Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що станом на березень 2017 року [PERSON] разом з [PERSON] , [PERSON] надали в позику [PERSON] грошові кошти в рівних частках на загальну суму 4 211 109 грн., термін повернення яких за домовленістю визначено до 31.12.2018 року у сумі не менш ніж 3 000 000 грн. та до 30.04.2019 у сумі 1 21 109 грн. Проте, незважаючи на неодноразові звернення позивача до відповідача з вимогою повернути грошові кошти, останній умисно ухиляється від виконання зобов`язань. Внаслідок чого позивач змушений був 29.10.2018 року звернутися до [PERSON] з позовом про стягнення боргу за договором позики. 15.02.2019 року відповідач уклав договір дарування , належної йому на праві приватної власності квартири за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] . Тому позивач, просив суд визнати недійсним договір дарування трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] укладений [PERSON] на користь [PERSON] від 15.02.2019 року №708, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусам Києво-Святошинського районного нотаріального округу. 28 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив на позов від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] . Вказала, що укладення договору дарування було здійснено з метою припинення спільної сумісної власності на квартиру [PERSON] та його дружини як подружжя з метою уникнення в майбутньому поділу квартири при розлученні сина, оскільки квартира була придбана за кошти батька. Про існування позову про стягнення заборгованості відповідачу при укладанні договору дарування не було відомо. Тому просила суд відмовити в задоволенні позову. 07 листопада 2019 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив. Позивач вказав, що з доводами викладеними в відзиві не згоден, просив суд задоволити позов . У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив позов задоволити. В судове засідання відповідачі не з`явились, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення до суду не надходило. За таких обставин та за згодою представника позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] отримав за період з лютого 2014 року по березень 2017 року грошові кошти для поповнення оборотних засобів та розширення виробничої бази ТОВ «Браво» у якому відповідач є власником частки в 51% від [PERSON] у розмірі 1403703 грн., від [PERSON] у розмірі 1403703 грн. та [PERSON] у розмірі 1403703 грн. , що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 04.07.2017 року № 1724. 10.07.2018 року [PERSON] склав розписку про повернення коштів у наступному терміни до 31.12.2018 року погашення боргу не менше 3 000 000 грн., до 30.04.2019 року повернення коштів у сумі 1 211 109 грн. 26.11.2018 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухому майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20.09.2019 року [PERSON] є власником квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серії та номер САС 160674 виданий 05.06.2008 року. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухому майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13.05.2019 року [PERSON] є власником квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі договору дарування серії та номер: 708 , виданого 15.02.2019 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул О. В. За ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. П. 24 Постанови передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У позовній заяві позивач вказав, що [PERSON] та [PERSON] уклали фіктивний договір дарування з метою уникнення особистої відповідальності в рамках цивільного провадження за невиконання зобов`язання за договором позики, у разі винесення позитивного рішення суду на користь позивача у справі №369/13872/18. З пояснень сторони позивача вбачається, що спір щодо стягнення коштів за договором позики ще по суті не вирішений, судового рішення по справі не постановлено. Враховуючи, що за договором позики особа отримує в борг кошти, а позичальник має повернути особі кошти, тому твердження позивача щодо можливості звернення стягнення на майно суд оцінює критично. Інших доказів на підтвердження своїх доводів позивачем суду не надано. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) ш, коди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, позивач стверджував про порушення його права, що й разі задоволенні позову відповідачем вчинені дії з метою уникнення виконання рішення та з метою приховування майна.Доказів того, що у відповідача відсутні кошти, неможливості виконання судового рішення, суду подано не було, та є припущеннями порушення майбутніх прав позивача укладеним правочином. Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року: відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed