Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] (надалі позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі відповідач), про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, мотивуючи позовні вимоги тим, що 25.03.2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики коштів в розмірі 106\~000 грн., терміном на 2 роки, тобто до 25.03.2016 року. 25.03.2014 року в забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором позики укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS]. Відповідач у встановлений договором позики строк свої зобовязання не виконала. Позивачем вживалися заходи щодо виконання відповідачем обовязку визначеного договором позики та іпотечним договором, шляхом надсилання відповідної вимоги про виконання умов договору позики та погашення наявного боргу, однак така вимога залишилась без виконання. Враховуючи викладені обставини, позивач посилаючись як на підставу своїх вимог на ст.ст. 526, 530, 629 ЦК України, ст.ст. 33, 35, 39 Закону України «Про іпотеку» звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просить в рахунок погашення боргу в розмірі 106\~000 грн. за договором позики грошових коштів від 25.03.2014 року, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 1 в будинку № 15, що по вул. Збишка у м. Вінниці, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі продажу будь яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення [PERSON] усіх передбачених нормативно правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Позивач також просив суд виселити з квартири, що є предметом іпотеки відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково зазначив, що грошове зобовязання [PERSON], що визначено договором позики грошових коштів від 25.03.2014 року не виконано, а тому є підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до іпотечного договору від 25.03.2014 року. Йому на даний час невідомо за ким зареєстровано право власності на спірну квартиру. Йому відомо, що спірна квартира після відчуження її позивачем на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.12.2014 року (яке в послідуючому було скасовано рішенням суду апеляційної інстанції) на користь [PERSON] була продана останньою на користь [PERSON] а потім [PERSON] продав вказану квартиру на користь [PERSON] Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.03.2016 року вказану квартиру витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] На запитання суду позивач повідомив, що він отримав від [PERSON] за реалізацію спірної квартири на її користь 250\~000 грн., вказані кошти він [PERSON] не повернув, але він вважає чинним своє зобовязання перед [PERSON] з повернення коштів, він таке своє зобовязання визнає, незважаючи на те, що станом на теперішній час до нього [PERSON] не предявляла будь яких вимог з цього приводу. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, що наведено у його письмових запереченнях, зміст яких зводиться до того, що в силу п. 4 ч. 1 ст. 593 ЦК України договір іпотеки від 25.03.2014 року є припиненим, оскільки іпотекодержатель [PERSON] за рішенням суду від 18.12.2014 року уже набував право власності на предмет іпотеки а таке набуття права власності на предмет застави є підставою для припинення права застави в силу закону, незважаючи на ту обставину, що правову підставу для набуття такого права (рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.12.2014 року) було в послідуючому скасовано. Окрім того, здійснивши реалізацію предмету іпотеки (спірної квартири) на користь [PERSON], що визнається самим позивачем за 250\~000 грн., позивач уже отримав задоволення своїх грошових вимог за рахунок продажу предмету іпотеки, навіть у більшому розмірі ніж було передбачено договором позики грошових коштів. Окрім того відповідач по справі станом на день розгляду справи не є власником спірної квартири, а тому позовні вимоги, що предявлені до неї як іпотекодавця і власника майна не можуть бути задоволені. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозвязку, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 25.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, згідно якого позивач [PERSON] як позикодавець при укладенні цього договору передав у власність відповідача [PERSON] як позичальнику строком на два роки (до 25.03.2016 року), а [PERSON] як позичальник прийняла від нього у власність строком до 25.03.2016 року грошові кошти у розмірі 106\~000 грн. Таку ж суму грошових коштів без нарахування процентів позичальник зобовязалась повернути позикодавцеві до 25.03.2016 року. Передачу грошей здійснено до підписання цього договору. Факт підписання договору позичальником свідчить про отримання ним (позичальником) усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь яких претензій, які б стосувались цього питання (передачі грошей). (п.п. 1,2 Договору позики). Факт одержання повернутої позики підтверджується заявою про повне повернення боргу від позикодавця, справжність підпису на якій повинна бути засвідчена нотаріально. Без цієї заяви борг вважається таким, що не повернутий. В разі відмови позикодавця від отримання повернутих йому грошей позичальник вправі передати їх на депозит будь якої нотаріальної контори, що буде свідчити про своєчасне виконання позичальником умов цього боргового документу (п.п. «д» п. 3, та п. 4 Договору позики). Згідно п.п. 8,9 вказаного Договору в забезпечення виконання зобовязань за цим Договором сторони домовились про укладення іпотечного договору. Виконання позичальником зобовязань за цим договором позики забезпечується іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою м. Вінниця, вул. Збишка, буд. 15, квартина № 1, визначеного в Іпотечному договорі. Наведений договір позики посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 25.03.2014 року про що внесено відповідний запис до реєстру за № 172 (а.с. 9 - 10). Також судом встановлено, що на виконання п.п. 8,9 Договору позики від 25.03.2014 року сторонами по справі 25.03.2014 року укладено договір іпотеки, який посвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, про що зроблено запис в реєстрі за № 173 (заборона відчуження зареєстрована в реєстрі цим же нотаріусом за № 174), згідно умов якого іпотекодавець [PERSON] передала в заставу іпотекодержателю [PERSON] нерухоме майно: трикімнатну квартиру під № 1, що розташована в м. Вінниці по вул. Збишка в житловому залізобетонному будинку 1986 року побудови, за № 15; зазначена трикімнатна квартира передається в іпотеку, як забезпечення виконання зобовязання щодо повернення грошей, переданих за Договором позики від 25.03.2014 року, укладеного між сторонами цього договору та посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, про що зроблено запис в реєстрі за № 172 на суму 106\~000 грн. зі строком повернення не пізніше 25.03.2016 року, а також сплату штрафних санкцій, за основним зобовязанням, завданих несвоєчасним виконанням основного зобовязання, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог. (п.п. 1,2 Договору іпотеки). (а.с. 3 8). Згідно п. 3 вказаного Договору іпотеки сторони домовились, що заставна вартість предмета іпотеки становить 404\~950 грн. При посвідченні Договору іпотеки нотаріусом встановлено, що предмет іпотеки належить [PERSON] на праві власності згідно нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу, нерухомість будь якими заборонами не обтяжена ( п.п. 4, 5.7 Договору іпотеки). Згідно п. 7.4.3 Договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі коли в момент настання терміну виконання іпотекодавцем зобовязань, забезпечених іпотекодавцем цим Договором, вони не будуть виконані. Також п. 7.4.8 вказаного Договору визначено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання іпотекодавцем основного зобовязання, у тому числі при простроченні повернення позики більш ніж на три місяці, як це визначено в п. 3.б Договору позики. П. 9 Договору іпотеки визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється з поміж інших способів також шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь якій особі на підставі договору купівлі продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього Договору. Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предметі іпотеки в межах, передбачених п. 9 цього Договору (п. 9.1. Договору іпотеки). Сторони договору домовились про те, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, на підставі цього Договору, в тому числі і шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки від свого імені, без будь якого додаткового уповноваження іпотекодавця будь якій особі з дотриманням умов, визначених в Законі України «Про іпотеку». Як встановлено судом, строк виконання [PERSON] грошового зобовязання, що виникло перед [PERSON] на підставі договору позики грошових коштів від 25.03.2014 року настав 25.03.2016 року, вказане грошове зобовязання [PERSON] станом на час розгляду справи не виконано, що не заперечується представником відповідача. Самим відповідачем суду не представлено доказів протилежного ( п.п. 3 та 4 Договору позики). (а.с. 95 96). Разом з тим, як встановлено рішенням апеляційного суду Вінницької області від 09 квітня 2015 року у справі № 127/23866/14 ц, ще до настання строку виконання основного зобовязання за договором позики від 25.03.2014 року, позивач [PERSON] 06.11.2014 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, з урахуванням зміни предмету позову просив на підставі застереження в іпотечному договорі визнати за ним право власності на іпотечне майно, припинивши право власності [PERSON] на нього та скасувавши його державну реєстрацію за останньою. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.12.2014 року позов задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на предмет іпотеки квартиру № 1 [ADDRESS], припинено право власності та скасовано державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 09 квітня 2015 року у справі № 127/23866/14 ц, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.12.2014 року скасовано, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності та припинення права власності відмовлено. Апеляційним судом у наведеному рішенні констатовано, що строк повернення коштів за договором позики не настав, [PERSON] не довів наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на нього, оскільки не довів направлення ним [PERSON] вимоги щодо дострокового розірвання договору позики та недотримання строку повернення коштів, що дає право звернення стягнення на предмет іпотеки. (а.с. 33 35). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.03.2016 року під час розгляду справи № 127/23751/15 ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, яке набуло законної сили згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 30.05.2016 року, встановлено, що «01 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], згідно умов якого [PERSON] продав, а остання купила квартиру [ADDRESS] за 250 000 грн. (а.с. 19-20). Зі змісту даного договору вбачається, що спірна квартира належить [PERSON], на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.12.2014 року, яке набуло законної сили 30.12.2014 року. Її право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 9258055, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Також судом встановлено, що 15 вересня 2015 року [PERSON] передав у власність (продав), а [PERSON] прийняла у власність (купила) квартиру під № 1, яка знаходиться в житловому будинку під № 15, що розташований по вул. Збишка в м. Вінниці, за 100 000 грн., що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири (а.с. 49). Її право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 11178760, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності». Також цим же рішенням встановлено, що «квартира [ADDRESS] вибула з володіння позивача, не з її волі іншим шляхом, а саме через неправомірні дії [PERSON], який продав спірну квартиру своїй тітці [PERSON], яка в подальшому була відчужена [PERSON], а потім [PERSON] шляхом укладення договорів купівлі-продажу. Факт вибуття спірної квартири з володіння позивача, не з її волі іншим шляхом, підтверджується рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 09 квітня 2015 року». Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи те, що в описаних вище справах брали участь в різних процесуальних статусах (позивач або відповідач) як [PERSON] так і [PERSON] суд враховує наведені вище встановлені рішеннями судів обставини як приюдиційні для розгляду цієї справи, тобто такими що є встановленими та не підлягають доказуванню. З аналізу наведених вище приюдиційних обставин вбачається, що 01.04.2015 року, тобто за 8 (вісім) днів до ухвалення апеляційним судом Вінницької області рішення від 09.04.2015 року у справі № 127/23866/14 ц про скасування рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.12.2014 року (у цій же справі) позивач [PERSON] уклав на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18.12.2014 року (яке станом на 01.04.2015 року набуло законної сили) договір купівлі-продажу спірної квартири з [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], згідно умов якого [PERSON] продав, а остання купила квартиру [ADDRESS] за 250 000 грн. Згідно п. 2.1. вказаного Договору сторони заявляють, що ця сума повністю сплачена покупцем і отримана продавцем до підписання цього договору. (а.с. 79 - 81). Таким чином [PERSON] отримав від [PERSON] за продаж спірної квартири на підставі скасованого в подальшому рішення суду від 18.12.2014 року 250\~000 грн., внаслідок чого отримав задоволення своїх вимог за договором позики від 25.03.2014 року у більш ніж подвійному розмірі. Згідно доводів позивача, висловлених під час судового засідання, вказану суму коштів [PERSON] він не повернув. В подальшому квартира була неодноразово перепродана. Актуальним набувачем права власності на спірну квартиру з 15.09.2015 року на підставі договору купівлі - продажу від 15.09.2015 року згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 79383056 від 01.02.2017 року є [PERSON] Спірна квартира станом на час розгляду справи іпотекою чи будь якими іншими заборонами не обтяжена. Таким чином відповідач по справі [PERSON] не є в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» власником спірної квартири, що 25.03.2014 року була передана в іпотеку (а.с. 111 - 112). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.03.2016 року у справі № 127/23751/15 ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння позов [PERSON] задоволено. Вирішено витребувати у [PERSON] квартиру [ADDRESS], яка належить їй на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 вересня 2015 року, засвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за номером 2692, (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності: 322021105101) з чужого незаконного володіння. Разом з тим, з часу ухвалення судового рішення від 23.03.2016 року у справі № 127/23751/15 ц [PERSON] не здійснила перереєстрацію речового права на спірний обєкт нерухомості на своє імя та в реєстрі прав власності на нерухоме майно наявний запис, що власником спірної квартири (станом на 01.02.2017 року) являється [PERSON] Згідно із ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм закону суд констатує, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що на момент звернення позивача [PERSON] до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки (13.05.2016 року) його право на задоволення вимог про повернення коштів за договором позики від 25.03.2014 року за рахунок іпотечного майна квартири № 1, що за адресою м. Вінниця, вул. Збишка 15, не є порушеним, оскільки, як встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.03.2016 року у справі № 127/23751/15 ц, яке набуло законної сили згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 30.05.2016 року, «01 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], згідно умов якого [PERSON] продав, а остання купила квартиру [ADDRESS] за 250 000 грн. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] згідно п. 2.1 вказаного Договору отримав 250\~000 грн. до підписання цього договору, та станом на день ухвалення цього рішення ним не повернуто кошти [PERSON] (а.