Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 20.09.2019 року відкрите загальне позовне провадження по справі за позовом [PERSON] до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський», [PERSON] про визнання неправомірним і скасування розпорядження рай адміністрації, розпорядження органу приватизації, скасування свідоцтва про право власності на житло, виселення. 15.10.2019 року Київська рай адміністрація надала до суду відзив на позов [PERSON] 24.10.2019 року до суду від представника Київської рай адміністрації надійшла заява про залишення позову [PERSON] без розгляду, оскільки позов, на думку сторони відповідача, не відповідає вимогам ст.175 і ст.177 ЦПК України. 08.11.2019 року позивач надіслав до суду відповідь на відзив Київської рай адміністрації. 21.11.2019 року в судовому засіданні представник первісного відповідача [PERSON] - адвокат Урсу І.М. надала відзив на позов і заявила клопотання про заміну відповідача, посилаючись на договір дарування, за яким власником спірного приміщення є [PERSON] . Ухвалою суду від 21.11.2019 року за згодою позивача суд замінив відповідача [PERSON] на правонаступника - [PERSON] Суд закрив підготовче засідання і призначив справу до розгляду по суті в судовому засіданні. Позивач, підтримуючи вимоги, просив суд ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради №106 від 08.02.2012 р., № 202 від 13.05.2015 р., №692 від 03.11.2017 року; скасувати розпорядження органу приватизації Департаменту міського господарства Одеської міської ради № 280743 від 26.01.2017 р.; визнати недійсним свідоцтво на право власності на житло від 26.01.2017 р., видане КП «Міське агентство приватизації житла» та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності; виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Позивач доводив, що Київська рай адміністрація вийшла за межі своїх повноважень і неправомірно змінила функціональне призначення нежитлового приміщення, що розташоване в багатоквартирному житловому будинку [ADDRESS] , чим порушила права та інтереси усіх співвласників цього будинку, а [PERSON] самочинно зайняла підсобне приміщення - колясочну, неправомірно реконструювала це приміщення в житлову квартиру [ADDRESS] . На думку позивача, [PERSON] безпідставно отримала у власність квартиру [ADDRESS] , тому позивач вимагає виселити правонаступника [PERSON] - [PERSON] з приміщення № [ADDRESS] . Представники відповідачів Київської рай адміністрації і КП «ЖКС «Чорноморський» до суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала з підстав його недоведеності. Суд вислухав учасників процесу, вивчив матеріали справи і встановив наступне. Обслуговування багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] здійснює ОСББ « Глушко 19 », яке було створене в 2016 році з метою забезпечення належного утримання будинку та прибудинкової території. [PERSON] з 2007 року працювала двірником в КП «ЖКС «Чорноморський», перебувала на квартирному обліку у зв`язку з відсутністю житла. Листом за №685 від 09.04.2015 року КП «ЖКС «Чорноморський» звернулось до Голови Київської районної адміністрації ОМР з проханням включити до числа службових нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] ) для його подальшого виділення двірнику дільниці №3 - [PERSON] . До листа додавався Технічний звіт щодо можливості зміни функціонального призначення нежитлового приміщення в житлове за адресою: [ADDRESS] ). Відповідно до замовлення КП «ЖКС «Чорноморський» за №651 від 25.03.2015 року на підставі наданого пакету документів в Адресному реєстрі м. Одеси було зарезервовано адресу - [ADDRESS] та надано замовнику довідку з Адресного реєстру м. Одеси. Розпорядженням Київської районної адміністрації ОМР за №202 від 13.05.2015 року до числа службових була включена квартира [ADDRESS] Розпорядженням Київської районної адміністрації ОМР за №692 від 03.11.2015 року було задоволено клопотання КП «ЖКС «Чорноморський» та надано двірнику [PERSON] службове жиле приміщення - однокімнатну квартиру [ADDRESS] ; видано [PERSON] службовий ордер для вселення в однокімнатну квартиру [ADDRESS] . З 15.11.2015 року [PERSON] оформила реєстрацію за місцем проживання . Розпорядженням Київської районної адміністрації ОМР за №756 від 29.11.2016 року однокімнатна квартира [ADDRESS] , виділена [PERSON] , була виключена з числа службових жилих приміщень. У зв`язку з виключенням однокімнатної квартири [ADDRESS] , виділеної [PERSON] , з числа службових жилих приміщень, останньою було розпочато процедуру приватизації виділеного їй житла. Відповідно до Розпорядження Департаменту міського господарства ОМР за №280743 від 26.01.2017 року внаслідок приватизації вищевказана квартира була передана у приватну власність [PERSON] та їй було видано Свідоцтво про право власності на житло від 26.01.2017 року. 19 листопада 2018 року [PERSON] подарувала спірну квартиру [PERSON] договір дарування посвідчено нотаріусом і зареєстровано в реєстрі за №7319. Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Організація та діяльність органів місцевого самоврядування регулюється Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Статтею 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Цей принцип знайшов відображення у ст.74 Закону України «Про місцеве самоврядування», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Тому ненормативні правові акти органів місцевого самоврядування правозастосовного та юрисдикційного змісту приймаються на основі Конституції і законів України, та самі ці органи як носії публічної влади є відповідальними за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Відповідно до п.1.1. Положення про Київську районну адміністрацію, затвердженого рішенням ОМР №4584-VI від 13.02.2014 року (діяло на час виникнення спірних правовідносин та прийняття оскаржених розпоряджень) (далі - Положення) Київська районна адміністрація ОМР є виконавчим органом Одеської міської ради та створюється нею з метою реалізації функцій місцевого самоврядування на території Київського району міста Одеси, згідно із Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до п.1.3. Положення райадміністрація підзвітна та підконтрольна Одеській міській раді, підпорядкована міському голові та виконавчому комітету міської ради (далі - виконком). Відповідно до Розділу 3 (Повноваження райадміністрації) до її компетенції відносяться: - У галузі обліку та розподілу житла (п.3.2.7. Положення): видання розпоряджень про включення жилих приміщень до службових та ведення їх обліку; ведення обліку осіб, які користуються правом першочергового та позачергового отримання жилих приміщень; видання ордерів на заселення особам, які перебувають на квартирному обліку в районі, на підприємствах, в установах та організаціях району; видання ордерів на службові жилі приміщення; видання розпоряджень про надання жилих приміщень у встановленому законом порядку; видання розпоряджень про приєднання вивільнених жилих і нежилих приміщень та про виключення жилих приміщень з числа службових, тощо. - У галузі будівництва (п.3.2.8. Положення): затвердження висновків, звітів та іншої технічної документації щодо зміни функціонального призначення, технічного стану жилих та нежилих приміщень, будинків та споруд, розташованих на території району. Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Проаналізовуваши зазначене, слід прийти до висновку, що прийняті Київською районною адміністрацією (як суб`єктом владних повноважень) розпорядження, оскаржені в позові, є актами ненормативного характеру одноразового застосування (індивідуальними актами), які породили права та обов`язки тільки у того суб`єкта, якому вони були адресовані - тобто, [PERSON] , та які з моменту їх видання вичерпали свою дію внаслідок їх фактичного виконання, а тому не можуть скасовуватись чи змінюватись, тощо. Аналогічні висновки у подібних відносинах викладені у постановах Верховного Суду України від 06 жовтня 2015 року у справі № 21-1306а15 та від 11 жовтня 2016 року у справі № 816/4340/14 та узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 802/950/17-а. У ст.47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Відповідно до ч.ч.1,3,10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Правове регулювання приватизації службового житла врегульовано Постановою Ради Міністрів Української РСР «Про службові жилі приміщення» №37 від 04.02.1988 року, а також затвердженим цією ж постановою Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР (далі - Положення). Так, п.2 Положення встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця). Переліком категорій працівників, яким може бути надано службове жиле приміщення, передбачена посада двірника житлово-експлуатаційної організації (п.2). Пунктом 3 Положення передбачено, що жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. Судом встановлено і визнано сторонами, що [PERSON] з 2007 року працювала на посаді двірника, потребувала поліпшення житлових умов, отримала житлове приміщення у відповідності до вимог Закону. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем [PERSON] до свого позову не було надано належних та допустимих доказів того, що приватизована [PERSON] однокімнатна квартира [ADDRESS] , до моменту її приватизації відносилася до нежитлового підсобного приміщення, необхідного для обслуговування багатоквартирного будинку; що приватизація спірної квартири була здійснена [PERSON] не у відповідності до вимог чинного законодавства, з порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396; що оскаржувані розпорядження прийняті Київською рай адміністрацією за межею своїх повноважень і ці розпорядження порушують права та інтереси будь-яких інших осіб.

Outcome: dismissed