Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу часткового удаваним, визнання покупцем та визнання права власності, посилаючись на те, що в липні 2010 року нею та колишнім чоловіком [PERSON] було прийнято рішення про придбання приміщення для подальшого використання його в якості перукарні, фінансова допомога в придбанні об'єкта нерухомості та в послідуючому переобладнання квартири в перукарню надавалася її батьками - [PERSON] та [PERSON] 02.08.2010 року між [PERSON] та ПП «[PERSON]» укладено попередній договір про надання послуг з придбання об'єкта нерухомості, в той же день між [PERSON] та власником квартири [PERSON] укладено попередній договір купівлі - продажу та передано завдаток у розмірі 500 доларів США. 04.08.2010року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS]. Враховуючи, що [PERSON] мав боргові зобов'язання у великому розмірі перед банком, ними було прийнято рішення про оформлення договору купівлі - продажу на ім'я його матері [PERSON], яка в послідуючому, після вирішення боргових зобов'язань, повинна була переоформити договір на неї та [PERSON] Після розірвання шлюбу з [PERSON], на її прохання переоформити договір на реальних покупців та привести його у відповідність до реальних обставини відповідачі відмовилися без зазначення причин. З огляду на викладене, приписи ст.235ЦК України позивач просила суд визнати договір купівлі - продажу квартири № ВМХ 266848 від 04.08.2010року, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В., укладений між [PERSON] та [PERSON] часткового удаваним в частині покупця, визнати [PERSON] та [PERSON] в рівних долях покупцями за договором купівлі - продажу квартири від 04.08.2010року за № ВМХ 266848 та визнати за нею право власності на 1\\2 частину приміщення перукарні, що розташована за адресою: [ADDRESS]. В ході судового розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та просила також, визнати спірну квартиру спільним майном подружжя в рівних частках. У судовому засідання позивач та її представник наполягали на задоволенні позовних вимог із підстав, заявлених у позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася надала повноваження представнику, яка позов не визнала надала письмові заперечення проти позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу в його відсутність. За положеннями ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона(продавець) передає або зобов'язується передати майно(товар) у власність другій стороні(покупцю), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно(товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] і [PERSON] із 2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 24.05.2016 року шлюб між ними розірвано. 04.08.2010 року [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі - продажу, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В. 04.08.2010 року реєстраційний номер 207. Відповідно до пункту третього укладеного договору продаж вчинено за ціною 27 000, 00 грн., що відповідає вартості квартири, згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, а в пункті шостому укладеного договору сторони підтвердили, що договір не приховує іншу угоду і відповідає їх дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки. Належних та допустимих доказів того, що в момент укладення договору 04.08.2010 року [PERSON] та [PERSON] мали на меті укласти інший за змістом договір, у тому числі щодо особи покупця за договором, матеріали справи не містять, тому суд приходить до висновку, що підстав вважати, що між сторонами виникли інші правовідносини ніж ті, які випливають із договору купівлі - продажу, у тому числі відносно покупця за договором, не має. Відповідно до ст.235ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Із системного аналізу вказаної норми права вбачається, що удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили, тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Особа, яка стверджує про укладення правочину з метою приховати інший правочин, повинна довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, за удаваним правочином настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Отже, виходячи зі змісту указаної норми, сторони вчиняють певний правочин для приховання іншого правочину, який вони (ці ж сторони) насправді вчинили. Доказів того, що сторони нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу [PERSON] та [PERSON] насправді вчинили не договір купівлі - продажу, а інший правочин (договір дарування, договір міни, договір зберігання тощо), суду не надано. Посилання позивача на те, що нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу, укладений між [PERSON]- продавцем та [PERSON]- покупцем, насправді є договором купівлі - продажу, укладеним між іншими сторонами [PERSON] та [PERSON] і [PERSON], з огляду на те, що саме останні домовлявся про всі істотні умови договору та надавали грошові кошти на його придбання, переобладнання та використовували майно в процесі підприємницької діяльності, правового значення для вирішення даного спору не має, оскільки удаваним є правочин, який уклали саме сторони удаваного правочину, щоб приховати інший правочин, який вчинили не інші, а ці ж особи. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них, як на підставу своїх вимог та заперечень. Із матеріалів справи вбачається та не спростовано позивачем, що 01.02.2013 року між [PERSON] - орендодавцем та [PERSON] - орендарем укладено договір оренди нежилого приміщення, згідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове користування нежиле приміщення площею 57,2кв.м., за адресою: [ADDRESS]. Орендодавець надає також належне йому перукарське обладнання у тимчасове користування, а саме; мийки, перукарські крісла, меблі, дзеркала, фени та інше, для застосування його відповідно до потреб орендаря. Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 29.01.2014року з [PERSON] на підставі договору №32 від 10.08.2012року про пайову участь у створенні і розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури міста Херсона, в зв'язку зі здійсненням замовником реконструкції власної квартири під перукарню, розміщеної за адресою: [ADDRESS], стягнуто на рахунок доходів місцевого бюджету, відкритого в Управлінні Державного казначейства України у м. Херсоні заборгованість у розмірі 9 982,40 грн. За таких обставин, суд вважає вимоги позивача про визнання спірної квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, позбавленими правового обґрунтування, оскільки належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом його придбання під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти за які майно було набуте(джерело набуття), а на зазначені обставини позивач не посилалася і не доводила їх обґрунтованість у даній справі, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція викладена Верховним Судом України у справі 6-2641цс15 від 16 грудня 2015року, яка є обов'язковою для суду в частині застосування норм матеріального права в подібних правовідносинах. Окрім того, право власності на квартиру, зареєстровано на ім'я [PERSON], і позивач не заявляла позові вимоги про придбання спірного майна внаслідок спільної праці членів сім'ї. При цьому суд вважає, що строк звернення до суду позивачем не пропущений, оскільки загальний строк позовної давності, визначається у ст. 257 ЦК України та становить три роки. Перебіг строку на подання позовної заяви починається з дня, наступного за тим, коли позивачу стало відомо про порушення її права, а таким строком суд вважає, розірвання між позивачем та [PERSON] у травні 2016 року шлюбних відносин. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог із підстав наведених вище. На підставі викладеного, ст. 202, 235, 655ЦК України,

Outcome: dismissed