Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

У травні 2014 року ПАТ «Акцент-Банк»» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що Банк 14 серпня 2008 року уклав з відповідачем договір про видачу кредиту на 1 рік в сумі 2000 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % річних. Зважаючи на те, що відповідач належним чином не виконує умови договору щодо погашення кредиту, відсотків за користування кредитом, позивач просив суд задовольнити позовні вимоги. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог та просила суд застосувати до правовідносин, які виникли між нею та Банком, позовну давність. Суд, вислухавши пояснення сторін та, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що 14 серпня 2008 року сторони по справі підписали Пам'ятку клієнта та заяву про видачу кредиту на суму 2000 грн. 00 коп. з терміном погашення кредиту 12 місяців зі сплатою процентів за користування коштами 2,0% на рік та комісії 3,5%. У вказаній заяві зазначено, що відповідач ознайомилась і погоджується з Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі, своїм підписом вона підтверджує факт отримання повної інформації про умови кредитування в Банку, вона висловлює згоду з тим, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідач в судовому засіданні не заперечувала той факт, що вона підписала вказану заяву. За таких обставин, беручи до уваги вимоги ст.ст. 207, 638, 639 1054 ЦК України суд приходить до висновку, що 14 серпня 2008 року Банк та відповідач [PERSON] уклали письмовий договір позики, зміст якого зафіксовано в кількох документах, а саме в заяві про видачу кредиту, Пам'ятці клієнта, Тарифах банку та Правилах надання банківських послуг. Під час розгляду справи відповідач в судовому засіданні просила суд застосувати до даних позовних вимог позовну давність. Вирішуючи заяву про застосування позовної давності суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з розрахунку, відповідач має заборгованість перед позивачем по поверненню кредиту в сумі 2000 грн. 00 коп., відсотків за користування коштами в сумі 7791 грн. 22 коп. та комісії в сумі 4830 грн. 00 коп., тому позовні вимоги підлягали б задоволенню в тому разі, коли відповідач не скористалася б своїм правом на подачу суду заяви про застосування позовної давності. До позовної заяви банк надав Умовами та правила надання банківських послуг. Зважаючи на те, що вказані Умови не містять підпису відповідача, представником позивача не надано доказів, того, що саме вказані Умови, у редакції, яка подана разом з позовною заявою, розуміла відповідач, коли підписувала заяву про видачу кредиту 14 серпня 2008 року, тому суд приходить до висновку, що ці Умови не є належним та допустимим доказом у справі, та не можливо взяти за основу при вирішенні даного спору той порядок та строки позовної давності, які ними передбачені, тому суд вважає, що в судовому засіданні не доведено існування між сторонами договору про збільшення позовної давності, як це вимагає ст. 259 ЦК України, а відтак у даному випадку необхідно керуватись положеннями ст. 257 ЦК України, яка встановлює загальну позовну давність тривалістю три роки. Як вбачається із розрахунку заборгованості та довідки про рух коштів на рахунку відповідачу видано кредит 15 серпня 2008 року, після цього заборгованість по кредиту не сплачувалась. Із змісту заяви про видачу кредиту та Пам'ятки клієнта вбачається, що кредит відповідачу видано 14 серпня 2008 року з терміном погашення 12 місяців, тобто до 14 серпня 2009 року. Позивач до суду з даними позовними вимогами звернувся 21 травня 2014 року, тобто більше ніж через 4 роки після закінчення дії договору, а тому на час звернення до суду з цими позовними вимогами сплинула позовна давність, а відтак за заявою відповідача суд застосовує до даних позовних вимог позовну давність та приходить до висновку, що вони на підставі ст. 266, ч. 4 ст. 267 ЦК України, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed