Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

У червні 2013 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про встановлення факту сумісного проживання без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 20.04.2001 року по 30.03.2012 року, визнати будівельні матеріали, використані в процесі будівництва будинку на земельній ділянці по [ADDRESS] спільною сумісною власністю та визнати право власності на 3/4 частини будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва будинку на земельній ділянці по [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем [PERSON], перебувала у шлюбі з 31.10.1993 року, який був розірваний рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.04.2001 року. Після розірвання шлюбу ми продовжували проживати однією сім'єю разом з спільною дитиною - сином [PERSON], [INFO]. В [INFO] народився ще один син - [PERSON]. Весь цей час після розірвання шлюбу проживали разом на одній житловій площі, а саме, в квартирі [ADDRESS], вели спільне господарство, виховували дітей та спільно про них піклувались, планували та здійснювали придбання майна. З березня 2012 року з відповідачем припинили спільне проживання. Але за період спільного проживання нами спільно здійснювалось будівництво на земельній ділянці, що знаходиться в [ADDRESS]. Для виконання будівництва в 2005 році був здійснений заказ на проектувальні роботи та в період з 2005 по 2012 рік виконана частина робіт на здійснення будівництва будинку. Таким чином, будівельні матеріали, використані в процесі будівництва просила визнати спільною сумісною власністю та визнати право власності на 3/4 частини будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва будинку на земельній ділянці по [ADDRESS], в зв»язку з тим, що має на утриманні двох неповнолітніх дітей. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Відповідач та його представник проти позову заперечували. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.10.1993 року, який був розірваний рішенням Деснянського районного суду М.Чернігова від 19.04.2001 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 15.06.2001 року зроблений запис № 739, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER], виданим 15.06.2001 року. Від шлюбу народився син [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу сторони проживали разом, вели спільне господарство та в [INFO] народився син - [PERSON], про що не заперечив в судовому засіданні відповідач по справі. У вказаний період часу після розірвання шлюбу сторони проживали разом на одній житловій площі, а саме, в квартирі [ADDRESS], вели спільне господарство, виховували дітей та спільно про них піклувались, що підтверджується актом КП «ЖЕК» № 13 від 11.06.2013 року. Сторони планували та здійснювали придбання майна, зокрема 23.07.2008 року на ім»я позивача було придбано автомобіль MITSUBISHI OUTLANDER 2,4 (а.с. 44), що визнав відповідач. З березня 2012 року сторони припинили спільне проживання. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.04.2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, визнано право власності за [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що за час шлюбу з відповідачем вони придбали квартиру [ADDRESS]. В березні 2012 року відповідачка змусила залишити квартиру, а в квітні змінила вхідний замок, оскільки придбане майно є спільною сумісною власністю просив визнати за ним право власності на ? частину вказаної квартири. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В той же час, при розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] з початку квітня 2012 року після заміни замків [PERSON] у [ADDRESS] не проживав. Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України, сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки. Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Таким чином, зазначена стаття покладає на осіб, які не перебувають у шлюбі між собою, але проживають однією сім'єю, передбачені положеннями СК норми про права і обов'язки, пов'язані з набуттям за час спільного проживання права на придбання майна, що регулюють аналогічні відносини між особами, які перебувають у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження спростування факту не проживання в [ADDRESS] по березень 2012 року разом з [PERSON] та їхніми спільними дітьми, які сприймали їх сім»єю, про що не заперечив відповідач в судовому засіданні. За період спільного проживання спільно здійснювалось будівництво житлового будинку на земельній ділянці, що знаходиться в [ADDRESS]. Для виконання будівництва в 2005 році був здійснений заказ на проектувальні роботи та в період з 2005 по 2012 рік виконана частина робіт на здійснення будівництва будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Відповідно до положень ч. 3 ст. 331 ЦК України, особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна), до завершення будівництва (створення майна). Таким чином, зазначена стаття покладає на осіб, які не перебувають у шлюбі між собою, але проживають однією сім'єю, передбачені положеннями СК норми про права і обов'язки, пов'язані з набуттям за час спільного проживання права на придбання майна, що регулюють аналогічні відносини між особами, які перебувають у зареєстрованому шлюбі. Таким чином, будівельні матеріали, використані в процесі будівництва, є об'єктом права спільної сумісної власності сторін відповідно до вимог ст. 70 СК України та підлягає поділу між нами. Положеннями ст.70 СК України встановлено наступне: 1. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 2. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. 3. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Проте, суд не знаходить правових підстав для відступу від рівності часток. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.91 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Також відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Оскільки на житловий будинок, що розташований на земельній ділянці [ADDRESS] відсутня технічна документація, тому спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] є будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані ними та загальна вартість яких станом на березень 2012 року складає 77706 грн. 60 коп., що підтверджується висновком експерта - № 2786-2787/13-24 від 06.05.2013 року (а. с. 139-147). Суд погоджується із представником відповідача, стосовно того, що вартість фактично виконаних будівельних робіт незавершеного будівництвом будинку в сумі 200142 грн. та 11440 грн. по улаштуванню метало пластикових виробів в сумі 11440 грн. не може включатись до спільного майна подружжя, оскільки не є майном в розумінні ст. 192 ЦК України. Разом з тим, суд приходить до висновку, про необхідність виділення [PERSON] майно: будівельні матеріали вартістю 77706 грн. 60 коп. використані в процесі будівництва будинку на земельній ділянці по [ADDRESS], оскільки у відповідності до договору дарування від 29.10.2002 року він прийняв в дар земельну ділянку по [ADDRESS]( а.с. 39) на якій здійснювалося подальше будівництво будинку. Таким чином підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] компенсація в розмірі 38853 грн. 30 коп.

Outcome: partial