Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

У січні 2021 року позивач звернувся до суду означеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 92470,14 грн. В обгрутування своїх вимог позивач зазначив, що 29.01.2019 між сторонами було укладено договір №ЦН1-86-19/110542 про нестандарте приєднання до електричних мереж систем розподілу зі строком дії до 31.12.2019. Відповідно до умов вказаного договору відповідач зобов`язався підключити до електричних мереж належний позивачу будинок площею 158,1 кв.м., що розташований в [ADDRESS] , а позивач зобов`язався оплатити вартість послуг з підключення у розмірі 92470,14 грн. упродовж 5 робочих днів від дати підписання сторонами додаткової угоди №1 від 29.01.2019 до вказаного договору, тобто до 04.02.2019 включно, однак, до вказаної дати позивач вартість послуг не сплатив. Пунктом 6 Додаткової угоди сторони передбачили, що у випадку несплати замовником плати за приєднання в узгоджений строк, договір вважається розірваним в односторонньому порядку виконавцем послуг, з моменту закінчення строку, передбаченого для здійснення оплати, що не потребує укладення будь-яких додаткових угод. Після розірвання договору позивач перерахував на рахунок відповідача кошти в сумі 92470,14 грн., однак послуги відповідачем не були надані, кошти не повернуті. У зв`язку з цим позивач у грудні 2020 року звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення коштів в сумі 92470,14 грн., однак ні відповіді, ні коштів від відповідача не отримав. Вважає, що правові підстави як для отримання відповідачем, так і для збереження сплачених позивачем коштів відсутні, у зв`язку з цим та на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача кошти в сумі 92470,14 грн. та покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору у розмірі 924,70 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10000,00 грн. Ухвалою судді від 26.01.2021 відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов. Представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що кошти були сплачені позивачем на виконання укладеного між сторонами договору №ЦН1-86-19/110542 від 29.01.2019 про нестандарте приєднання до електричних мереж систем розподілу, а тому отримання і зберігання відповідачем коштів обумовлено зазначеним договором, тому посилання позивача на ст. 1212 Цивільного кодексу України є необґрунтованим. Відповідач підтверджує факт отримання від позивача 26.02.2019 коштів в сумі 92470,14 грн., факт отримання письмової вимоги позивача про повернення вказаної суми, пояснює факт утримання коштів відсутністю підписаної сторонами додаткової угоди про розірвання договору. За твердженням відповідача ним було надано 21.12.2020 позивачу відповідь за вих. № 4/43/ДепРМТП/1/ЦН1-86-19/140536, в якій запропоновано підписати та повернути угоду про розірвання договору, після чого буде розглянуто питання про повернення коштів. Також відповідач вважає необґрунтованими заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу з огляду на відсутність доказів, які підтверджують розумність та співмірність витрат зі складністю справи та доказів оплати позивачем вказаних послуг. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, підтвердив, що послуги за договором не надавались, кошти не повернуто через відсутність підписаної між сторонами угоди про розірвання договору. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та дійшов таких висновків. 29.01.2019 між [PERSON] , як замовником, та ПРАТ «ДТЕК КИЇВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ», як виконавцем послуг, було укладено договір №ЦН1-86-19/110542 про нестандарте приєднання до електричних мереж систем розподілу, відповідно до якого виконавець послуг забезпечує приєднання електроустановок об`єкта замовника (будівництво, реконструкція, технічне переоснащення та введення в експлуатацію електричних мереж - зовнішнього електрозабезпечення об`єкта замовника від точки забезпечення потужності до точки приєднання) до електричних мереж систем розподілу відповідно до схем зовнішнього електрозабезпечення і проектної документації та здійснює підключення електроустановок об`єкта замовника до електричних мереж систем розподілу на умовах цього Договору (п. 2.1. договору). Об`єктом приєднання визначено нежитловий будинок, площею 158,1 кв.м., що розташований в [ADDRESS] (п. 1.1. договору). Розділом 4 договору передбачено, що умови оплати та порядок розрахунків визначаються у додаткових угодах до договору. Так, у додатковій угоді №1 від 29.01.2019 до зазначеного договору сторони узгодили такі умови оплати: розмір плати за нестандартне приєднання електроустановок замовника до електричних мереж виконавця за Договором в сумі 92470,14 грн. з ПДВ (п. 2). Рахунок на оплату за приєднання за Договором повинен бути сплачений замовником упродовж 5 робочих днів від дати підписання/укладення цієї Додаткової угоди сторонами (п. 3). Розрахунки за договором здійснюються виключно у грошовій формі (п. 7). Датою здійснення оплати за виставленим платіжним документом є дата, на яку оплачена сума коштів зараховується на поточний рахунок виконавця послуг (п. 8). Розділом 7 Договору встановлено строк дії договору та умови його зміни, розірвання, продовження, а саме: договір набирає чинності з моменту його укладення і діє до повного виконання передбачених ним зобов`язань, але не довше ніж до 31.12.2019 (п. 7.1.). Договір може бути змінено або розірвано і в інший строк за ініціативою будь-якої сторони у порядку, встановленому чинним законодавством (п. 7.2.). Строк цього Договору може бути продовжений за вмотивованим зверненням однієї зі сторін у порядку, встановленому чинним законодавством (п. 7.3.). Договір може бузи розірвано у порядку, встановленому чинним законодавством, у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань (п. 7.4.). Крім того, пунктом 6 додаткової угоди №1 від 29.01.2019 передбачено окремий випадок розірвання договору, а саме: у разі несплати замовником плати за приєднання за Договором, у строки визначені п.3 даної Додаткової угоди Договір вважається розірваним в односторонньому порядку виконавцем послуг, з моменту закінчення строку передбаченого п. 3 даної Угоди. Розірвання договору з підстав, зазначених у даному пункті, не потребує укладення будь-яких додаткових угод та є таким, що здійснено на виконання п. 7.4 Договору. Виходячи зі змісту наведених положень договору, позивач, як замовник, мав сплатити на поточний рахунок відповідача, як виконавця послуг, кошти в сумі 92470,14 грн. з ПДВ упродовж 5 робочих днів від дати підписання/укладення додаткової угоди №1 від 29.01.2019, тобто до 05.02.2019 включно. Як зазначено представником позивача та не спростовано представником відповідача, рахунок на оплату №95147558 від 01.02.2019 на суму 92470,14 грн. був наданий відповідачем позивачу у день його складення, тобто 01.02.2019 та був оплачений позивачем 26.02.2019 з призначенням платежу: «Оплата за послуги з нестандартного приєднання до електор.мереж зг.рах. № 95147558 від 01.02.19 дог. ЦН1-86-19/110542 від 29.01.19 р. [PERSON] », що підтверджено квитанцією № ПН522 та визнано представником відповідача у судовому засіданні. Із встановлених судом обставин слідує, що станом на кінцеву дату розрахунку (05.02.2019) позивач не здійснив оплату, отже, в силу п. 6 додаткової угоди №1 від 29.01.2019 договір припинив свою дію з 06.02.2019 внаслідок його розірвання в односторонньому порядку виконавцем. Відповідно до ст. 907 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється, а згідно з ч. 2 ст. 653 вказаного кодексу, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У ч. 3 ст. 651 ЦК України встановлено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Згідно зі ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Отже, у відповідності до зазначених правових норм сторони шляхом підписання додаткової угоди №1 від 29.01.2019 узгодили умову, строк і порядок автоматичного розірвання договору у разі прострочення плати замовником без укладення сторонами будь-яких додаткових угод. Суд зауважує, що узгоджений сторонами у п. 6 додаткової угоди №1 від 29.01.2019 порядок розірвання договору не суперечить чинному законодавству, вказане положення договору не визнано судом недійсним, отже, посилання позивача на вказане положення є правомірним та релевантним, а доводи представника відповідача про недосягнення сторонами домовленості про розірвання договору є безпідставними. Крім того, не знайшли свого підтвердження доводи представника відповідача про те, що договір було продовжено внаслідок сплати позивачем коштів, оскільки матеріали справи не містять доказів внесення сторонами змін до договору в частині продовження строку оплати чи продовження дії зобов`язань, так само як і не містять доказів вжиття відповідачем заходів для узгодження змін до договору чи вчинення ним дій на виконання договору. Суд звертає увагу, що в силу ст. 525, ст. 651 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір №ЦН1-86-19/110542 від 29.01.2019 не передбачає інших випадків односторонньої відмови чи зміни умов договору, крім випадку одностороннього розірвання договору виконавцем у разі порушення замовником строку оплати послуг. Зі змісту п. 7.2., п. 7.3. договору слідує, що зміна, розірвання, продовження строку договору здійснюється у порядку, встановленому чинним законодавством. Отже, в силу ст. 654 ЦК України, зміна умов договору, продовження його дії можливе шляхом письмового узгодження сторонами таких змін. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Оскільки в даному випадку сторонами не було узгоджено в письмовій формі змін до договору в частині продовження строку оплати чи продовження дії зобов`язань, суд доходить висновку, що сторонами не було досягнуто згоди в цих питаннях і договірне зобов`язання припинило свою дію в момент розірвання договору. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що відповідачем було підготовлено та надано позивачу на підпис проект угоди від 21.12.2020 про розірвання договору № ЦН1-86-19/110542 від 29.01.2019, оскільки матеріали справи не містять доказів направлення чи вручення позивачу вказаного проекту угоди. Виходячи із встановлених судом обставин та положень законодавства, суд доходить висновку про відсутність правових підстав як для отримання відповідачем, так і для збереження сплачених позивачем коштів в сумі 92470,14 грн. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами Глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 06.02.2020 року у справі № 910/13271/18, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Враховуючи, що договір №ЦН1-86-19/110542 від 29.01.2019 розірвано з 06.02.2019, матеріали справи не містять доказів існування між сторонами інших договорів чи підстав для виникнення цивільних прав та обов`язків, суд вважає доведеним факт отримання та зберігання відповідачем коштів позивача без достатньої правової підстави та виникнення у нього обов`язку повернути безпідставно отримані кошти згідно зі ст. 1212 ЦК України. Представник відповідача, посилаючись на правові позиції Верховного суду у складі Касаційного господарського суду, викладені у постановах від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18, стверджує про незастосовність до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України. Суд вважає такі посилання представника відповідача безпідставними, оскільки правовідносини у справах № 910/3395/19, № 918/47/18 не є подібними до правовідносин у даній справі, а висновки Верховного суду у справі № 918/47/18 навпаки підтверджують релевантність ст. 1212 ЦК України до вимог про повернення грошових коштів, отриманих за договором, що був розірваний. Так, у справі № 910/3395/19 предметом спору були вимоги про повернення коштів, стягнутих з боржника за судовим рішенням, що було скасоване, які за висновком Верховного належить розглядати не за правилами позовного провадження, а в порядку вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень, в даному випадку ст. 333 ГПК України (поворот виконання судового рішення). Оскільки кошти були стягнуті на законній правовій підставі - рішенні суду, яке набрало законної сили, тому стаття 1212 Цивільного кодексу України до таких правовідносин не може бути застосована. У справі № 904/2444/18 предметом спору були вимоги про повернення коштів, сплачених за послуги за відсутності між сторонами письмового договору. У даній справі Верховний суд дійшов висновку про незастосовність до даного спору статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки доказами підтверджено та позивачем визнано факт отримання ним від відповідача послуг з утримання будівлі (опалення, експлуатаційні витрати, сумісне використання водопровідних мереж, сумісне використання електричних мереж), тобто встановлено наявність між сторонами договірних відносин. У справі ж № 918/47/18 предметом спору були вимоги про повернення коштів, отриманих за господарським договором, який в подальшому був розірваний за рішенням суду. У даній справі Верховний суд дійшов висновку про застосовність до спірних правовідносин статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки правова підстава для утримання коштів відповідачем відпала з набранням судовим рішенням про розірвання договору законної сили. Вирішуючи питання про момент виникнення у відповідача обов`язку щодо повернення безпідставно отриманих від позивача коштів, суд зауважує, що положеннями ст.1212 ЦК України не передбачено строк, протягом якого має відбутись таке повернення. