тим, питання про застосування позовної давності до вимог за позовом було предметом розгляду апеляційної та касаційної інстанції у даній справі, та апеляційний суд зазначив, що заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки останні платіж по погашенню кредиту був здійснений 28.02.2013 року, а 12.08.2014 року [PERSON], визнаючи борг, направив на адресу банку лист про відстрочку виконання обов'язку як майнового поручителя. Окрім того, відповідно до умов п. 1.9. кредитного договору, строк його дії встановлений до повного погашення заборгованості за кредитом і відсотками, тоді як договір застави діє до моменту припинення зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі. Таким чином, враховуючи встановлені обставини, станом на час звернення до суду із позовом, кредит не був сплачений в повному обсязі, а також те, що останній платіж по погашенню кредиту був здійснений 28.02.2013 року, а 12.08.2014 року [PERSON], визнаючи борг, направив на адресу банку лист про відстрочку виконання обов'язку як майнового поручителя, строк для звернення до суду із даним позовом не було пропущено. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved