Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернулась до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та дружини, з якою проживає дитина, вказуючи, що вона разом з відповідачем проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Від спільного життя у них [INFO] року народився син - [PERSON]. Після народження дитини їх сімейні стосунки припинились та вона разом із дитиною стала проживати окремо від [PERSON]. Посилаючись на те, що [PERSON] в добровільному порядку матеріальної допомоги не надає, сина та її не утримує, просила стягнути з нього на її користь аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття ? частину від усіх видів доходів (заробітку) відповідача та ? частину на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 07 серпня 2015 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково: стягнуто з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття в розмірі ? частини з усіх видів доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 червня 2015 року до його повноліття, тобто до 08 листопада 2032 року. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення утримання на дружину, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трирічного віку, відмовлено. Із зазначеним рішенням не погодилась [PERSON] в частині відмови у задоволенні її позовних вимог до [PERSON] про стягнення утримання на дружину, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трирічного віку. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права та невірно виходив з того, що таке право на утримання вона мала лише б коли перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Просила в цій частині рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги в цій частині. В судове засідання апеляційного суду [PERSON] не з'явилась, подала заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутність, наполягала на задоволенні апеляційної скарги. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Пояснював, що він працює у ДТЕК Курахівська ТЕС на посаді слюсарю з ремонту обладнання котелень по теперішній час. Будь які особи на його утриманні не перебувають. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь утримання на дружину, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трирічного віку, у зв'язку з чим, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення лише в цій частині. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), яка мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Зазначеним вимогам судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає. Судом першої інстанції встановлено, що батьками малолітнього [PERSON], [INFO], є позивач по справі [PERSON] та відповідач по справі [PERSON]. Також, судом першої інстанції встановлено, що позивач [PERSON] разом їз дитиною проживають окремо від відповідача [PERSON]. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] на її користь утримання на дружину, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трирічного віку, суд першої інстанції виходив з того, що факт перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбних відносинах позивачкою не доведено, відповідного рішення суду з цього приводу не має, вимоги про встановлення такого факту останньою не заявлялись, а тому, суд дійшов до висновку, що права на утримання в розумінні ст.ст. 84, 91 СК України [PERSON] не має. Між тим, з таким висновком суду погодитись не можливо з наступних підстав. Установлено та не заперечувалось сторонами, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом однією сім'єю. Від спільного проживання у них є неповнолітня дитина, син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 18 листопада 2014 року. (а.с.6) Після народження дитини [PERSON] та [PERSON] разом не проживають, спільного господарства не ведуть, сімейні відносини між собою не підтримують по причині їх розпаду. Дитина проживає спільно з позивачем [PERSON] окремо від відповідача, що підтверджується довідкою з місця проживання КП «Міська служба єдиного замовника» в м. Селидове від 13 травня 2015 року. (а.с.7) Позивач [PERSON] не працює. Відповідно до довідки №68 ДТЕК Курахівська ТЕС [PERSON] працює на посаді слюсарю з ремонту обладнання котелень по теперішній час та отримує заробітну плату. Згідно з ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 84 СК України дружи на, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч. 4 ст. 84 Сімейного кодексу України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь утримання як на дружину, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трирічного віку є обґрунтованими, але, з урахуванням матеріальної можливості відповідача, такими, що підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на її користь 1/6 частини з усіх видів його доходів (заробітку) до досягнення дитиною трирічного віку. З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних [PERSON] з ухваленням в цій частині нового рішення, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

Outcome: partial