Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

У червні 2019 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, яку уточнила 4 липня 2019 року, в якій остаточно просила ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] та [PERSON] на її користь грошові кошти у розмірі 24 035,88 доларів США, що згідно офіційного курсу гривні щодо долару США встановленого Національним банком України на день подання позову становить 654 016 грн. 29 коп., з яких: 22 700 доларів США - сума боргу, 1 355,88 доларів США - 3% річних, а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала на те, що 19.12.2016 року відповідач [PERSON] , перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , на умовах договору позики одержав від позивачки [PERSON] 22 700 доларів США, з зобов`язанням повернути суму позики у строк до 20 червня 2017 року, що підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою. У цій розписці вказано, що за погодженням сторін строк повернення суми позики може бути продовжений. Зі слів відповідача [PERSON] позика була потрібна для здійснення ремонту у належній йому на праві власності квартирі, в якій він мешкав разом з відповідачкою [PERSON] та для купівлі побутової техніки у житловий будинок, який був зареєстрований на відповідачку [PERSON] , однак фактично належав відповідачам на праві спільної часткової власності як подружжю. Строк повернення позики по розписці настав 20 червня 2017 року. Жодного погодження з відповідачем про продовження строку повернення позики не було. На час укладення договору позики та на обумовлений час її повернення відповідачі перебували між собою у шлюбі. Позивачка неодноразово зверталась до відповідачів з проханням повернути борг, однак відповідачі борг так і не повернули, посилаючись на відсутність у них грошей. Наприкінці травня 2019 року позивачці стало відомо, що шлюб між відповідачами було розірвано ще у 2017 році. Також у позивачці стало відомо, що 23.08.2017 року відповідач [PERSON] подарував відповідачці [PERSON] належну йому на праві власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 3% річних за період з 20 червня 2017 року до дня звернення позивачки до суду з даним позовом, що становить 716 днів, складають суму у розмірі 1 335,88 доларів США. Крім того, з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню також судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 6 540 грн. 16 коп., а також судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 384 грн. 20 коп. Оскільки відповідачі свої зобов`язання щодо повернення позивачці грошових коштів в добровільному порядку не виконують, позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 19 грудня 2016 року [PERSON] надала у позику відповідачу - [PERSON] грошові кошти у розмірі 22 700 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою [PERSON] від 19 грудня 2016 року. Згідно вказаної розписки відповідач [PERSON] зобов`язався повернути позивачці борг у сумі 22 700 доларів США у строк до 20 червня 2017 року, за погодженням сторін строк повернення суми позики може бути продовженим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивачка свої зобов`язання виконала у повному обсязі, тобто передала відповідачу [PERSON] обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується вищевказаною розпискою відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] в свою чергу порушив взяті на себе зобов`язання, та не повернув суму позики в обумовлений у договорі строк, тобто до 20 червня 2017 року. При цьому, [PERSON] та [PERSON] не погоджували продовження строку повернення позики. Таким чином, на теперішній час сума неповернутої позики становить 22 700 доларів США. У зв`язку з невиконанням відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов`язань, позивачка вирішила скористатись правом вимоги та 5 червня 2018 року звернулась до суду з даним позовом до [PERSON] та до [PERSON] як його дружини на момент укладення вищевказаного договору позики. Вирішуючи позовні вимоги, пред`явлені до [PERSON] як дружини позичальника [PERSON] , суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Однак, як вбачається з матеріалів справи, письмової згоди щодо укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON] , відповідачка [PERSON] як дружина позичальника не надавала, а тому відповідальності за вищезазначеним договором відповідачка [PERSON] не несе. Більш того, матеріали справи не містять жодних доказів того, що [PERSON] була дружиною [PERSON] на момент укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики від 19 грудня 2016 року. За таких обставин, заборгованість за договором позики повинна стягуватись лише з відповідача [PERSON] , а у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до відповідача [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги, пред`явлені до [PERSON] , суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. З огляду на те, що відповідач [PERSON] не виконав взятих на себе зобов`язань та не повернув суму позики, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] суми позики є законними та обґрунтованими. При цьому, згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Згідно роз`яснень наданих у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до частини першої статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Сума заборгованості відповідача [PERSON] за договором позики від 19 грудня 2016 року становить 22 700 доларів США. Офіційний курс валюти встановлений НБУ на 8 серпня 2019 року становить: 1 долар США - 25,4243 грн. Отже, заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачкою у розмірі 22 700 доларів США х 25,4243 грн. станом на 8 серпня 2019 року дорівнює 577 131 грн. 61 коп. Таким чином судом встановлено, що відповідачем [PERSON] було порушено право позивачки на повернення їй грошових коштів, наданих позичальнику у позику, яке підлягає судовому захисту. Крім того, у позовній заяві позивачка просить стягнути 3 % річних від простроченої суми у розмірі 1 335,88 доларів США. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Положеннями статті 1050 ЦК України, визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки судом встановлено, що на теперішній час грошові кошти отримані в позику відповідачем [PERSON] позивачці [PERSON] не повернуті, слід дійти висновку про наявність законних підстав, для притягнення відповідача [PERSON] до передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення ним строків виконання грошового зобов`язання. При цьому, як вже було зазначено вище, при застосуванні статті 625 ЦК України розрахунки сум, які підлягають стягненню, також мають проводитись у національній валюті України. Як вже зазначалось вище, заборгованість відповідача [PERSON] за договором позики від 19 грудня 2016 року за офіційним курсом НБУ станом на 8 серпня 2019 року становить 577 131 грн. 61 коп. Суму 3 % річних, які на підставі ст. 625 ЦК України, належать позивачці за прострочення відповідачем [PERSON] виконання зобов`язання, належить розраховувати наступним чином: 3% / 365 днів = 0,008219178 (сума основного боргу х 0,008219178 / 100) х кількість днів прострочення зобов`язання = сума пені. За період з 21.06.2017 року по 8.08.2019 року Таким чином, сума 3 % річних складає 36 952 грн. 23 коп. Отже, з огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 19 грудня 2016 року у розмірі 577 131 грн. 61 коп. та 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 36 952 грн. 23 коп. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судові витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, то з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] має також бути стягнутий судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (який становить 93,89%) у розмірі 6 140 грн. 84 коп. При цьому, сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 384 грн. 20 коп. за подання до суду заяви про забезпечення позову, підлягає віднесенню на сторону позивача, оскільки ухвалою суду від 10 червня 2019 року у задоволенні вказаної заяви судом було відмовлено. З відповідачки [PERSON] судовий збір не стягується, оскільки у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до [PERSON] судом було відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial