Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Приватної виробничо-комерційної фірми «Стройіндустрія» (далі - ПВКФ «Стройіндустрія») про стягнення коштів. Позовні вимоги мотивувала тим, що 14 серпня 2014 року між нею та ПВКФ «Стройіндустрія» укладено договір № 18 купівлі-продажу транспортного засобу, за яким остання зобов`язалась передати [PERSON] у власність належний фірмі транспортний засіб - автомобіль марки «Fiat Linea», 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] , а позивачка - прийняти його та сплатити 207 991,66 грн. У період з 15 по 20 серпня 2014 року вона виконала взяті на себе зобов`язання і сплатила 208 000,00 грн. Після повної сплати вартості за транспортний засіб відповідач передав їй цей автомобіль, оригінал свідоцтва про право власності та ключі. Починаючи з 20 серпня 2014 року вона фактично володіла, користувалася і розпоряджалася транспортним засобом. В кінці серпня 2014 року вона звернулася до органів державної автомобільної інспекції для перереєстрації автомобіля на себе, проте отримала відмову, оскільки цей транспортний засіб, починаючи з 21 травня 2014 року, знаходився в заставі Публічного акціонерного товариства «Полтава-Банк» (далі - Полтава-Банк). У зв`язку з викладеним, позивачка звернулася до суду з позовом та зазначає, що, починаючи з 20.08.2014 року по 11.05.2017 року має право стягнути з відповідача загальну суму заборгованості в розмірі 353728,45 гривень, яка складається із: 208000,00 гривень - сума боргу, 17085,45 гривень 3 % річних, 128643,00 гривень - інфляційні втрати. Просить стягнути з відповідача зазначені суми та понесені судові витрати за сплату судового збору. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.05.2020 р. справа прийнята в провадження судді Ус О.В. після часткового скасування попередніх судових рішень касаційною інстанцією та її направленням в цій частині на новий розгляд суду першої інстанції. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 05.10.2020 р. закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду за суттю. В судове засідання сторони не прибули, позивачкою та її представником та представником відповідача подані заяви про розгляд справи у їх відсутність, фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалася на підставі другого речення частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України). Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 14 серпня 2014 року між ПВКФ «Стройіндустрія» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «Fiat Linea», 2013 року випуску, державний номер [NUMBER] , згідно з умовами якого продавець передає покупцю [PERSON] у власність цей автомобіль за ціною 207 991,66 грн., а покупець сплачує загальну суму договору частками або повністю безготівковим платежем не пізніше 60 календарних днів з моменту підписання цього договору. ПВКФ «Стройіндустрія» виписано [PERSON] рахунок-фактуру № СФ-0000240 від 15 серпня 2014 року на суму 208 991,66 грн. 15 серпня 2014 року [PERSON] перерахувала ПВКФ «Стройіндустрія» грошові кошти за спірний автомобіль у розмірі 28 000,00 грн, 19 серпня 2014 року - 149 000,00 грн., 20 серпня 2014 року - 31 000,00 грн. [PERSON] видано довіреність на право користування автомобілем марки «Fiat Linea», державний номер [NUMBER] , який належить ПВКФ «Стройіндустрія», строком на один рік. 06 травня 2015 року [PERSON] направила ПВКФ «Стройіндустрія» претензію, у якій просить підписати акт приймання-передачі спірного автомобіля або повернути грошові кошти в сумі 207 991,66 грн., посилаючись на те, що нею умови договору від 14 серпня 2014 року виконані, грошові кошти перераховані. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 06 квітня 2017 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі № 766/12136/16-ц за позовом [PERSON] до ПВКФ «Стройіндустрія», Насіннєвого фермерського господарства «Руслан» про визнання права власності на транспортний засіб та за зустрічним позовом ПВКФ «Стройіндустрія» до [PERSON] про визнання правочину недійсним у задоволенні позову [PERSON] та зустрічного позову ПВКФ «Стройіндустрія» відмовлено. 12 квітня 2017 року ПВКФ «Стройіндустрія» направила [PERSON] вимогу про повернення автомобіля марки «Fiat Linea», оскільки він належить на праві власності відповідачу. 14 квітня 2017 року [PERSON] направила ПВКФ «Стройіндустрія» вимогу, в якій просить в семиденний термін з дня її отримання підписати акт приймання-передачі транспортного засобу, призначити день для спільної участі в проведенні реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу на ім`я [PERSON] . Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 10 квітня 2019 року, з урахуванням змін, внесених постановою Херсонського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року, а також відповідно до постанови Верховного Суду від 28 квітня 2020 року та ухвали Верховного Суду від 13.01.2021 р. про виправлення описки стягнуто з ПВКФ «Стройіндустрія» на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 212\~376,00 грн. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (частина перша статті 662 ЦК України). Стаття 663 ЦК України передбачає, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу. Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 665 ЦК України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця. (частини друга, третя статті 693 ЦК України). Разом з цим, як свідчать установлені обставини справи, у зв`язку з невиконанням відповідачем договору купівлі-продажу від 14 серпня 2014 року, [PERSON] заявила претензію від 06 травня 2015 року з вимогою про належне передання оплаченого автомобіля або повернення суми попередньої оплати в сумі 207 991,66 грн. Враховуючи, що відповідач зазначену вимогу в частині передачі права власності транспортного засобу (перереєстрації його на покупця) не виконав, саме з цього часу, з урахуванням положень статті 530 ЦК України, у продавця виникло грошове зобов`язання з повернення [PERSON] попередньої оплати. Відповідач станом на день подання позовної заяви та на час розгляду справи в суді не повернув сплачені позивачу кошти за спірний автомобіль, тому позивачка має право вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних, передбачених частиною другої статті 625 ЦК України, за весь час прострочення повернення попередньої оплати (див. пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №331/5054/15-ц). Визначаючи період прострочення повернення відповідачем суми попередньої оплати, з урахуванням висновків викладених у постанові Верховного Суду від 28.04.2020 року, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. З урахуванням встановленого, суд дійшов переконання щодо стягнення з відповідача на користь позивача: - 3% річних в сумі 16360,76 грн., які розраховані наступним чином: за період з 06.05.2015 року по 18.12.2017 року сума 2202,41 грн. (за платежем 28000,00 грн. Х 3%/100% Х 365); 11719,97 грн. (за платежем 149 тис. грн. Х 3%/100% Х 365); 2438,38 грн. (за платежем 31000,00 грн. Х 3%/100% Х 365); - інфляційні втрати в розмірі 62545,60 грн., які розраховані за період з 06.05.2015 року по 18.12.2017 року, (за платежем 28 тис. грн. х 1,3007 х 100% - 28 тис.грн.); (за платежем 149 тис. грн. х 1,3007 х 100% - 149 тис.грн.); (за платежем 31 тис. грн. х 1,3007 х 100% - 31 тис.грн.). З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, що переданий на повторний розгляд суду першої інстанції. Підстави для негайного виконання рішення відсутні. Рішення в повному обсязі складено 16 липня 2021 року. На\~підставі\~викладеного,\~

Outcome: partial