Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

У травні 2015 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» (далі по тексту - ПрАТ «СК «Україна», страхова компанія, відповідач) про стягнення страхового відшкодування в розмірі 50 000 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. 05.10.2014 у м. Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів Шевроле, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] (далі - [PERSON] , третя особа) та Хонда, д.н.з. [NUMBER] , що на праві власності належить [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби її учасників отримали механічні пошкодження. Постановою Московського районного суду м. Харкова від 22.10.2014 [PERSON] визнано винною у настанні даної дорожньо-транспортної пригоди. Цивільно-правова відповідальність останньої була застрахована ПрАТ «СК «Україна» відповідно до полісу № АС/3993888 з лімітом відповідальності в розмірі 50 000 грн. Позивач повідомив страхову компанію про настання страхового випадку і надав усі необхідні документи. 13.01.2015 позивач подав до страхової компанії заяву про виплату страхового відшкодування, проте виплата не була здійснена. Також відповідач не скористався своїм правом та не здійснив огляд пошкодженого транспортного засобу. Відповідно до рахунку № 000000535 від 15.10.2014, виданого ТОВ «Альфа Моторз» вартість відновлювального ремонту транспортного засобу позивача становить 60 226,20 грн. Отже на користь позивача з відповідача підлягає стягненню страхове відшкодування з урахуванням ліміту відповідальності в розмірі 50 000 грн. Ухвалою від 28.05.2015 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду (а.с. 22). 13.01.2016 суд ухвалив заочне рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] з підстав відсутності належних і допустимих доказів отримання відповідачем повідомлення щодо страхового випадку та повного пакету документів щодо ДТП (а.с. 71-73). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20.09.2016 рішення суду першої інстанції залишене без змін (а.с. 142-144). Постановою Верховного Суду від 15.05.2019 рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 204-207). 01.07.2019 справу передано в провадження судді Трусової Т.О. (а.с. 209). 04.07.2019 суд постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 210). Ухвалою від 27.11.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 10.03.2020 (а.с. 222). В судове засідання позивач не з`явився, його представник [PERSON] подав письмове клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідач про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку за його місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проте усі судові повістки повернулися до суду за терміном зберігання, відзив на позов від відповідача не надходив. Третя особа [PERSON] повідомлялась про розгляд справи у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем її проживання, проте усі судові повістки повернулися до суду за терміном зберігання, пояснень щодо позову від третьої особи не надходило. Причини неявки відповідача в судове засідання суд розцінив як не поважні та дійшов висновку про можливість розгляду справи за його відсутності і ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого вирішення справи. З огляду на неявку учасників справи суд розглянув справу без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 05.10.2014 у м. Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів Шевроле, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та Хонда, д.н.з. [NUMBER] , внаслідок якої автомобілі отримали механічні пошкодження. Автомобіль Хонда, д.н.з. [NUMBER] , належить на праві власності позивачу [PERSON] (а.с. 8). Постановою судді Московського районного суду м. Харкова від 22.10.2014 [PERSON] визнано винною у даній дорожньо-транспортній пригоді та притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 4-5). Норма частини 6 статті 82 ЦПК України визначає, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Шевроле, д.н.з. [NUMBER] , була застрахована ПрАТ «СК «Україна» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/3993888 (а.с. 6). 13.01.2015 позивач подав до ПрАТ «СК «Україна» заяву про страхове відшкодування (а.с. 7). Відповідно до положень статті 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За приписами частини 2 статті 1187, частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, при цьому шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах. Згідно статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Збитками є втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (стаття 22 ЦК України). Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Відповідно до статті 979 цього Кодексу за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01.07.2004 № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Відповідно до статті 5 Закону № 1961-IV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV). За приписом пункту 22.1 статті 22 Закону 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 28 Закону 1961-IV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33, підпунктом 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону 1961-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено обов`язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Позивач стверджує, що він повідомив ПрАТ «СК «Україна» про настання страхового випадку та надав усі документи, необхідні для здійснення страхового відшкодування, проте доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надав. Водночас сам по собі факт неповідомлення страховика про настання страхового випадку не може бути підставою для відмови у задоволенні даного позову, оскільки факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами, а [PERSON] як особа, винна в дорожньо-транспортній пригоді, притягнута до адміністративної відповідальності. Наведена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 6-284цс15. Відповідно до статті 35 Закону 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування установленого зразка. Згідно статті 34 Закону 1961-IV протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Строки здійснення страхових виплат за договорами обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів визначені у пункті 36.2 статті 36 Закону 1961-IV. Так, відповідно до вказаної норми страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його... . Згідно з приписами статей 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства та у строк, встановлений у зобов`язанні. Судом встановлено, що позивач в установленому законом порядку подав заяву про страхове відшкодування, проте відповідач не провів оцінку завданої йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди і страхове відшкодування не виплатив. Статтею 9 Закону 1961-IV визначено, що розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. За положеннями статей 12, 36 Закону 1961-IV страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, обов`язок компенсувати яку покладається на страхувальника або особу, відповідальну за завдані збитки. Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. На підтвердження розміру позовних вимог позивачем надано рахунок ТОВ «Альфа Моторз» від 15.10.2014 № 000000535, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту належного його транспортного засобу становить 60 226,20 грн. (а.с. 9-10). Жодних доказів, які б спростовували дані вищевказаного рахунку, суду не надано, а тому суд вважає його належним і допустимим доказом розміру завданих позивачу збитків та покладає його в обґрунтування свого рішення. Також суду не надано доказів, які б свідчили про те, що поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/3993888 передбачав франшизу. Та обставина, що розпорядженнями Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 30.04.2015 № 905 та від 04.06.2015 № 1263 ПрАТ «СК «Україна» анульовано дію усіх ліцензій, в тому числі і ліцензію на провадження діяльності з обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, не має правого значення для вирішення даного спору, оскільки відповідно до пункту 52.5 статті 52 Закону 1961-IV страховик, членство якого в МСБУ припинено, зобов`язаний виконати свої зобов`язання згідно з укладеними ним договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Зважаючи на викладене, суд визнає обґрунтованими і доведеними вимоги [PERSON] до ПрАТ «СК «Україна» про стягнення страхового відшкодування в межах ліміту відповідальності страховика в розмірі 50 000 грн. З огляду на результат розгляду справи суд відповідно до положень статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір за розгляд справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції в загальному розмірі 1 650 грн. (а.с. 62, 89, 182). На підставі викладеного,

Outcome: approved