Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

У травні 2014 року представник позивача звернулася до суду з позовом, у якому, з врахуванням уточнених вимог від 25.06.2014 року, на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України, просить виселити відповідачів, які зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS]. На обгрунтування позовних вимог послалась на те, що 19.08.2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № CGVPGA00000074, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 36425,00 доларів США строком до 19.08.2011 року. У забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором 19.08.2008 року позивач та [PERSON] уклали договір іпотеки № 242686/1, згідно з яким останній надав в іпотеку квартиру, загальною площею 65,80 кв м, житловою площею 31,30 кв м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Свої зобов'язання останній належним чином не виконав. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 10.09.2013 року, зокрема, скасовано рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 27.09.2012 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалено у цій частині нове рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CGVPGA00000074 від 19.08.2008 року в сумі 65470,43 доларів США звернуто стягнення на вищезазначену квартиру шляхом її продажу ПАТ КБ «Приватбанк», з укладенням від імені [PERSON], [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, з початковою ціною продажу предмету іпотеки, встановленої незалежним експертом-оцінювачем, а саме: ринкової вартості нерухомого майна на момент реалізації. 26.06.2014 року [PERSON] подав до суду заперечення на позовну заяву, у якому, з врахуванням доповнення до заперечення від 21.10.2014 року, посилаючись на п. 1 ст. 1, ст. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року за № 1304-VII, просить у задоволенні позову відмовити повністю. На обґрунтування заперечення послався також на те, що у квартирі по [ADDRESS] зареєстровано 9 осіб, четверо з них малолітні діти. Вважає, що він та інші особи, зареєстровані у цій квартирі, є квартиронаймачами, а тому згідно зі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» виселенню не підлягають. Вважає позов бездоказовим, необґрунтованим, неправомірним та викладеним з грубим порушенням норм матеріального права. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що відповідач без письмової згоди банку не мав права реєструвати у квартирі інших осіб. Апеляційний суд Львівської області виніс рішення про відмову ПАТ КБ «Приватбанк» у виселенні всіх осіб, які зареєстровані у квартирі по [ADDRESS], оскільки не всі особи були повідомлені банком про виселення, однак банк виходив з договірних відносин, так як на момент укладення договору у вказаній квартирі було зареєстровано 2 особи. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах своєї дочки [PERSON], яка, у свою чергу, є законним представником малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON], позов не визнав та пояснив, що у квартирі зареєстровані та проживають четверо малолітніх дітей. Діти іншого житла не мають. На момент виникнення спірних правовідносин власниками квартири був він та [PERSON], жодних повідомлень від банку про виселення не отримував. Прописав малолітніх дітей у квартиру, оскільки діти мають бути зареєстровані разом з батьками. Вважає, що реєстрація малолітніх дітей є законною та правомірною. [PERSON] є його невісткою, яку він прописав її у квартиру, оскільки вона не мала іншої реєстрації. Він є наймачем квартири [ADDRESS]. Просить у задоволенні позову відмовити. Належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи відповідач [PERSON] у судові засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи у судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала, уповноважила представляти свої інтереси [PERSON]. Відповідач [PERSON], який діє в своїх інтересах, інтересах [PERSON] та як законний представник своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що позивач порушує процедуру звернення стягнення на майно, а це суперечить мораторію. Просить у задоволенні позову відмовити. Залучений до участі у справі орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Червоноградської міської ради у судове засідання свого представника не направив, у своєму листі від 08.09.2014 року № 4944/6-11 суду повідомив, що укладання договорів про надання споживчих кредитів та іпотеки дорослим особам не є предметом розгляду на засіданні його комісії з питань захисту прав дитини. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі та з'явилися у судове засідання, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на таке. Установлено, що 19.08.2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № CGVPGA00000074, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 36425,00 доларів США строком до 19.08.2011 року. У забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором 19.08.2008 року позивач та [PERSON] уклали договір іпотеки № 242686/1, згідно з яким останній надав в іпотеку квартиру загальною площею 65,80 кв. м, житловою площею 31,30 кв. м , яка розташована за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Свої зобов'язання останній належним чином не виконав. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 10.09.2013 року, зокрема, скасовано рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 27.09.2012 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалено у цій частині нове рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CGVPGA00000074 від 19.08.2008 року в сумі 65470,43 доларів США звернуто стягнення на вищезазначену квартиру шляхом її продажу ПАТ КБ «Приватбанк», з укладенням від імені [PERSON], [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, з початковою ціною продажу предмету іпотеки, встановленої незалежним експертом-оцінювачем, а саме: ринкової вартості нерухомого майна на момент реалізації. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 40 цього Закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Подібна правова норма закріплена у першому реченні ч. 3 ст. 109 ЖК України. Відповідно до частин 2, 3 п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. За таких обставин, ураховуючи наявність рішення Апеляційного суду Львівської області від 10.09.2013 року, яке набрало законної сили та яким звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS], повідомлення банком 19.12.2013 року мешканців цієї квартири - [PERSON] та [PERSON], які були зареєстровані у ній на час укладення договору іпотеки (а.с. 18-20), суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про виселення усіх осіб, які зареєстровані у спірній квартирі, згідно з довідкою КП «Комінтех» № 9986 від 13.10.2014 року: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Отже, позов у цій частині необхідно задовольнити. Щодо виселення [PERSON], то, як видно з довідки КП «Комінтех» № 9986 від 13.10.2014 року, вона у спірній квартирі не зареєстрована, згідно з поясненнями відповідача [PERSON], [PERSON] у цій квартирі не проживає, а тому, ураховуючи недоведеність її проживання у спірному житлі, суд дійшов висновку про відмову у позові у цій частині. Суд не бере до уваги посилання сторони відповідачів на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року № 1304-VII, оскільки ним, крім іншого, установлено заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого майна, яке є предметом іпотеки; водночас даний спір стосується виселення з квартири - предмета іпотеки, на яку на час прийняття зазначеного Закону вже було звернуто стягнення, а зворотної дії цей Закон не має. З цього слід дійти висновку, що вказаний Закон не поширюється на спірні відносини. Суд також вважає безпідставним твердження сторони відповідачів про недотримання позивачем вимог закону у частині повідомлення інших, крім нього та [PERSON], зареєстрованих у спірній квартири мешканців (інших співвідповідачів), оскільки ці особи були зареєстровані у ній після укладення договору іпотеки № 242686/1 від 19.08.2008 року усупереч вимог його п.п. 18.7, 18.11 та, більше того, це мало місце без відома позивача. Тому, на думку суду, у позивача не виникав обов'язок із повідомлення цих інших осіб про строк для добровільного виселення. Крім того, дані про реєстрацію інших осіб, крім [PERSON], [PERSON] та [PERSON], стали відмові у зв'язку з розглядом цієї справи після пред'явлення позову. З наведеного випливає, що позивач на час звернення до суду не міг знати про реєстрацію у спірній квартирі інших осіб, крім тих, які були зареєстровані на день укладення договору іпотеки, а з часу залучення їх до участі у справі за ухвалою суду від 26.06.2014 року, копію якої ними отримано 11.07.2014 року, до дня ухвалення судом рішення минуло більше місяця. Згідно з матеріалами справи, [PERSON] є власником спірної квартири, тому його посилання на свій статус як її наймача, а статус членів його сім'ї - як членів сім'ї наймача є необґрунтованим. Доказів того, що члени сім'ї [PERSON] є наймачами (орендарями) спірної квартири суду не подано. Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналіз наведених правових норм свідчить, що їх дія поширюється на випадок позасудового врегулювання питання звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення - на підставі договору, а не у разі звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, як це має місце у даній справі. Отже, надання позивачем як іпотекодержателем строку для добровільного виселення відповідачів зі спірної квартири законом не вимагається, у зв'язку з чим суд вважає помилковим посилання [PERSON] на ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». Щодо посилань позивача на Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», то таке не заслуговує на увагу, оскільки не стосується предмета спору.

Outcome: partial