Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

У травні 2015 року ПАТ «Комерційний банк «Надра» звернувся з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивував тим, що 29 квітня 2008 року між ВАТ Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] був укладений кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 75\~245,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,8% строком по 26 квітня 2013 року. Банк зобовязання перед відповідачем виконав у повному обсязі. У порушення норм закону та умов договору відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки. У звязку з чим, [PERSON] станом на 01.04.2015 року має заборгованість у розмірі 30\~255,59 грн., яка складається із заборгованості по кредиту 12\~989,7 грн., несплачених відсотків 5\~028,55 грн., несплаченої пені 4\~712,84 грн., штраф 7\~524,50 грн. Також позивач зазначає, що 29 квітня 2008 року між ним та [PERSON] був укладений договір поруки. За даним договором поручитель несе солідарну відповідальність за невиконання або неналежне виконання [PERSON] умов кредитного договору. Просив суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 30\~255,59 грн. У судове засідання представник позивача не зявився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений. Направив клопотання про розгляд позовної заяви без участі їх представника. У судове засідання відповідач [PERSON] не зявився. Подав суду заяву, та просив суд врахувати скрутне матеріальне становищем, істотну зміну курсу, а також тим, що у нього на утриманні знаходиться двоє неповнолітніх дітей та батьки пенсійного віку просив зменшити розмір застосованих до нього штрафних санкцій. У судове засідання відповідачка [PERSON] не зявилася. Про час та місце розгляду заяви повідомлялась належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 29 квітня 2008 року між ВАТ Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] був укладений договір «Автопакет» №205/П/60/2008-980, за яким останній отримав кредит у розмірі 75\~245,00 грн. на придбання автотранспортного засобу та на витрати, повязані з його державною реєстрацією. На виконання вказаного договору відповідачу позивачем були надані грошові кошти у розмірі 75245,00, що підтверджується заякою на видачу готівки від 29 квітня 2008 року за №979. Згідно п.2.2.1 та п.2.2.2 позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені п. 1.1.3.1. договору відсотки безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на поточний рахунок банку. Позичальник відповідно до п. 2.2.3. вносить чергові мінімальні платежі по кредиту щомісячно до 18 числа поточного місяця, а також здійснює списання з поточного рахунку на рахунок погашення заборгованості до 20 числа поточного місяця. Відповідно до п. 1.1.4 граничним терміном погашення кредиту визначено 26 квітня 2013 року. За ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. За ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит (грошові кошти) та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. За умовами кредитного договору, [PERSON] мав вчасно сплачувати відсотки, нараховані за користування кредитом і частку кредиту у визначений кредитним договором, строк. Відповідно до п. 1.1.3.1 договору відсотки за користування кредитом розраховуються на підставі відсоткової ставки у розмірі 15,8% за фактичну кількість днів у періоді на надлишок заборгованості. У п. 5.1. договору вказано, що у разі прострочення позичальником строку сплати мінімальних необхідних платежів по погашенню кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення. Згідно п. 5.2. договору у разі порушення положень договору позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п. 1.1 цього договору за кожен випадок. З наданих суду документів та пояснень сторін, встановлено, що [PERSON] порушив строки погашення заборгованості та сплати відсотків за користування кредитом. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається та, які підтверджували їх вимоги та заперечення. Позивачем надано суду достатньо доказів на підтвердження прострочення відповідачем строків повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, після настання терміну виконання договору, кредит не повернув. [PERSON] має заборгованість по кредиту у розмірі 12\~989,7 грн. та по відсотках за користування кредитом у розмірі 5\~028,55 грн. Через невиконання умов договору була нарахована пеня в розмірі 4\~712,84 грн. та штраф у розмірі 7\~524,50 грн. Загальна сума заборгованість по кредиту на дату розрахунку становить 30\~255,59 грн. При визначенні розмірі неустойки суд враховує положення ст. 551 ЦК України, за якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до полодень ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання У судовому засіданні відповідач просив суд зменшити розмір стягуваної неустойки. Посилаючись на скрутне матеріальне становище, істотну зміну курсу, а також на те, що у нього на утриманні знаходиться двоє неповнолітніх дітей та батьки пенсійного віку. Відповідно до розяснень п. 27 постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року істотними обставинами в розумінні ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на вагу (відсутність негативних наслідків для позивача через просторочене виконання зобовязань). За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи пояснення сторін, дослідивши подані суду докази, враховуючи матеріальне становище, виконання обовязків по договору, відсутність негативних наслідків через невиконання саме даного договору, суд вважає за можливе зменшити розмір неустойки (пені та штрафу) до 4\~712,84 грн. Таким чином, з відповідача [PERSON] слід стягнути заборгованість на загальну суму 22731,09 грн., з яких: сума заборгованості по кредиту в розмірі 12\~989,7 грн., відсотки у розмірі 5\~028,55 грн. та пеня у розмірі 4\~712,84 грн. При цьому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог в частині солідарного стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованості з наступних підстав. Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобовязання кредитного договору характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Встановлено, що відповідно до п. 3.2. договору «Автопакет» №205/П/60/2008-980 від 29 квітня 2008 року [PERSON] та [PERSON] зобовязались перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх зобовязань перед кредитором, що виникли із даного кредитного договору. Згідно п. 3.2.6. договору поручитель [PERSON] зобовязана виконати взяті на себе зобовязання по цьому договору не пізніше 3-х банківських днів з моменту отримання повідомлення від банку. За ст. 543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. З пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що термін повернення кредиту в повному обсязі [PERSON] встановлений кредитним договором, а саме п. 1.1.1 до 26 квітня 2013 року. Після закінчення даного строку і на час розгляду справи в суді позивачем не направлялись вимоги до поручителя [PERSON] щодо виконання умов договору як поручителя [PERSON], що підтверджено відповідачами в судовому засіданні. У п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки повязується зі зміною забезпеченого зобовязання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому, обсяг зобовязання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобовязанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобовязання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на предявлення позову про визнання договору поруки припиненим. П. 24 даної постанови також передбачено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Крім того, листом Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи № 10-1393/0/4-12 від 27 вересня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що за положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобовязання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому разі звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обовязків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України, статті 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України) можна зробити висновок про те, що у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобовязання за договором поруки, передбаченого частиною першою статті 559 ЦК України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України (про визнання договору поруки припиненим, про визнання поруки такою, що припинена). Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правовою захисту, не заборонений законом. Оскільки строк виконання основного зобовязання настав 26 квітня 2013 року, вимоги до поручителя [PERSON] банк не предявив протягом шести місяців, до суду звернувся з позовом лише у травні 2015 року, тому суд приходить до висновку, що договір поруки припинив свою дію, що є в свою чергу підставою для відмови в задоволенні позову в частині солідарного стягнення з [PERSON] заборгованості. Враховуючи викладене та

Outcome: approved