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відтак, безпідставно набуті кошти мали бути повернуті відповідачем за правилами ч.2 ст. 530 ЦК України в семиденний строк від дня пред`явлення позивачем вимоги. Судом встановлено, що в порядку досудового врегулювання спору позивач направив 08.12.2020 на адресу відповідача письмову вимогу про повернення сплачених коштів у розмірі 92470,14 грн., що засвідчується описом вкладення у цінний лист № 0100197485350 з підписом працівника та штемпелем відділення «Укрпошта», та яка була вручена відповідачу 10.12.2020, згідно трекінгу з офіційного веб-сайту «Укрпошта». Таким чином, обов`язок з повернення коштів позивачу виник у відповідача 18.12.2020, тобто після спливу семиденного строку з моменту отримання відповідачем вимоги позивача. За твердженнями представника позивача, останній не отримав від відповідача ні відповіді на вимогу, ні коштів, що зумовило звернення позивача до суду за захистом порушених прав. Суд бере до уваги такі його твердження та вважає їх достовірними, оскільки протилежного відповідачем не доведено. За правилами ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи встановлені обставини справи та викладені положення законодавства, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного вищевказаного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 92470,14 грн. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до складу яких, зокрема, входять витрати на професійну правничу допомогу. При зверненні позивача до суду ним сплачено судовий збір у розмірі 924,70 грн., що підтверджується квитанцією № 49949 від 20.01.2021, який покладається судом на відповідача на підставі ч. 3 ст. 141 ЦПК України. Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Згідно ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зокрема, згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Представник позивача просить покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10000,00 грн. (2000 грн. - за досудовий аналіз документів та 8000 грн. за підготовку позовної заяви), що підлягає сплаті протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням законної сили на підставі договору № ММВ-07/05/2020 від 07.05.2020 про надання адвокатом правової допомоги, укладеного між позивачем та адвокатом Ковадло А.М., додатку № 2 від 05.01.2021 до вказаного договору, акту приймання-передачі наданих послуг № 1 від 12.01.2021 з детальним описом послуг адвоката, ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АА № 1074475 від 20.01.2021. Представником відповідача подано заперечення щодо заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу з огляду на відсутність доказів їх фактичної сплати, обґрунтованості та співмірності витрат зі складністю справи. Суд відхиляє зазначені доводи представника відповідача з огляду на те, що фактичне понесення однією стороною витрат на професійну правничу допомогу не є необхідною умовою для їх покладення на іншу сторону з огляду на приписи п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України та правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 12.02.2020 по справі № 648/1102/19 та від 02.09.2020 по справі № 329/766/18, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Крім того, відповідач не виконав свого обов`язку стосовно доведення неспівмірності витрат зі складністю справи, який лежить на ньому в силу ч. 6 ст. 137 ЦПК України як на стороні, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, суд зауважує, що відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Враховуючи положення ч. 3 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, беручи до уваги конкретні обставини справи, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню в частині підготовки (написання) позовної заяви на суму послуг 8000,00 грн. та відмовляє у стягненні з відповідача решти витрат на правничу допомогу за досудовий аналіз документації у розмірі 2000,00 грн. зв`язку з їх недоведеністю, оскільки, аналіз документації охоплюється та є складовою процесу підготовки (написання) позовної заяви, окрім того, такий вид послуг не передбачений серед видів адвокатської діяльності, що визначені ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». На підставі викладеного,

Outcome: approved