Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

У травні 2013 року Кіровська районна організація інвалідів м. Дніпропетровська предявили через суд позов до [PERSON] житлового господарства Дніпропетровської міської ради та [PERSON] на предмет визнання ордеру недійсним, посилаючись на те, що починаючи з 1995 року позивач для здійснення своєї статутної діяльності користується приміщенням площею 30,6 кв.м по вулиці Гавриленка, 4а в м. Дніпропетровську. Згодом позивачу стало відомо, що відповідачем [PERSON] житлового господарства Дніпропетровської міської ради на приміщення позивача було видано ордер на житлову площу в гуртожитку №18 від 24.02.2009 на імя [PERSON]. Ордер видано в порушення чинного законодавства, оскільки ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення, тоді як спірне приміщення вільним не було. За таких обставин, позивач просив суд визнати недійсним ордер №18 від 24.02.2009 виданий [PERSON] житлового господарства Дніпропетровської міської ради на імя [PERSON]. Ухвалами Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2013 року та від 23 червня 2015 року до участі у справі в якості третіх осіб залучено - Департамент корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради, комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради та [PERSON]. Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2014 року позов задоволено. Ухвалою суду від 25 листопада 2014 року зазначене рішення суду скасовано і справу призначено до розгляду в загальному порядку. При повторному автоматичному розподілі справ дана справа передана в провадження судді Колесніченко О.В. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON], підтримав позовні вимоги та, посилаючись на викладені в позові підстави, просив суд задовольнити позов в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] житлового господарства Дніпропетровської міської ради та Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала. Представники відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Представник третьої особи комунального підприємства «Жилсервіс 5» Дніпропетровської міської ради [PERSON] у судовому засіданні позов визнала. Третя особа [PERSON] до суду не зявився, надавши заяву щодо розгляду справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечував. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, представників третіх осіб, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Статтею 47 Конституції України встановлено, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 ст. 5 Житлового кодексу України передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад\~\~(житловий фонд місцевих рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Судом встановлено, що спірне приміщення площею 30,6 кв.м. розташоване по вулиці Гавриленка, 4а в м. Дніпропетровську перебуває на балансі Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради і має статус комунального (т.1 а.с.178, 179-180). Починаючи з 11.04.1995 спірне приміщення, яке входить до приміщення загальною площею 30,6 кв.м фактично займає позивач - Кіровська районна організація інвалідів м. Дніпропетровська (а.с. 8-27). Так, зокрема, відповідно до розпорядження виконкому Кіровської районного ради народних депутатів №84-р від 27 березня 1995 року з додатком викопируванням плану приміщення (т.1 а.с. 8, 3) встановлено, що в оренду позивачу передані саме спірне приміщення площею 30,6 кв.м., що складається з приміщення 18,0 кв.м. та 12,6 кв.м. На підставі вказаного рішення позивачу наданий ордер №165 від 17 квітня 1995 року на заняття приміщення, статус якого визначений у цьому ордері як «конторське приміщення», тобто нежитлове (т.1 а.с. 15). Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради№7/32 від 21 травня 2008 року «Про встановлення пільгових орендних ставок за використання орендованого майна деяким підприємствам та організаціям» ГО ДМР Товариства інвалідів «ДніпрТІН», як орендарю приміщення площею 36,0 кв.м. по вул. Гавриленка, 4а м. Дніпропетровську. 24 лютого 2009 року [PERSON], який є відповідачем по справі, на підставі розпорядження [PERSON] житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 24.02.2009 № 150 було видано ордер на житлову площу в гуртожитку за адресою [ADDRESS], в м. Дніпропетровську, строком до 28.02.2010 (т. 1 а.с.4, 71). Згідно ст. 58 Житлового кодексу України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. \~Аналіз диспозиції приведеної норми дає підстави для висновку про те, що передумовами видачі ордеру на приміщення є його незайнятість та наявність у нього статусу жилого. Між тим, матеріали справи свідчать про те, що на час видачі оспорюваного ордеру спірне приміщення не було вільним, як і фактично не було жилим, що підтверджується численними договорами позички та оренди, у яких йде мова про нежитлове приміщення і вказані договори та угоди щодо правомірної передачі у користування позивача ніким не оспорювалися. При цьому, позивачу передавалося в оренду для проведення ремонту і подальшого користування саме спірне приміщення, що виключає самовільне зайняття жилого приміщення, оскільки вказані обставини підтверджуються додатком до первісного розпорядження про передачу в оренду від 27 березня 1995 року (а.с.8, 3). Доводи відповідача про те, що строк оренди приміщення закінчився не спростовують тієї обставини, що приміщення стало житловим, оскільки будь-яких дій з переобладнання і приведення його у житловий стан не проводилося, а посилання на те, що згідно технічної інвентаризації частина приміщення є житловою, спростовуються наявними у справі документами відповідача УЖГ ДМР від 27 березня 1995 року про те, що приміщення площею 30,6 кв.м., що складається із двох приміщень площею 18,0 кв.м. та 12,6 кв.м., є не пригодним для проживання приміщення і передається для проведення ремонту і використання як нежитлове приміщення позивачем, а в подальшому це приміщення передавалося в оренду як нежитлове (т.1 а.с.8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15-27). Таким чином, технічні паспорти, які складалися при передачі приміщень гуртожитку з балансу КП «Жилсервіс-3» ДМР на баланс КП «Жилсервіс-5» ДМР, де спірне приміщення позначене як два окремих приміщення, одне з яких позначене, як житлова кімната, не відповідають фактичним обставинам, що представник відповідача [PERSON] визнала у судовому засіданні, пояснивши, що там і донині розташована юридична особа позивача у єдиному офісному приміщенні, яке не є житловою кімнатою. За ч. 1 ст. 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.\~\~ Відтак, ураховуючи те, що під час видачі ордеру орган, що його видав, не переконався у тому, що надаване приміщення є вільним та його статусі, суд приходить до висновку про задоволення позову. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають та відносяться на рахунок держави.

Outcome: approved