с. 79 зворот). Таким чином [PERSON] отримав від [PERSON] за продаж спірної квартири на підставі скасованого в подальшому рішення суду від 18.12.2014 року 250\~000 грн., внаслідок чого отримав задоволення своїх вимог за договором позики від 25.03.2014 року у більш ніж подвійному розмірі. А тому, суд приходить до висновку, що [PERSON] реалізувавши спірну квартиру на користь [PERSON] 01.04.2015 року та отримавши від реалізації спірної квартири в рахунок погашення боргу за договором позики від 25.03.2014 року - 250\~000 грн., не повернувши вказані кошти (після витребування майна з незаконного володіння кінцевого набувача [PERSON]Г.), повторно просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання йому повноважень з продажу спірної квартири для погашення заборгованості за договором позики від 25.03.2014 року в розмірі 106\~000 грн. (при наявності уже погашеної заборгованості за рахунок реалізації іпотечного майна). Правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 № 6-78цс14 та від 09 грудня 2015 № 6-849цс15 зводяться до того, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У цьому звязку суд звертає увагу також на те, що ст. 530 ЦК України визначено, що зобов'язання повинно бути виконано у встановлений строк його виконання. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 572 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про заставу», ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» кредитор (Іпотекодержатель, Заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (Іпотекодавець, Заставодавець) забезпеченого заставою (Іпотекою) зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Відповідно до ст. 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Згідно ст. 7 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. З дослідженого вбачається, що іпотекодержатель [PERSON] за рахунок реалізації предмета іпотеки задовольнив свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі, незважаючи на те, що в подальшому правова підстава для такого задоволення відпала, оскільки позивач, отримавши задоволення своїх вимог у фактичному розмірі 250 тис. грн. не повернув [PERSON]В отриманих від неї коштів. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» та ст. 20 Закону України «Про заставу» у разі порушення іпотекодавцем (заставодавцем) обов'язків, встановлених іпотечним договором (договором застави), іпотекодержатель (заставодержатель) має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (застави). У відповідності до положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право на продаж предмета іпотеки у випадку наявності рішення суду про продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Ст. 591 ЦК України передбачено право реалізації предмета застави, на який звернено стягнення, шляхом його продажу. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У ч.ч. 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону. Разом з тим, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Проаналізувавши положення ст.ст. 33, 36, 37, 38, 39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 590, 591 ЦК України, суд приходить до висновку, що законодавцем визначено три способи захисту (задоволення) вимог кредитора на виконання забезпечених іпотекою зобовязань шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. По своїй юридичній суті аналогічні правові позиції висловлено Верховним Судом України у постановах від 14.09.2016 року у справі № 6-1219цс16 та від 26.10.2016 року у справі № 6- 1625 цс16. Незважаючи на те, що способи звернення стягнення на предмет іпотеки, що визначені ст.ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеки» віднесені законом до позасудового способу захисту порушеного права іпотекодержателя Верховний Суд України зазначає та розяснює, що суд, установивши факт невиконання позичальником грошових зобовязань за кредитним договором, може застосувати і позасудові способи захисту порушеного права, що визначені ст.ст. 37 та 38 Закону України «Про іпотеку», незважаючи на те, що у випадку такого застосування норм ст.ст. (33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку») вважаються неправильно застосованими. Відповідно до ч. 5 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Таким чином позасудовим способом захисту прав іпотекодержателя, про який йде мова у ст. 38 Закону України «Про іпотеку», який згідно наведених правових позицій Верховного Суду України може бути застосовано і судом, є надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Вказаній нормі Закону кореспондує також п.п. 9.4 п. 9 Договору іпотеки, в якому сторони передбачили можливість застосування іпотекодержателем саме такого способу захисту порушеного права як наведено в ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Разом з тим позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки у спосіб, що не передбачено ні законом ні договором, а саме: шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладенням договору купівлі продажу будь яким способом з іншою особою покупцем (з наданням відповідних повноважень) від імені іпотекодавця [PERSON] (а не від імені іпотекодержателя [PERSON]В), що не відповідає способу захисту порушеного права а ні визначеному законом а ні визначеному договором. Враховуючи викладене вище суд приходить до висновку, що за таких фактичних обставин справи в задоволенні позову слід відмовити. При прийнятті рішення про відмову в задоволенні позову суд також враховує і те, що спірна квартира станом на час розгляду справи іпотекою необтяжена, та згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником вказаного нерухомого майна з 15.09.2015 року значиться [PERSON], яка не визначена позивачем в якості відповідача по цій справі. Враховуючи те, що вимоги про виселення відповідача зі спірної квартири є похідними від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в їх задоволенні також слід відмовити. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, враховуючи те, що суд відмовляє в задоволенні позову судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed