Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

У червні 2015 року до суду надійшла вищевказана позовна заява. Позивач вказує, що є власником квартири [ADDRESS], в якій зареєстровано відповідача (колишньою дружиною позивача), яка 2002 року виїхала з квартири з речами і з того часу в квартирі не з'являвся, участі в її утриманні не приймає, комунальні платежі не сплачує. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач, викликаний в судове засідання судовою повісткою, направленою за місцем її реєстрації в судове засідання не зявилась, про причини своєї неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи таке. З копії договору дарування квартири від 23.08.2007 дійсно вбачається, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. За інформацією міграційної служби місце проживання [PERSON]., [INFO] зареєстровано саме у вищевказаній квартирі. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 03.10.2008 вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що 2002 року відповідач у вищевказаній квартирі не з'являлась. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини другої даної статті член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР, а саме: до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як вбачається з досліджених доказів, відповідач є колишньою дружиною позивача - власника квартири, припинила спільне проживання у належній позивачу квартирі, перестала бути членом сім'ї власника житла, а крім того, відсутня у житлі (в якому зареєстрована) понад один рік без поважних причин. З урахуванням вищенаведених норм суд приходить до висновку, що позивач довів факт відсутності в належному йому житлі відповідача - колишнього члена сім'ї власника житла без поважних причин понад один рік. Щодо вимоги про зняття з реєстрації [PERSON], суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). Таким чином, сторонами в цивільній справі є особи, які перебувають між собою в матеріальних правовідносинах, в яких суб'єктивному праву одного відповідає суб'єктивний обов'язок іншого й матеріально-правовий спір між якими є предметом судового розгляду. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи зміст даної норми, вимога про скасування реєстрації місця проживання особи може бути звернута до відповідного органу реєстрації лише після того як, по-перше, судове рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням набере законної сили, по-друге, особа з даним рішенням звернеться до органу реєстрації для зняття реєстрації, по-третє, орган реєстрації відмовить в знятті з реєстрації. На момент судового розгляду даної цивільної справи настання вищевказаних юридичних фактів є лише припущенням на майбутнє. Таким чином, саме рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. Необхідність додаткового підтвердження цієї обставини рішенням суду відсутня. Водночас, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. В рішенні Європейського Суду з прав людини від 30 листопада 2004 року у справі «Михайленки та інші проти України» (Заяви №№ 35091/02, 35196/02, 35201/02, 35204/02, 35945/02, 35949/02, 35953/02, 36800/02, 38296/02, 42814/02) висловлена наступна позиція: «…51. Суд знову наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід'ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 (див. «Бурдов проти Росії», заява N 589498/00, п. 34)…» / «Офіційний вісник України», № 27, 2005 р. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial