Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

У червні 2014 р. позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С., [PERSON] про визнання правочину (договору дарування квартири), вчиненого під впливом помилки, недійсним. Під час судового розгляду справи позовні вимоги уточнила, звернувшись з позовом до до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С., про поновлення строку позовної давності для звернення до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного 23.07.2010 р. між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений Масловець Людмилою Сергіївною, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, р. № 4020, про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності зазначеної вище квартири на ім'я [PERSON] та поновлення реєстрації права власності на цю квартиру за [PERSON] У позові зазначила, що їй на праві власності належала квартира [ADDRESS], яка знаходилась в її користуванні та в користуванні її чоловіка - [PERSON], який помер [INFO]. Спільних дітей у неї з чоловіком не було. У зв'язку із похилим віком та у зв'язку із тим, що вона та її чоловік страждали на різні захворювання, часто звертались за медичною допомогою у поліклініку за місцем проживання - в поліклініку ДП «Радіоприлад», їм було закріплено медичну сестру цієї поліклініки - [PERSON] - відповідачку по справі. Оскільки здійснювати догляд за нею було нікому, з метою зацікавлення [PERSON] у кращому медичному обслуговуванні, вона запропонувала їй стати її опікуном і оформити відповідний договір (як згодом пояснили юристи - договір довічного утримання (догляду). Наміру дарувати за свого життя квартиру сторонній особі у неї ніколи не було. Після того, як під час святкування її дня народження позивач представила гостям [PERSON] як свого опікуна, відповідачка почала переконувати її в необхідності пришвидчити оформлення договору опіки (так це звучало від неї). У липні 2010 року син [PERSON] на власному автомобілі відвіз її та відповідачку у нотаріальну контору до приватного нотаріуса Масловець Л.С. для укладання договору опіки. Через деякий час нотаріус запросила їх у кабінет, показала документи та надала їх на підпис. Підписуючи запропонований текст договору, зазначає позивачка, вона виходила з того, що обов'язки, виникнуть не тільки у неї, але й у відповідачки (догляд, прибирання у квартирі, приготування їжі, купівля ліків, тощо). Після підписання договору другого екземпляру чи копії їй надано не було. Пізніше, після того, як [PERSON] перестала допомагати їй з чоловіком, перестала відвідувати їх, після довгих вимог з її боку до [PERSON] повернути документи на квартиру, приблизно через рік [PERSON] заявила, що квартира [ADDRESS] позивачці вже не належить. Від цієї новини стан здоров'я її чоловіка різко погіршився, його паралізувало, він так і не видужавши, помер. Далі вказала, що її внутрішня воля ніколи не була спрямована на безоплатне відчуження квартири іншій особі. Укладаючи договір, вона бажала, щоб набувачка її квартири здійснювала за нею догляд та надавала допомогу по господарству фізично та матеріально. Іншого житла, ніж спірна квартира у неї немає, в цій квартирі вона постійно проживає, ніколи не залишала її, здійснювала всі комунальні платежі по цій квартирі і витрати на її обслуговування та утримання, має похилий вік, поганий стан здоров'я, потребує допомоги фізичної та матеріальної. Зараз їй стало відомо, що 23.07.2010 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С. був посвідчений договір дарування (реєстрований номер 4020) квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON]. Просила суд поновити строк позовної давності для звернення до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного 23.07.2010 р. між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений Масловець Л.С., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, р. № 4020, визнати договір дарування недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності зазначеної вище квартири на ім'я [PERSON] та поновити реєстрацію права власності на цю квартиру за [PERSON] У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надали суду пояснення, аналогічні, викладеним в позовних заявах, просили суд задовольнити позов. Додатково пояснили суду, що позивачка вже зверталась до суду з позовом про визнання договору дарування квартири недійсним. Однак, неправильно кваліфікувала підставу для звернення до суду з позовом (зверталась з позовом про визнання договору дарування, вчиненого під впливом обману, недійсним). Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2013 р. по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Людмила Сергіївна, [PERSON] про визнання недійсним договору даруванням, яке вступило в силу 13 лютого 2014 року, у позові [PERSON] було відмовлено. Вказане рішення залишено в силі ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 13 лютого 2014 року. Оскільки ще під час розгляду цивільної справи № 812/7007/12, пр. № 2/333/194/13 за її позовом до [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Людмила Сергіївна, [PERSON] про визнання недійсним договору дарування було встановлено, що під час підписання договору дарування з її боку має місце помилка, а не обман, вона звернулась до суду з цим позовом. Вважає, що строк позовної давності звернення до суду з цим позовом нею попущено не було у зв'язку з перериванням строку, що було пов'язано із її зверненням до суду з позовом про визнання договору дарування, вчиненого під впливом оману недійсним ( цивільна справа № 812/7707/12). У зв'язку з тим, що відповідач звернулась до суду із заявою про застосування до її позовних вимог строку позовної давності, вважає за необхідне звернути увагу суду на строк позовної давності за цим позовом. Час що минув з часу укладання договору дарування був пов'язаний із розглядом цивільних прав та необхідністю з'ясування істини. Якщо суд прийде до висновку, що нею був пропущений строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права - визнанням договору дарування недійсним, вважає, що в такому разі час що пройшов в наслідок розгляду цивільних справ за її позовами є поважною причиною пропуску строку позовної давності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову з тих підстав, що позивач розуміла який договір з нею укладався, що позивачка [PERSON] сама їй запропонувала укласти договір дарування. Позивач декілька разів ходила до нотаріуса, консультувалася, а лише після того вони у нотаріуса уклали договір дарування. В момент укладання договору нотаріус декілька разів перепитував, чи правильно [PERSON] розуміє наслідки укладання такого договору, а позивачка відповідала, що наслідки розуміє. Окрім заперечень відповідачкою та представником відповідача [PERSON] були подані до суду також заяви про застосування строку позовної давності, згідно яких зазначено, що строк позовної давності за позовом особи права якої порушено, за ст. 257 ЦК України, становить три роки, проте, позивач [PERSON] вказує, що спірний договір дарування було укладено 23.07.2010 р., а позовну заяву до суду [PERSON] подала лише 13.06.2014 р., тобто, позивачем було пропущено строк позовної давності. Посилаються також на п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України, яким передбачено, що до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік.. В зв'язку з наведеним відповідач та її представник просять суд, застосувати позовну даність, яка є підставою для відмови у позові, щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання договору дарування від 23.10.2010 року недійсним. Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського округу Масловець Л.С. в судовому засіданні пояснила, що позивачка [PERSON] зверталася до неї (приходила декілька разів) до укладання договору дарування. Її помічник та вона особисто надавали консультації позивачці з приводу укладання договору дарування. Під час укладання договору дарування нею ще раз було роз'яснено позивачці наслідки укладання договору, на що остання відповіла згодою на його укладання. Крім цього, вважає, що позивач повністю розуміла який договір укладається, сама виявила бажання укласти договір дарування з [PERSON], просила суд відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України ). Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Судом встановлено: Згідно з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації №26778286 від 21.07.2010р. позивачці належала у приватній власності квартира за адресою: [ADDRESS]. 23.07.2010 року [PERSON] на підставі договору дарування подарувала квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського округу Масловець Л.С.. р. № 4020 В судовому засіданні встановлено, що позивачка постійно мешкає у квартирі [ADDRESS] та ніколи не залишала її у тому числі і з 23.07. 2010 року до цього часу, до [INFO] року( до дня смерті) в спірній квартирі також мешкав [PERSON] - чоловік позивачки, що підтверджується довідкою центру обслуговування абонентів № 11 від 29.03. 2016 року № 564.Вказана квартира є единим житлом позивачки. Дітей у позивачки немає. Сплата за квартиру з часу укладання договору здійснюється тільки позивачкою. [PERSON] оформила житлову субсидія в 2015 році. Після смерті чоловіка позивачка оформила договір к706-26 про соціальне обслуговування відділеннями соціальної допомоги вдома одинокого громадянина з 13.08. 2915 року до 12.08.2016 року. Позивачка страждає на хронічні захворювання. Її покійний чоловік також страждав на хронічні захворювання, був паралізованим, прикутим до ліжка. Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції [INFO] року зареєстрована смерть [PERSON], актовий запис № 7844. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Людмила Сергіївна, [PERSON] про визнання недійсним договору даруванням, яке вступило в силу 13 лютого 2014 року, у позові [PERSON] було відмовлено. Вказане рішення залишено в силі ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 13 лютого 2014 року, цивільної справи № 812/7007/12, пр. № 2/333/194/13. Відповідно до постанов про відмову у порушені кримінальної справі від 28.06. 2012 року та від 12.07. 2012 року позивачка зверталась до Комунарського РО ЗГУ ГУМВД України в Запорізькій області із заявами про незаконне заволодіння квартирою [ADDRESS] [PERSON] Із заяви про надання інформації щодо того, на якій підставі [PERSON] стала власницею квартири [ADDRESS] в червні 2012 року позивачка зверталась до Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації, в серпні 2012 року до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу. Звертаючись до суду з позовом про визнання правочину недійсним, позивачка, як на підставу для задоволення позовних вимог посилається на ст. 229 ЦК України. В обґрунтування позову посилається на ті обставини, що вона внаслідок свого похилого віку, стану здоров'я, помилилась, щодо обставин, які мають істотне значення, вважала, що правочин для сторін буде мати наслідки договору довічного утримання. Намір позивачки укласти договір довічного утримання підтвердили допитані у судовому засіданні свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON]. які пояснили, що знають сім'ю [PERSON] давно. У зв'язку з тим, що позивачка з чоловіком були одинокі, вони вирішили оформить договір на відповідачку, який в народі називають «опікунство». [PERSON] ніколи не мала наміру дарувати свою квартиру. Укладаючи договір, [PERSON] бажала, щоб набувачка її квартири здійснювала за нею догляд та надавала їй допомогу по господарству фізично та матеріально. Про те, що [PERSON] уклала договір дарування дізнались після того, як відповідачка відмовилась надати [PERSON] документи на квартиру і позивачка звернулась за правовою допомогою до адвоката. Суд критично ставиться до пояснень свідків [PERSON],[PERSON], [PERSON], які є сусідами [PERSON], знають про договір дарування зі слів відповідачки. Вказані свідки ніколи не спілкувались з позивачкою [PERSON] та не знали про її наміри під час укладання договору з [PERSON]. Пояснення вказаних свідка спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами та матеріалами справи. Пояснення свідка [PERSON] спростовуються поясненнями нотаріуса Масловець Л.С., яка в судовому засідання пояснила, що під час посвідчення договору дарування від 23.07. 2010 ріку в нотаріальній конторі дотримувались правил проведення нотаріальних дій, дотримувалась тайни цих дій. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України ). За змістом вказаної норми, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15. Суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази підтверджують доводи позивачки про її помилку при укладені оскаржуваного правочину щодо обставин, які мають суттєве зачинення, про відсутність у неї під час укладання договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого. Передача спірної квартири позивачкою відповідачки за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України Досліджуючи заяву позивача про поновлення строку звернення до суду, суд вважає, що з урахуванням загальних правил перебігу загальної і спеціальної позовної давності, згідно яких встановлено, що такий перебіг починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Із вказаним позовом позивачка звернулася до суду 13.06.2014 р. Строк, що пройшов до 13.06.2014р. був перерваним зверненням позивачки в вересні 2012 р. до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON], третя особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Масловець Людмила Сергіївна, [PERSON] про визнання недійсним договору даруванням, вчиненого наслідок обману, цивільна справа № 812/7007/12, пр. № 2/333/194/13. Рішенням по цій справі у позові [PERSON] було відмовлено. Вказане рішення залишено в силі ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 13.02.2014 року. Відповідно до вимог ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 5) про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу); За ст. 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Таким чином суд приходить до висновку, що позивач строк позовної давності за вказаними позовними вимогами не пропустила. При цьому суд вважає, що не підлягає застосуванню до предмету спору визнання договору дарування недійсним, спеціальний строк позовної давності встановлений п 5) ч.2 ст. 258 ЦК України та ст. 728 ЦК України, на які посилається відповідач, так як позивач не просить розірвати спірний договір дарування. Досліджуючи вимогу про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] від 23 липня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] - недійсним, з поверненням сторін у первісний стан, суд враховує, що умови спірного договору дарування сторонами не виконані у повному обсязі, що підтверджується дослідженими судом доказами. Після укладання договору дарування [PERSON] продовжувала проживати в квартирі, самостійно оплачувати комунальні послуги, фактичної передачі квартири не відбулось, свої ключі від квартири позивачка після відчуження квартири відповідачці не передавала. Суд вважає за необхідне повернути сторони недійсного правочину у первісний стан, наслідком чого є скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON] та поновлення державної реєстрації права власності на вказану квартиру за [PERSON].

Outcome: approved