Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

у травні 2020 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив з урахуванням подальших зменшень позовних вимог зобов`язати АТ «Альфа-Банк» надати йому належним чином завірені копії документів, що підтверджують передачу від АТ «Укрсоцбанк» до АТ «Альфа-Банк» права вимоги за зобов`язаннями [PERSON] за договором № 10-29/5371 від 21.02.2008 року та суму і склад переданої вимоги по видам нарахувань, а також вирішити питання судових витрат у справі. Позов мотивував тим, що АТ «Альфа-Банк», неправомірно відмовивши у наданні копії запитуваних документів за адвокатським запитом від 15.02.2019 року з доданим до нього належно оформленим його дозволом на розкриття банківської таємниці, порушило його права, передбачені ст. ст. 5, 6 Закону України «Про інформацію» в отриманні ним через законодавчо визначений механізм інформації, що безпосередньо його стосується і необхідна йому для захисту його прав та інтересів. Ухвалою від 29.05.2020 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 04.11.2020 року (а.с. 23). Ухвалою від 04.11.2020 року розгляд справи відкладено на 19.03.2021 року (а.с. 79). Ухвалою від 19.03.2021 року поновлено строк на подання заяви про зменшення позовних вимог. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву не подав, надав письмові пояснення, в яких просив відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю, недоведеністю, відсутністю спору, що вочевидь має штучний характер, до яких долучив копії нотаріально посвідчених рішення єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» № 4/2019 від 11.10.2019 року, рішення єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» № 5/2019 від 15.10.2019 року, передавального акту від 15.10.2019 року та розшифрування активів, зобов`язання та капіталу АТ «Укрсоцбанк», що передаються до АТ «Альфа-Банк» як банку правонаступнику (а.с. 38-75). Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. 05.06.2019 року між АО «Правничі технології» в особі керуючого партнера Овчаренка І.С. та [PERSON] було укладено договір № 1 про надання правової допомоги, за умовами якого об`єднання зобов`язується надавати клієнту необхідну правову допомогу у справах клієнта (а.с. 3-6). 15.02.2020 року адвокатом Овчаренком І.С. для захисту інтересів [PERSON] у кримінальному провадженні № 12019100000000486 від 02.05.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, відкритого за заявою АТ «Укрсоцбанк», в якому, зокрема, досліджуються питання коштів, отриманих [PERSON] за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 21.02.20008 року № 10-29/5371, було направлено до відповідача адвокатський запит про надання копії передавального акту від 11.10.2019 року, затвердженого рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року № 5/2019 та рішенням загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року № 4/2019, додатки до нього та інші документи в частині, що підтверджують передачу від АТ «Укрсоцбанк» до АТ «Альфа-Банк» за цим актом права вимоги за зобов`язаннями [PERSON] за договором № 10-29/5371 від 21.02.2008 року та сумі і склад переданої вимоги по видам нарахувань. До запиту було додано нотаріально посвідчений дозвіл [PERSON] на доступ до банківської таємниці, копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордер (а.с. 7, 8). 25.02.2020 року відповідачем була надана відповідь № 20164-23.1-б/б на адвокатський запит про те, що запитувані документи є інформацією з обмеженим доступом, які містять банківську таємницю і порядок доступу до якої регламентується Законами України «Про інформацію» та «Про банки та банківську таємницю»(ст. ст. 60, 61, 62 Закону) і яка може бути надана лише за письмовим запитом чи з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи, оформлених відповідно до вимог законодавства, або за рішенням суду (а.с. 9). Основними напрямами державної інформаційної політики є, зокрема, забезпечення доступу кожного до інформації (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про інформацію»). Згідно ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Право на інформацію забезпечується: створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов`язком суб`єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення; обов`язком суб`єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію. Право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 6 Закону України «Про інформацію»). Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 11 Закону «Про інформацію» кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про інформацію» за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом. Частинами 1 та ст. 21 вказаного Закону передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Згідно Закону не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Згідно ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Положення цієї статті не поширюються на інформацію, яка підлягає опублікуванню. Перелік інформації, що підлягає обов`язковому опублікуванню, встановлюється Національним банком України та додатково самим банком на його розсуд. Банки зобов`язані забезпечити збереження банківської таємниці. Інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками, зокрема: 1) на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи. Інформація щодо рахунка умовного зберігання (ескроу) та операцій за ним розкривається також на письмовий запит бенефіціара. Інформація про залишок коштів на банківському рахунку, майнові права на кошти на якому є предметом обтяження, операції за ним, обтяження, стосовно яких до банку надійшли повідомлення, у тому числі взяті банком на облік, інші обмеження права розпоряджання рахунком розкривається також на письмовий запит обтяжувача, якщо право обтяжувача на отримання відповідної інформації передбачено правочином, на підставі якого виникає таке обтяження; 2) за рішенням суду. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Положеннями ст. ст. 10-13 ЦПК України, роз`яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відмовляючи у наданні документів на адвокатський запит, про що відповідач вказав і в письмових поясненнях, останній посилався на те, що запитувані документи є інформацією з обмеженим доступом, які містять банківську таємницю і порядок доступу до якої регламентується Законами України «Про інформацію» та «Про банки та банківську таємницю» (ст. ст. 60, 61, 62 Закону) і яка може бути надана лише за письмовим запитом чи з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи, оформлених відповідно до вимог законодавства, або за рішенням суду. Разом з тим, банк доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України з даного приводу не надав. До того ж, як вбачається з матеріалів справи, позивачем з метою доступу до інформації, яка стосується його особисто, шляхом подання запиту на її отримання через представника в порядку положень Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», одночасно було надано дозвіл про розкриття такої інформації, в тому числі і такої, що містить банківську таємницю. При цьому, суд враховує, що письмовий запит та/або дозвіл клієнта про розкриття інформації, що містить банківську таємницю і власником якої є такий клієнт, складається за довільною формою. Письмовий запит (дозвіл) фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис засвідчується підписом керівника банку чи уповноваженою ним особою або нотаріально. Як вбачається, вданому випадку дозвіл позивачем був засвідчений нотаріально. Тому, суд погоджується із твердженням позивача про неправомірність відмови у наданні запитуваних документів. Крім того, суд вважає, що у такому випадку будь-яких обмежень щодо доступу до такої інформації Законами України не передбачено. Водночас відповідач, обмежуючи доступ до такої інформації, належних мотивів на обґрунтування такого рішення не навів. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З огляду на викладене, враховуючи, що судом встановлено, що отримання позивачем інформації було реалізовано у порядку та спосіб, передбачені законом для доступу до інформації, а характеру та обсягу запитуваної інформації - Законам України «Про інформацію» та «Про банки і банківську діяльність», відповідачем були порушені права позивача на доступ до інформації неправомірним ненаданням копій запитуваних документів, тому у відповідача відсутні варіанти правомірної поведінки, крім обов`язку задовольнити вимоги позивача. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Тому, з огляду на висновок суду про протиправність відмови у наданні копій документів, суд знаходить обґрунтованим застосування обраного позивачем способу захисту порушеного права. Порушене право позивача, як на думку суду, має бути відновленим. Застосування такої форми захисту порушеного права є достатньою гарантією поновлення прав та інтересів позивача, виходячи з установлених судом фактів. За таких обставин вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн. (а.с. 19). Крім того, позивач просив стягнути на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 6 000,00 грн. З даного приводу суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 чт. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. [PERSON] надано суду докази на підтвердження факту отримання ним правничої допомоги та оплати ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн., а тому вони підлягають компенсації в зазначеному розмірі. При цьому доводи відповідача щодо незгоди із вказаними витратами, судом оцінюються критично, оскільки обґрунтування зводиться до незгоди із пред`явленим позовом, котрий відповідач вважає безпідставним та штучним, а, як наслідок, і відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу. На підставі викладено,

Outcome: approved