Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-14 00:00:00

У травня 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON], Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про розкриття банківської таємниці. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.12.2011 року по справі № 2-3359/2011 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини, було стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/8 частини зі всіх видів його заробітку (доходу, пенсії) щомісячно, починаючи з 08 лютого 2011 року і до зміни матеріального положення сторін, на її користь, допустивши по справі негайне виконання. 16.05.2017 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] було подано позовну заяву про припинення права [PERSON] на аліменти згідно вищевказаного рішення суду. З метою підтвердження обставин поданого позову, а саме тих обставин, що [PERSON] не потребує матеріальної допомоги, є необхідним отримати від банківської установи - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію щодо відкритих банківських вкладів відповідача. Іншим чином отримати вказану інформацію не є можливим, в тому числі в порядку витребування доказів на підставі ст. 137 ЦПК України, оскільки суд вже відмовляв в задоволенні таких клопотань з посиланням на банківську таємницю. Враховуючи наявність спору між сторонами, розгляд заяви про розкриття банківської таємниці в порядку окремого провадження не є можливим. У звязку з цим, враховуючи положення постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.09.2011 року № 20 «Про судову практику в цивільних справах про розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб», позивач подає позов в порядку позовного провадження. Посилаючись на п. 10 постанови Пленуму ВСУ України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.09.2011 року № 20 «Про судову практику в цивільних справах про розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб», зазначив, що 03.04.2017 року адвокатом [PERSON] було направлено адвокатський запит в інтересах позивача до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про надання інформації щодо відкритих депозитних рахунків в банку із зазначенням суми вкладу та строку вкладу, та надання належним чином засвідчених копій договорів банківського вкладу. Листом від 13.04.2017 року № 20.1.0.0.0/7-20170410/2341 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовив в наданні даної інформації, посилаючись на ту обставину, що дана інформація є банківською таємницею згідно положень Закону України «Про банки і банківську діяльність». Дана інформація є досить важливою та стосується предмету доказування по справі про припинення права на утримання, оскільки наявність значних грошових коштів у відповідача свідчить про відсутність потреби в її утриманні. Наявність відкритих депозитних рахунків в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не заперечувався відповідачем під час розгляду цивільної справи № 204/1834/2013-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права на утримання, про що вказано представником відповідача в запереченнях на позов. При цьому посилався на ст.ст. 60,62 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Враховуючи викладене, позивач звертається до суду із даним позовом і просить суд розкрити [PERSON] інформацію ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яка містить банківську таємницю щодо фізичної особи [PERSON] про відкриті вкладні (депозитні) рахунки в ПАТ КБ «Приватбанк» в період з 01.01.2013 року по 17.05.2017 року включно із зазначенням суми грошових коштів, розміщених на рахунках, договорів банківського вкладу, суми відсотків за укладеними договорами, та надання належним чином засвідчених копій укладених договорів банківського вкладу між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» в період з 01.01.2013 року по 17.05.2017 року. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги [PERSON] і просив задовольнити у повному обсязі. Також зазначив, що метою звернення до суду з даним позовом є отримання інформації, яка містить банківську таємницю, оскільки позивачу необхідно було подати докази у іншій цивільній справі, однак у витребуванні цих доказів йому було відмовлено. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити. Також зазначила, що вона не приховує будь-яких відомостей щодо наявності в неї на рахунках грошових коштів, до неї позивач ані усно ані письмово не звертався, і у випадку якщо він звернеться до неї то вона надасть ці відомості у добровільному порядку. Також зазначила, що грошей на рахунках в неї майже не має, оскільки заощаджувати не вдається. Представник відповідача адвокат [PERSON] у судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити. Також зазначила, що якщо позивач або його представник звернуться до неї з письмовим запитом, то вони нададуть усю інформацію. Представнитк відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення сторін та їх представників., дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.п. 9 п. 1 Перехідних положень Закону України № 2147 від 13.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей, а саме: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Оскільки провадження по даній справі було відкрито до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону № 2147, розгляд справи повинен відбуватися у відповідності до правил, які почали діяти з початком роботи Верховного суду, тобто з 15 грудня 2017 року, передбачених новим ЦПК України у редакції Закону № 2147. Згідно ч.1\~ст. 4 ЦПК України\~(у редакції ЗУ № 2147 від 03.10.2017 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2011 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини задоволено частково. Стягнуто з [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], пенсіонера, \~який проживає за адресою: [INFO] - аліменти на утримання [PERSON], у розмірі 1/8 частини зі всіх видів його заробітку (доходу, пенсії) щомісячно, \~починаючи з 08 лютого 2011 року і до зміни матеріального положення сторін, на її користь, допустивши по справі негайне виконання. \~Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок компенсації витрат на правову допомогу 517,99 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у сумі 188,20 грн. [PERSON] від оплати витрат по справі звільнено (а.