Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання правочинів недійсними. Свої вимоги мотивує тим, що він дізнався про існування договорів, укладених між його дружиною [PERSON] , донькою [PERSON] та [PERSON] [PERSON] отримала позику в розмірі 479255 гривень від [PERSON] строком до березня 2012 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання по договору позики [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 01 жовтня 2010 року у разі невиконання умов договорі іпотеки іпотекодержатель набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто на квартиру [ADDRESS] , яка була придбана в шлюбі. Зазначає, що [PERSON] брала позику в інтересах сім`ї та без його згоди уклала зазначені угоди, що є порушенням вимог чинного законодавства. Просить суд ухвалити рішення, яким: - визнати недійсним договір позики від 01 жовтня 2010 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; - визнати недійсним договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 01 березня 2011 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; - визнати недійсним договір іпотеки від 01 жовтня 2010 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; - визнати недійсним договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 01 березня 2011 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; - визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 01 жовтня 2010 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27 травня 2016 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, підтримала викладене у відзиві на позовну заяву (т. 1, а.с. 95-99) та додаткових поясненнях (т. 2, а.с. 27-29). Зазначила про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які є співвласниками майна, переданого в іпотеку, надали свою згоду на укладення договорів позики, іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Позивач зазначає про те, що такі договори були укладені в інтересах сім`ї. За таких обставин, сама лише незгода позивача з укладенням таких договорів не може бути підставою для визнання їх недійсними. Крім того, на момент укладення договорів у паспорті [PERSON] містилася відмітка про розірвання шлюбу з [PERSON] . Відповідачі власноруч підтвердили в заяві від 01 жовтня 2010 року, що квартира є їх особистою власністю, на час її купівлі в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебували. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 01 жовтня 2010 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] передала [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 245210 гривень строком до 01 квітня 2011 року без нарахування процентів (т. 1, а.с. 123). 01 жовтня 2010 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, відповідно до якого забезпечуються виконання зобов`язання, що виникло у іпотекодавців на підставі договору позики від 01 жовтня 2010 року (т. 1, а.с. 131-133). Відповідно до п. 1.2. договору іпотеки у забезпечення виконання зобов`язань за основним договором іпотекодавці передають в іпотеку квартиру [ADDRESS] . 01 жовтня 2010 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя (т. 1, а.с. 11-12). 01 березня 2011 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладений договір про внесення змін та доповнень до договору позики (т. 1, а.с. 148) та договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки (т. 1, а.с. 149). [PERSON] 18 квітня 2018 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] » (т. 1, а.с. 159). Частинами 1, 2 ст. 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя, вважається що він діє згодою другого з подружжя, дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Позивач як на підставу недійсності договору позики посилається на те, що згоди на укладення оспорюваного договору позики він не давав, а тому останній має бути визнаний недійсним. Така вимога позивача не ґрунтується на законі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Вбачається, що договір позики є угодою щодо отримання особою (позичальником) грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками, та зобов`язання повернути іншій особі (позикодавцеві) таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є угодою спрямованою на отримання грошових коштів або інших речей, а не угодою щодо розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин, суд вважає хибним посилання сторони позивача на відсутність його згоди на укладення договору позики як підстави для визнання недійсним зазначеного договору, оскільки згода подружжя вимагається у разі розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, вимоги позивача про визнання недійсним договору позики від 01 жовтня 2010 року та договору про внесення змін та доповнень до договору позики від 01 березня 2011 року задоволенню не підлягають. Позивачем з причин ненадання ним згоди також оспорюється договір іпотеки від 01 жовтня 2010 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 01 жовтня 2010 року та договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 01 березня 2011 року, укладені між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Предметом зазначених договорів є квартира [ADDRESS] . Співвласниками цієї квартири є [PERSON] (2/3 частини) та [PERSON] (1/3 частини) на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11 листопада 2005 року (т. 1, а.с. 142). У матеріалах справи міститься відповідь Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 24 лютого 2021 року, з якої вбачається, що проведеною перевіркою виявлено актовий запис про шлюб [PERSON] та [PERSON] , складений 26 грудня 1997 року № 562. Відмітка про розірвання шлюбу в актовому записі про шлюб відсутня. Актового запису про розірвання шлюбу не виявлено (т. 2, а.с. 3). 2/3 частини спірної квартири, що належить [PERSON] , не є спільною сумісною власністю подружжя та положення ст. 65 СК України на неї не розповсюджуються. [PERSON] , яка є дружиною позивача, належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення солідарного боргу [PERSON] та [PERSON] за договором позики від 01 жовтня 2010 року (т. 2, а.с. 30-38). Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Разом з тим, при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 755/20923/14-ц. Таким чином, за відсутності згоди позивача на відчуження спірної квартири він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. За таких обставин, оспорювані договори, а саме: договір іпотеки від 01 жовтня 2010 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 01 жовтня 2010 року та договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 01 березня 2011 року визнанню недійсними також не підлягають. З огляду на наведене, в задоволені позову слід відмовити.

Outcome: dismissed