Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-06 00:00:00

У травні 2014р. Луганське міське комунальне підприємство «Теплокомуненерго», від імені якого діє представник за довіреністю, пред'явило дійсний позов. Просило стягнути з [PERSON], [PERSON] заборгованість за послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання, що утворилась за період з 01.11.2006 року по 01.12.2013 року в сумі 2 595,22 грн. основного боргу; 431,98 грн.- втрати від інфляційних процесів; 235,91 грн. - 3% річних, а всього стягнути - 3263,11 гривень та витрати по сплаті судового збору мотивуючи тим, що відповідачі належним чином не виконують зобов'язання щодо оплати отриманих послуг. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, на задоволені позовних вимог наполягав. Відповідачі [PERSON], [PERSON]в судове засідання не з'явились, надали заяви в яких визнали позов у повному обсязі, просили розстрочити виконання рішення суду строком на 24 місяці, і розглянути справу без їх участі. Суд дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] розташована у багатоповерховому будинку та забезпечується централізованим опаленням і гарячим водопостачанням, послуги з якого надаються ЛМКП «Теплокомуненерго». З даних довідки за формою №3, виданої МКП «Жилсервіс» від 03.12.2013 р. вбачається, що в квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON]. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини в сфері комунальних послуг, в яких ЛМКП «Теплокомуненерго» є виробником послуг з централізованого опалення, що надаються до будинку, де розташована вищезазначена квартира, а споживачем - власник або мешканець квартири. Дійсні правовідносини регулюються нормами Законів України «Про житлово-комунальні послуги», «Про теплозабезпечення», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 р. N 630, нормами ЦК України. Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 162 ЖК України регламентує, що власник квартири зобов'язаний вносити плату за комунальні послуги згідно затверджених в установленому порядку тарифами. Згідно ст.1 Закону України «Про теплопостачання» споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Поняття «споживач» також надано у ч.1 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 р. N 630, згідно якої це особа, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Обов'язковість укладання договору виробника послуг і споживача вищезазначеними нормативними актами не передбачена. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі періодично здійснювали оплату за спожиті послуги теплопостачання та гарячого водопостачання, що підтверджується витягом з особового рахунку [NUMBER], та свідчить про наявність між сторонами фактичних договірних правовідносин. Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідачі свої зобов'язання не виконали, чим порушили майнові права позивача. Стосовно позовних вимог про стягнення інфляційних нарахувань і 3% річних суд виходить з наступного: Закон не передбачає такого поняття, як «інфляційні нарахування»; позивач посилається на ст. 625 ЦК України, в якій таке поняття відсутнє. Позивачем не вірно витлумачені норми і поняття даної статті закону. Крім того, дана норма закону розповсюджується на випадки наявності грошових зобов'язань, зокрема з послуг фінансового характеру, або які виникли з інших законних підстав. В даному випадку йдеться мова про поточну оплату комунальних послуг, які не є послугами фінансового характеру. Тому відсутні підстави для застосування даної норми закону до цих правовідносин. Згідно Постанови КМУ, що регулює питання нарахування плати за комунальні послуги, за несвоєчасну сплату комунальних послуг передбачено нарахування пені; інші нарахування за комунальні послуги не передбачені. Договору між сторонами, якими б було передбачено такі наслідки, також не укладалось. Крім того, суд враховує, що позивач не довів правильності поданих ним розрахунків і не зміг їх обґрунтувати. Таким чином суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у частині стягнення інфляційних нарахувань та 3 % річних. Згідно зі ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи скрутне матеріальне становище відповідачів, суд вважає за можливе розстрочити виконання рішення суду строком на 24 місяців. З урахуванням встановлених судом правовідносин, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved