Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 13.07.1991 року йому як основному квартиронаймачу видано ордер №429 на заселення в однокімнатну квартиру [ADDRESS] , де він проживає на даний час та вказана квартира ним не приватизована. Окрім нього у вказаній квартирі на даний час значиться зареєстрованою його колишня дружина [PERSON] , яка понад п`ять років без поважних причин за вказаною адресою не проживає, не приймає участі в утриманні майна та сплати комунальних послуг. Вказував на те, що йому не відоме місцеперебування відповідачки, відсутній зв`язок з нею, а згідно останньою наявною у нього інформацією остання повторно одружилась, натомість її реєстрація у належній йому квартирі чинить перешкоди в користуванні власністю та перешкоджає оформленню документів на отримання житлових субсидій. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явився, в його інтересах діяв представник, який направив до суду заяву в якій просив справу слухати без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення у справі. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Справа слухалась у відсутності відповідачки, яка не з`явилась в судове засідання незважаючи на те, що належним чином була повідомлена судом про час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання. Про причини своєї неявки суд не повідомила і не подала відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила та не направила відзиву, а позивач не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] значаться зареєстрованими основний квартиронаймач - [PERSON] , його колишня дружина [PERSON] та його син [PERSON] (а/с 12). Вказана квартира видана для проживання [PERSON] та членам сім`ї в кількості 1 особи на підставі ордеру на житлове приміщення №429 від 11.07.1991 року (а/с 6). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] була зареєстрованою за вказаною вище адресою з 18.05.1999 року. Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 05.05.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, а відповідно до листа Чернівецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) від 16.06.2021 року №3283/26.12-21 [PERSON] 04.09.2015 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». Відповідно до актів ТД «Укрвторресурс» від 10.08.2020 року, 18.03.2021 року, а також підтвердження мешканців будинку по [ADDRESS] від 18.03.2021 року, відповідач не проживає в квартирі [ADDRESS] більше ніж п`ять років (а/с 10, 11). Згідно роз`яснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Судом встановлено, що право позивача вільно реалізовувати своє право користування виданою йому квартирою підлягає захисту, оскільки відповідач не проживає у належному позивачу будинку понад шість місяців, не приймає участі в утриманні майна та сплаті комунальних послуг, тим самим чинить позивачу перешкоди у користуванні вказаною квартирою. Матеріали справи не містять доказів щодо поважності відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач втратила право користування квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю в житловому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved