Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за порушення грошового зобов`язання, в якому просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму у загальному розмірі 40 736,10 грн., що складається з 3% річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 13 500,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 27 236,10 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що вироком Франківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2017 року по вказаній кримінальній справі № 465/1604/15 було також задоволено частково цивільні позови [PERSON] та [PERSON] та постановлено: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1 827,80 грн. матеріальної шкоди та 150 000,00 грн. моральної шкоди; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 150 000,00 грн. моральної шкоди. [PERSON] зобов`язання зі сплати моральної шкоди не виконала жодним чином. Таким чином, позивач вважає, що наявні усі правові підстави для стягнення з [PERSON] інфляційних втрат та 3% річних за порушення грошового зобов`язання, у зв`язку з чим позивач звернулася із даним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 лютого 2021 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання повідомлена належним чином, відзив не надавала. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається із копії вироку Франківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2017 року у справі №465/1604/15-к, судом було встановлено наступне: « [PERSON] , працюючи на посаді інструктора з фізкультури Львівської санаторної школи-інтернат №1 I-III ступеня імені Б.-І.Антонича з 01.11.2012р. відповідно до наказу №284-к від 26.10.2012р. Головного управління освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації та наказу №193 від 01.11.2012р. по Львівській санаторній школі-інтернаті №1 в порядку переведення з посади інструктора лікувальної фізкультури цієї ж школи, перебуваючи 2014 року близько 12 год.20 хв. в ігровій кімнаті разом з учнем школи 3-Б класу [PERSON] , яка знаходиться на третьому поверсі приміщення школи, яка в силу п.п.4.6.1 та 4.6.2 «Положення про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і закладах освіти», затвердженого наказом Міністерства освіти і науки від 01.08.2001р. №563 несла відповідальність за збереження життя і здоров`я учнів та зобов`язана була забезпечувати проведення навчально-виховного процесу, що регламентується чинними законодавчими та нормативно-правовими актами з охорони праці, безпеки життєдіяльності та згідно підпункту 1.3 пункту 2 розділу III «Основні права працівників» Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників КЗ ЛОР «Львівська загальносвітня школа інтернат I-III ст. імені Б.-І. Антонича, де зазначено, що працівник школи-інтернату зобов`язаний виконувати вимоги з охорони праці, техніки безпеки, передбачені відповідними правилами, інструкціями та іншими нормативними документами. Зокрема, в порушення вимог п.п.1.1. Інструкції №4 з охорони праці під час проведення занять з фізичної культури, яке обвинувачена [PERSON] проводила з [PERSON] в позашкільний час, поза графіком, без погодження з адміністрацією школи-інтернату, неналежно виконала свої службові обов`язки, через недбале ставлення до них, а саме: не приділила належної уваги по догляду за [PERSON] , не передбачила можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинна була і мала можливість їх передбачити, залишила малолітнього [PERSON] одного, без нагляду, в приміщенні ігрової кімнати школи, що знаходиться на 3-му поверсі, та вийшовши із вказаної кімнати, зачинила двері на ключ. Залишившись без нагляду дорослих, малолітній [PERSON] , перебуваючи в ігровій кімнаті, випав з вікна цієї ігрової кімнати, що знаходиться на третьому поверсі Львівської санаторної школи-інтернату №1 I-III ступенів імені Б.-І.Антонича, що по [ADDRESS] і від отриманих травм помер. Органом досудового розслідування дії [PERSON] кваліфіковано за ч.2 ст.137 КК України, як неналежне виконання професійних обов`язків щодо охорони життя та здоров`я неповнолітніх, внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило смерть неповнолітнього [PERSON] , 2005 р.н.». В ході розгляду кримінальної справи було заявлено цивільний позов про стягнення моральної шкоди з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] по 300 000,00 грн. на кожного, а також 1 827,80 грн. витрат на поховання. Вироком Франківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2017 року у справі №465/1604/15-к, було вирішено: « [PERSON] , [INFO] , визнати винуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.137 КК України та призначити покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі. На підставі ст.75 КК України звільнити [PERSON] від відбування покарання із встановленням 1 (одного року) іспитового строку. Відповідно до ст. 76 КК України покласти на [PERSON] обов`язки: 1) періодично з`являтися для рестрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Речовий доказ - взуття (кед) в кількості 1 штуки повернути потерпілим - [PERSON] , [PERSON] . Цивільний позов задоволити частково. Стягнути з [PERSON] , [INFO] , паспорт серія [NUMBER] , виданий Московським РУГУ МВС України в м.Києві 14.01.1997р., зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проживає за адресою: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] ) 1 827 (Одна тисяча вісімсот двадцять сім) гривень 80 коп. матеріальної шкоди та 150000 (Сто п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди. Стягнути з [PERSON] , [INFO] , паспорт серія [NUMBER] , виданий Московським РУГУ МВС України в м.Києві 14.01.1997р., зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проживає за адресою: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] , ( [ADDRESS] ) 150000 (Сто п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.». В подальшому, а саме - 01 лютого 2018 року ухвалою Апеляційного суду Львівської області та постановою Верховного Суду від 21 лютого 2019 року вирок суду першої інстанції було залишено без змін. Таким чином, 01 лютого 2018 року рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь Баб`як моральної шкоди набрало законної сили. За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». 16 та 19 березня 2018 року Галицьким відділом ДВС міста Львова було відкрито два окремих виконавчих провадження № 56000861 та № 56000788, накладено арешт на все майно [PERSON] в межах суми стягнення. [PERSON] , станом на день звернення із цим позовом до суду, зобов`язання зі сплати моральної шкоди не виконала жодним чином. Таким чином, позивач вважає, що наявні усі правові підстави для стягнення з [PERSON] інфляційних втрат та 3% річних за порушення грошового зобов`язання. Щодо стягнення суми 3% річних за порушення грошового зобов`язання та інфляційних збитків, суд дійшов наступних висновків. За змістом положень статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Положення зазначених норм права передбачають, що грошові зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду. Адже у разі виникнення спору щодо відшкодування шкоди та вирішення його у судовому порядку, визначення конкретного розміру шкоди, тобто грошового зобов`язання, здійснюється судом. З огляду на вказане можна зробити висновок, що з набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає грошове зобов`язання - сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди. У даному випадку, на підставі вироку Франківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2017 року, який набрав законної сили 01 лютого 2018 року, у [PERSON] виникло грошове зобов`язання, зокрема: 1. Сплатити (відшкодувати) [PERSON] 150 000,00 грн. моральної шкоди в результаті вчиненого нею злочину; 2. Сплатити (відшкодувати) [PERSON] 150 000,00 грн. моральної шкоди в результаті вчиненого нею злочину. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт, рішення суду). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6- 2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491 цс 15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а також цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року по справі № 646/14523/15-ц). Відтак, з огляду на те, що вироком Франківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2017 року, який набрав законної сили 01 лютого 2018 року, визначено грошове зобов`язання [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] , це зобов`язання до сьогодні [PERSON] не виконане, наявні усі правові підстави до застосування статті 625 ЦК України. Таким чином, [PERSON] , порушивши своє грошове зобов`язання про сплату 150 000,00 грн. моральної шкоди, зобов`язана сплатити на користь [PERSON] грошові кошти на підставі ст. 625 ЦК України, зокрема: - 3% річних за порушення грошового зобов`язання: період з 02.02.2018року по 01.02.2021року - 13 500,00 грн. - інфляційні втрати: період з лютого 2018 року по січень 2021 року - 27 236,10 грн. Відтак, загальний розмір заявлених вимог становить 40 736,10 грн., що складається з 3% річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 13 500,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 27 236,10 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язані встановлений строк для його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що, оскільки, відповідач свої зобов`язання своєчасно не виконала, а отже з останньої на користь позивача підлягає стягненню сума у загальному розмірі 40 736,10 грн., що складається з 3% річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 13 500,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 27 236,10 грн. Таким чином, позов підлягає повному задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Позивач під час подання позову була звільнена від сплати судового збору. Враховуючи положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. На підставі Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 15, 16, 509, 524, 533-535, 612, 625, ЦК України, з урахуванням Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, Постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року по справі № 646/14523/15-ц,

Outcome: approved