Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що його колишня дружина [PERSON] більше двох років без поважних причин не проживає по місцю своєї реєстрації, у будинку [ADDRESS]. Вона не несе витрат по сплаті комунальних послуг, витрат по утриманню будинку, не приймає участі у спільному побуті. Посилаючись на положення ст. ст..71, 72 Житлового кодексу УРСР, ст. ст. 383 та 405 ЦК України позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим будинком [ADDRESS]. Визнання її такою, що втратила право на користування вказаним житлом йому необхідне для зняття її з реєстрації. У судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, вказаних у позовній заяві. Доповнив, що фактично будівництво будинку було завершено десь у 1996 році. Дружину він з дому не виганяв. З нею не спілкується вже на протязі двох років. Представник позивача позов підтримав. Відповідачка, будучи повторно повідомленою про дату та час судового засідання, за адресою зареєстрованого місця проживання, у судове засідання не з'явилася. Зі згоди позивача, судом ухвалено, - проводити заочний розгляд справи. Дослідивши докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволення позову з таких підстав. Як вбачається з рішення Бердичівського міськрайонного суду від 14.04.2014 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], вони з 16.06.1990 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішення про розірвання шлюбу набрало чинності 25.04.2014 року ( а.с. 8). Свідоцтво про право власності на будинок [ADDRESS] видано на ім'я [PERSON] 09 квітня 2014 року ( а.с. 9-10). Відповідно до рішення виконкому Гришковецької селищної ради № 1 від 22.01.1998 року [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS] ( а.с. 30). З довідки, виданої Гришковецькою селищною радою від 24.04.2014 року та показів свідків [PERSON] та [PERSON] дійсно вбачається, що відповідачка [PERSON] не проживає у [ADDRESS] з 2012 року. Відповідно до 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Поряд з тим, статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Будь-якого належного та допустимого доказу того, що будинок [ADDRESS] є особистим майном позивача у відповідності до ст. 57 СК України [PERSON] суду не надав. Таким чином у суду відсутні підстави позбавити права користування відповідачки майном, співвласником якого вона є, виходячи з презумпції спільного майна подружжя. Посилання позивача у позові на ч.1 ст. 71 та ст. 72 Житлового кодексу УРСР зайве, оскільки дані норми закону не регулюють правовідносини щодо виникли між сторонами. За ч.1 ст. 71 та ст. 72 ЖК УРСР передбачено збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами та визнання їх такими, що втратили право на користування будинком державного чи громадського житлового фонду

Outcome: dismissed