с.46-47). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2012 року, вищевказане рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2011 року в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок компенсації витрат на правову допомогу 517,99 грн. скасовано, та в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.48-49). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2013 року в задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про припинення права одного з подружжя на утримання відмовлено (а.с.50-51). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2014 року, вищевказане рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2013 року залишено без змін (а.с.52-53). Згідно ч. 4 ст.82 ЦПК України (у редакції ЗУ № 2147 від 03.10.2017 року), обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також, судом встановлено, що 03 квітня 2017 року представник позивача [PERSON]-[PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з адвокатським запитом щодо надання інформації про відкриті депозитні рахунки [PERSON] в ПАТ КБ «Приватбанк» із зазначенням суми вкладу та строку вкладу, а також вимагав надати належним чином засвідченні копії договорів банківського вкладу, укладенні між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] (а.с.61). ПАТ КБ «Приватбанк» листом від 13 квітня 2017 року за № 20.1.0.0.0/7-20170410/2341 надало [PERSON] відповідь в якій банк повідомляє про неможливість надання інформації стосовно\~[PERSON]\~з посиланням на положення\~\~ст.ст.\~60,62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також на абз.2 п.3.1 глави 3 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 14 липня 2006 року за № 267 (а.с.63). У травні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із даним позовом про розкриття банківської таємниці, а саме розкрити інформацію ПАТ КБ «Приватбанк», яка містить банківську таємницю щодо [PERSON] про відкриті вкладні (депозитні) рахунки. Зазначивши в обґрунтування, що отримати від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію щодо відкритих банківських вкладів відповідача [PERSON] необхідно з метою підтвердження обставин поданого до суду 16.05.2017 року позову про припинення права на аліменти, а саме для підтвердження обставин, що [PERSON] не потребує матеріальної допомоги. У статті 1076 ЦК України зазначено, що банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність. У разі розголошення банком відомостей, що становлять банківську таємницю, клієнт має право вимагати від банку відшкодування завданих збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у\~\~процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Частиною 2 ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банківською таємницею, зокрема, є: 1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; 2) операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; 3) фінансово-економічний стан клієнтів; 4) системи охорони банку та клієнтів; 5) інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; 6) відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; 7) інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; 8) коди, що використовуються банками для захисту інформації; 9) інформація про фізичну особу, яка має намір укласти договір про споживчий кредит, отримана під час оцінки її кредитоспроможності. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВССУ від 30 вересня 2011 року N 10 «Про судову практику в цивільних справах про розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб» коло суб'єктів, які мають право вимагати безпосередньо від банку розкриття інформації, яка містить банківську таємницю, визначається законом (стаття 62 «Про банки і банківську діяльність») і може змінюватися тільки на підставі закону. Порядок та підстави розкриття банківської таємниці визначений ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якою визначений вичерпний перелік осіб, на запити яких може розкриватися банківська таємниця, та підстави, за наявності яких, така інформація може бути їм надана. Зокрема, відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 якої інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи; а також за рішенням суду. Справи про розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб, розглядаються у порядку окремого провадження, що передбачено ст. 293 ЦПК України (у редакції ЗУ № 2147 від 03.10.2017 року). Згідно п. 4 Постанови Пленуму ВССУ від 30 вересня 2011 року № 10 надано розяснення, що відповідно до статті 287 ЦПК заяви про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичної або фізичної особи подаються до суду у випадках, встановлених законом. У зв'язку із цим провадження у такій справі може бути відкрито лише за заявою суб'єктів, перелічених у Законі «Про банки і банківську діяльність», та інших фізичних, юридичних осіб, а також державних органів, їх посадових і службових осіб, якщо вони мають право на отримання такої інформації згідно зі спеціальними законами, що визначають статус та регламентують діяльність відповідних суб'єктів. Однак, Законом України «Про банки і банківську діяльність» не передбачена можливості будь-якої іншої фізичної особи, (окрім особи, якої стосується ця інформація, що містить банківську таємницю), отримувати інформацію, яка містить охоронювану законом банківську таємницю. Відповідно до п. 3.1.\~Постанови Правління НБУ «Про затвердження Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці» від 14.07.2006р. № 267, письмовий запит та/або дозвіл клієнта про розкриття інформації, що містить банківську таємницю і власником якої є такий клієнт, складається за довільною формою. Письмовий запит (дозвіл) фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку чи вповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально. Запит та/або дозвіл клієнта може бути включений до договору про надання банківських послуг, що укладається між клієнтом і банком. У договорі також можуть бути визначені підстави та межі розкриття банком інформації, що становить банківську таємницю клієнта. На письмовий запит власника інформації, що становить банківську таємницю або з його письмового дозволу, банк розкриває таку інформацію в обсязі, визначеному в письмовому запиті або дозволі. Судом встановлено, що згідно адвокатського запиту [PERSON], діючого в інтересах [PERSON] про надання інформації щодо відкритих депозитних рахунків [PERSON] в ПАТ КБ «Приватбанк», вимога запиту містить перелік витребуваної інформації, яка підпадає під поняття банківської таємниці в розумінні\~статті 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність». При цьому, у даному запиті міститься вимога про надання інформації особі, яка не входить у зазначене ст.62 Закону коло осіб, яким надається інформація, що містить банківську таємницю. На підставі викладеного, у звязку із відсутністю правових підстав, ПАТ КБ «Приватбанк» відмовив адвокату [PERSON], діючому в інтересах [PERSON] про надання інформації щодо відкритих депозитних рахунків [PERSON] в ПАТ КБ «Приватбанк», надавши [PERSON] письмову відповідь. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що запитувана позивачем інформація необхідна йому з метою спростування доказів в іншій справі, та підставою звернення до суду позивач визначив необхідність отримати ним відповідні докази, які становлять банківську таємницю. З цього приводу слід зазначити наступне. Згідно ч.1\~ст. 4 ЦПК України\~(у редакції ЗУ № 2147 від 03.10.2017 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до змісту ст.ст.\~11, 15 Цивільного кодексу України\~цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Способи захисту судом цивільних прав визначені\~статтею 16 ЦК України\~та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення. Статтею 2 ЦПК України (у редакції ЗУ № 2147 від 03.10.2017 року)\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З огляду на наведене можна дійти висновку, що обовязковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те що, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими. Відповідно до\~ч. 1 ст. 81 ЦПК України\~(у редакції ЗУ № 2147 від 03.10.2017 року)\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на те, що відповідно до ст. 4 ЦПК України (у редакції ЗУ № 2147 від 03.10.2017 року)\~в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно було порушено право позивача тим, що йому не розкрита банківська таємниця стосовно відповідача, а також зясувати, у чому саме полягає порушення законних прав Позивача. Позивачем не доведена обґрунтованість заявлених ним позовних вимог та факт порушення його прав, зокрема ним не доведена та обставина, що не розкриття йому банківської таємниці стосовно відповідача порушує його права та обовязки. Фактично, звернення позивача до суду з даним позовом, було обумовлено його прагненням отримати докази, з метою їх надання у іншій цивільній справі. При цьому, у випадку якщо у сторін виникають будь-які труднощі з отриманням тих чи інших доказів, вони мають право клопотати перед судом про їх витребування, а суд, у випадку обґрунтованості таких клопотань та належності доказів які просять витребувати, зобовязаний сприяти їм у такому витребувані. Той факт, що позивачу під час розгляду іншої справи було відмовлено у задоволені клопотання про витребувані доказів, які містять банківську таємницю, не може бути підставою для звернення до суду з позовом, якій містить вимоги про витребування доказів, оскільки завданням судового розгляду є захист порушених, оспорених або невизнаних прав особи. Крім того, особа, якій відмовлено у задоволені клопотання про витребування доказів, не позбавлена можливості повторно звернутися з таким же клопотанням належним чином обґрунтувавши його. Суд зазначає, що частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Позивачем може бути особа, яка вважає, що її право, свободу чи інтерес порушено та створені перешкоди для реалізації її прав, що зумовило її звернення до суду. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її субєктивних прав та обовязків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права або виникнення додаткового обовязку. Обраний Позивачем спосіб захисту своїх порушених, на його думку, прав не відповідає характеру та змісту тих прав та правовідносин, які виникли у звязку з відмовою йому судом у задоволенні клопотання про витребування доказів, які містять банківську таємницю, під час розгляду іншої цивільної справи. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що діями відповідачів порушені, невизнані або оспорені будь-які його права та інтереси. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що підстав для задоволення позовних вимог позивача та захисту його прав у судовому порядку не має, оскільки Позивачем не доведений факт порушення його прав. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~ (у редакції ЗУ № 2147 від 03.10.2017 року) судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі ст.ст. 3,15, 1076 ЦК України, \~ст.ст. 60,\~62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та

Outcome: dismissed