Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право особистої власності на трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] та виключити вказану нерухомість зі складу спадкового майна, яке залишилось після смерті [INFO] її чоловіка - [PERSON] , оскільки спірна квартира була набута нею шляхом приватизації, а тому до складу спадщини не входить. В судове засідання позивачка та її представник- адвокат Кобець О.О. не з`явились, надавши письмові заяви про розгляд справи без їх участі; позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у позові, на їх задоволенні наполягали. Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання також не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином, в тому числі шляхом розміщення оголошень про виклик до суду на веб-порталі судової влади України, причин своєї неявки не повідомили, проте надіслали на адресу суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, крім того, [PERSON] та [PERSON] вказали, що вони повністю визнають позовні вимоги [PERSON] та проти їх задоволення не заперечують. Представник третьої особи - Новокаховської державної нотаріальної контори Херсонської області в судове засідання також не з`явилась, надавши письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, а також копію спадкової справи №241/19, заведеної після смерті [PERSON] . Відповідно до положень ст. 223 ЦПК України неявка третіх осіб не є перешкодою у розгляді справи. Враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим, відповідно до ч. 2 ст. 247, ст. 223 ЦПК України, розглянути справу за відсутності її учасників та без фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного . Судом установлено, що 17 червня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] відділом реєстрації актів громадського стану м. Нової Каховки Херсонської області було зареєстровано шлюб, про що зроблений актовий запис за № 127. Після одруження [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності від 23 жовтня 2002 року, виданого на підставі розпорядження виконкому міської ради від 17 жовтня 2002 року № 974-Р, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] ; загальна площа квартири становить 66,6 кв.м, житлова - 39,2 кв.м. Отже, спірна квартира була передана у приватну власність [PERSON] 23.10.2002 року у порядку приватизації, що підтверджується розпорядженням органу приватизації від 17.10.2002 року № 974-Р. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть від 26.06.2019 року серії [NUMBER] , зареєстрованим Новокаховським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, актовий запис № 529. Як вбачається з копії спадкової справи № 241/2019, заведеної після смерті [PERSON] , спадкоємцями на все спадкове майно є його дружина [PERSON] та діти : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. За змістом наведеного власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації. Статтею 61 СК України визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин першої-четвертої цієї статті об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Слід зазначити, що до 2011 року ні Кодекс про шлюб та сім`ю України, ні СК України не визначали, до якої власності - спільної сумісної або особистої приватної відноситься житло, право власності на яке набуто в результаті приватизації. Законом України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» № 2913-VI від 11 січня 2011 року, який набрав чинності 08 лютого 2011 року, стаття 61 СК України доповнена частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, а також земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі і приватизації. Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року № 4766-VI, який набрав чинності 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Частину п`яту статті 61 СК України виключено. Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. Враховуючи час набуття у власність нерухомого майна - жовтень 2002 року, а також, оскільки під час приватизації квартири [PERSON] її чоловік [PERSON] , який помер [INFO] , свідомо не реалізував своє право на участь в її приватизації (протилежних обставин суду не доведено), підстави, які б визначали проведену приватизацію недійсною відсутні, доказів, які б унеможливлювали реалізацію ним такого права на той момент відповідачами теж не надано, суд дійшов висновку, що набута позивачкою внаслідок приватизації державного житлового фонду спірна квартира є її особистою власністю. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких підстав суд вважає, що квартира [ADDRESS] підлягає виключенню із спадкової маси після смерті [PERSON] , оскільки її фактичним власником є позивачка - [PERSON] , а тому вказана нерухомість не може бути предметом спадкування для спадкоємців [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Оскільки судом в ході розгляду справи встановлено, що вина відповідачів у пред`явленні позову [PERSON] відсутня, права позивачки ними порушені, не визнані чи оспорені не були, суд вважає можливим не стягувати з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] судовий збір, сплачений за його подання позивачкою. На підставі викладеного,

Outcome: approved