Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

У травні 2017 року позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду про визнання права\~ власності\~ на земельну ділянку в\~ порядку\~ спадкування, посилаючись на те, що 21 грудня 2006 року померла його мати - [PERSON]. Він являється єдиним спадкоємцем майна, що залишилося після смерті [PERSON], в звязку з чим ним було подано до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. На підставі поданої ним заяви державним нотаріусом 11.04.2007 було відкрито спадкову справу № 204 до майна померлої 21.12.2006 року [PERSON]. Крім нього інших спадкоємців у померлої [PERSON] немає. У серпні 2016 року до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори надійшла заява її представника за довіреністю - [PERSON] (зареєстрована за №341) про видачу на її імя свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) розміром 1,82 в умовних кадастрових гектарах, що перебуває у колективній власності КСП Бузова» в межах Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Його мати за життя отримала у власність в порядку спадкування право власності на земельну частку (пай) розміром 1,82 в умовних кадастрових гектарах, що перебуває у колективній власності КСП Бузова» в межах Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. 27 серпня 2016 року державний нотаріус Першої Київської обласної державної нотаріальної контори [PERSON] за результатами розгляду вказаної вище заяви винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (копія додається). Як свідчить зміст вказаної постанови, підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом слугувала відсутність оригінала правовстановлюючого документа, що посвідчував право власності спадкодавця - [PERSON] - на земельну частку (пай) розміром 1,82 в умовних кадастрових гектарах, що перебуває у колективній власності КСП Бузова» в межах Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Наскільки йому відомо, земельна частка (пай), що входить до складу спадщини, належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 02.09.2005 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори [PERSON] (зареєстровано в реєстрі за № Я-2170). Виходячи зі змісту цього документа, [PERSON], як спадкоємиця майна [PERSON], померлого 12.10.2004 року, отримала у власність наступне спадкове майно: земельну частку (пай) розміром 1,82 в умовних кадастрових гектарах, що перебуває у колективній власності КСП Бузова» Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Цей земельний пай належав померлому [PERSON] на підставі сертифікату на право власності на земельну частку (пай) серії PH №336917, виданого Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області 01.07.2000 року у відповідності з рішенням Києво-Святошинської райдержадміністрації від 30.03.2000 року за №145, зареєстрованого 18.08.2000 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №566. Вартість земельної частки (паю) становить 23040 грн. 36 коп. З метою отримання оригіналу правовстановлюючого документа її представниками було направлено ряд запитів до Києво-Святошинської райдержадміністрації, Бузівської сільської ради та архівного сектору Києво- Святошинської райдержадміністрації. Виходячи з отриманих відповідей, у жодній з цих структур оригінал правовстановлюючого документа не зберігається. З огляду на вищевикладене, інших позасудових способів отримання оригіналу свідоцтва про право власності на спадкове майно не залишилось. Таким чином він не має змоги надати нотаріусу оригінал правовстановлюючого документа, що посвідчує право на земельну частку (пай), а саме сертифікату на право власності на земельну частку (пай) серії PH №336917, виданого Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області 01.07.2000 року. При цьому без оригінала правовстановлюючого документа на земельну частку (пай) оформити її право власності на спадкове майно неможливо. За таких обставин для оформлення її права на спадщину існують перешкоди, в звязку з чим вона змушена звернутися до суду за захистом. При цьому вона має беззаперечне право на оформлення за собою права власності на спадкове майно, виходячи з наступного. Його мати за життя отримала у власність в порядку спадкування право власності на земельну частку (пай) розміром 1,82 в умовних кадастрових гектарах, що перебуває у колективній власності КСП Бузова» в межах Вузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. На підтвердження набуття ним права власності на земельний пай, [PERSON] О.І. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 02.09.2005 року. При цьому, при оформленні цього свідоцтва оригінал сертифікату на земельну частку (пай) ще існував, так як без його предявлення нотаріусу не можливо було оформити спадщину. Таким чином хоча він й прийняв спадщину в порядку, передбаченому ЦК України, та набув права власності на спадкове майно, але не має можливості оформити свої спадкові права та отримати свідоцтво про право на спадщину. Тому належним способом захисту своїх прав вона вважає визнання за нею права власності на частину спадкового майна. На підставі вищевказаного просила суд визнати за ним, [PERSON] - право власності на спадкове майно, а саме на земельну частку (пай) розміром 1,82 в умовних кадастрових гектарах, що перебуває у колективній власності КСП Бузова» в межах Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. У судове засідання сторони не з»явились, про день, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, до суду направили заяви про слухання справи у їх відсутності, в яких просили заяву задовольнити. У зв'язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, перевіривши матеріали справи, та зібранні в ній докази, знаходить, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Ч. 1 ст. 1225 Цивільного кодексу України передбачає, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Ст. 131 Земельного кодексу України 2001 року передбачає, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. В п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» детально /розяснено, що «право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Постановою судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року (справа № 6-2цс 15) встановлене наступне. На відміну від норми статті 30 ЗК Української PCP (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого будинку - 22 березня 2003 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно- правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України). Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне. Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Ч. 1 ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих же норм права у подібних правовідносинах, є обов»язковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму, та для всіх судів України. Суди зобов»язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. Як вбачається із матеріалів справи 21 грудня 2006 року померла його мати - [PERSON]. Він являється єдиним спадкоємцем майна, що залишилося після смерті [PERSON], в звязку з чим нею було подано до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. На підставі поданої ним заяви державним нотаріусом 11.04.2007 було відкрито спадкову справу № 204 до майна померлої 21.12.2006 року [PERSON]. Крім нього інших спадкоємців у померлої [PERSON] немає. У серпні 2016 року до Першої Київської обласної державної нотаріальної контори надійшла заява її представника за довіреністю - [PERSON] (зареєстрована за №341) про видачу на її імя свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) розміром 1,82 в умовних кадастрових гектарах, що перебуває у колективній власності КСП Бузова» в межах Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Його мати за життя отримала у власність в порядку спадкування право власності на земельну частку (пай) розміром 1,82 в умовних кадастрових гектарах, що перебуває у колективній власності КСП Бузова» в межах Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. 27 серпня 2016 року державний нотаріус Першої Київської обласної державної нотаріальної контори [PERSON] за результатами розгляду вказаної вище заяви винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Земельна частка (пай), що входить до складу спадщини, належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 02.09.2005 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори [PERSON] (зареєстровано в реєстрі за № Я-2170). Виходячи зі змісту цього документа, [PERSON], як спадкоємиця майна [PERSON], померлого 12.10.2004 року, отримала у власність наступне спадкове майно: земельну частку (пай) розміром 1,82 в умовних кадастрових гектарах, що перебуває у колективній власності КСП Бузова» Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Цей земельний пай належав померлому [PERSON] на підставі сертифікату на право власності на земельну частку (пай) серії PH №336917, виданого Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області 01.07.2000 року у відповідності з рішенням Києво-Святошинської райдержадміністрації від 30.03.2000 року за №145, зареєстрованого 18.08.2000 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №566. Вартість земельної частки (паю) становить 23040 грн. 36 коп. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved