Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача, у якому, враховуючи уточнений розрахунок від 25 лютого 2020 року, просив стягнути з останнього на свою користь суму боргу у розмірі 7 800, 00 Євро, що становить еквівалент, згідно з курсом, встановленим Національним банком України, у національній валюті - 206 785, 02 грн, та штрафні санкції 5 % від суми боргу за кожний прострочений місяць, - 13 650, 00 Євро, за курсом НБУ - 361 873, 78 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 01 червня 2016 року позивач передав відповідачу у власність грошові кошти у розмірі 7 800, 00 Євро, на умовах повернення зазначеної суми до 25 червня 2016 року. На підтвердження отримання вказаної суми відповідач написав розписку, яка зберігається у позивача. Проте у визначений строк отримані в якості позики грошові кошти відповідач не повернув позивачеві, від спілкування щодо повернення боргу ухиляється, чим у сукупності обставин порушує майнові права та інтереси позивача /а. с. 2-4/. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 липня 2019 року передано цивільну справу до Печерського районного суду міста Києва на підставі частини першої статті 27 ЦПК України /а. с. 9-10/. 02 жовтня 2019 року засобами поштового зв`язку матеріали справи надійшли до Печерського районного суду м. Києва й ухвалою судді від 27 вересня 2018 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у справі /а. с. 18-19/. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином засобами поштового зв`язку за адресою проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, проте судова кореспонденція повернулася до відправника без вручення адресату, за закінченням встановленого строку зберігання. Відзив на позовну заяву не було подано. 16 грудня 2019 року ухвалою судді підготовче провадження закрито у справі та призначено справу до розгляду по суті на 23 січня 2020 року /а. с. 32/. Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, зазначених у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» № 12307/16 - учасник справи, що повідомлявся за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, ухилявся від отримання судової повістки, тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. 25 лютого 2020 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримуються стороною позивача у повному обсязі, також подав новий розрахунок ціни позову станом на 26 лютого 2020 року. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і представник позивача не вказував про заперечення проти порядку заочного розгляду справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Сторонами у справі 01 червня 2016 року було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до змісту якої, відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти у розмірі 7 800 Євро, які зобов`язався повернути до 25 червня 2016 року. У разі порушення зобов`язання вчасного повернення суми позики, щодо боржника встановлюються штрафні санкції у розмірі 5 % щомісяця, тобто по 390, 00 Євро кожного місяця /а. с. 6/. У встановлений сторонами у розписці строк - 25 червня 2016 року відповідач не виконав свого обов`язку перед позивачем - грошові кошти не були повернуті. У відповідності до положень ст. 61 Основного Закону України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. За статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, у п`ятому абзаці норми проголошено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами частини першої ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За приписами статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини першої, другої ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з положеннями ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання, одностороння відмова від якого, як і одностороння зміна умов якого не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події, як встановлено статтею 530 ЦК України. Неможливість виконання боржником грошового зобов`язання не звільняє його від відповідальності. Аналізуючи положення статті 545 ЦК України, слід прийти до висновку, що, приймаючи виконання зобов`язання, кредитор повинен повернути борговий документ боржникові, якщо останній видав його кредиторові. Таким чином, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно зі ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Приписами ст. 533 ЦК України встановлено вимоги щодо валюти виконання грошового зобов`язання, а саме, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Верховний Суд України у своїй постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14 висловив правову позицію з даного приводу, в якій зазначено, що якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Судом встановлено, що розписка від 01 червня 2016 року про надання грошових коштів у борг відповідачу [PERSON] знаходиться у позивача, відтак наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про невиконання боржником свого обов`язку щодо повернення боргу у розмірі 8 700 Євро, що за курсом Національного банку України станом на 25 червня 2016 року становить 6 642 500 грн. Згідно статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Положеннями частини першої ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, у відповідності до ст. 536 ЦК, частини першої ст. 1048 ЦПК України, позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики за весь період користування коштами, починаючи з 02 жовтня 2017 року, коли відповідач отримав позику, у розмірі визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно частиною другою ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Під час здійснення розрахунку ціни позовних вимог, позивачем на підставі частиною першою ст. 8 ЦК України (аналогія закону) при нарахуванні процентів за користування чужими грошовими коштами, передбачених ст. 536 ЦК України, було застосовано розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, встановлений частиною першою ст. 1048 ЦК України, тобто на рівні облікової ставки Національного банку України. При вирішенні питання щодо одночасного стягнення процентів, визначених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України і трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до частини другої ст. 625 ЦК України слід мати на увазі, що проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов`язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового - у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з розпискою від 01 червня 2016 року, сторони погодили, що на боржника покладається штраф за прострочення виплати боргу у розмірі 5 % за кожний місяць прострочки. За період з 25 червня 2016 року по 25 травня 2019 року сплинуло 35 місяців, тому позивач також просить стягнути з відповідача суми у розмірі 13 650, 00 Євро (390 Євро х 35 місяців). Отже, загальна сума заборгованості за розпискою відповідача від 25 червня 2016 року становить 21 450 Євро, що за курсом станом на 25 лютого 2020 року становить суму 568 658, 80 грн, тобто з врахуванням 5 % від простроченої суми щомісяця - 13 250 Євро та суми основного боргу 7 800 Євро. Згідно з частиною першою ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання до суду позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір у сумі 6 352, 91 грн, що підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved