Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю - житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] і [PERSON] з цього будинку. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що згідно з нотаріально посвідченими договорами дарування від 23 квітня 2014 року, укладеними між нею та [PERSON], зареєстрованими у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.04.2014 р., вона є власником жилого будинку та земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. У порядку здійснення своїх прав власника будинку вона бажає зі своєю сім'єю вселитися в будинок, але відповідачі в порушення ст. ст. 317,319 ЦК України перешкоджають їй у користуванні цим майном, добровільно звільнити житловий будинок відмовляються. З наведених підстав позивач просила зобов'язати [PERSON] і [PERSON] усунути їй перешкоди у користуванні належним їй на праві власності жилим будинком шляхом виселення відповідачів з цього будинку. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала. Відповідачі позов не визнали з тих підстав, що у них відсутнє для проживання інше житло. Прокурор просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, прокурора, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України і передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України та з врахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення прав власноcті особи на будинок припиняє право членів сім'ї на користування цим будинком. Тобто, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, укладеного 23.04.2014 р. між [PERSON] та [PERSON], остання набула та зареєструвала в установленому законом порядку право власності на жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS]. (а.с. 15-22) Договір дарування жилого будинку в установленому законом порядку не оспорений та не визнаний недійсним. Жилий будинок належав на праві власності [PERSON] Відповідач [PERSON] колишня дружина [PERSON], а відповідач [PERSON] - син [PERSON] (а.с. 44, 52-54) Як члени сім'ї колишнього власника жилого будинку [PERSON] відповідачі правомірно поселились в цей будинок і набули право користування ним, але після припинення права власності [PERSON] на жилий будинок та набуття права власності на це майно позивачкою, припинилося їх право на користування жилим будинком, вони не були і не є членами сім'ї позивачки. (а.с. 45-51) Заперечення відповідачів про відсутність у них іншого житла для проживання суд до уваги не приймає тому, що сама по собі ця обставина не може бути законною підставою для обмеження прав позивачки як власника жилого будинку. Крім того, заперечення [PERSON] про відсутність у неї іншого житла спростовуються технічним паспортом та рішенням Іллічівського міського суду від 21.03.2010 р., з яких слідує, що на праві власності [PERSON] належить ? частина квартири [ADDRESS]. (а.с. 34-40) Також не приймає до уваги суд заперечення відповідачів про наявність право на користування спірним жилим будинком у неповнолітнього сина відповідача [PERSON] - [PERSON], [INFO] тому, що в установленому законом порядку місце проживання дитини у спірному будинку не зареєстроване, у дитини наявні батько та мати, які відповідно до положень ст. 150 Сімейного Кодексу України зобов'язані забезпечити дитині належні умови виховання та розвитку. (а.с. 41) З наведених підстав суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді сплати судового збору по 121 грн. 80 коп. (а.с. 1)

Outcome: approved