Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 540 кв.м., що розташована за адресою [ADDRESS], цільове призначення для обслуговування частини будинку та господарських будівель, успадковану після смерті [PERSON], померлої 10.10.2016 року. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 10.10.2016 року померла його мати, після смерті якого відкрилась спадщина, що складається з земельної ділянки площею 540 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS], цільове призначення для обслуговування частини будинку та відповідних господарських будівель за даною адресою. Він є спадкоємцем за заповітом після смерті матері та прийняв спадщину. При звернені до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, у видачі такого свідоцтва позивачу відмовлено, оскільки відсутній витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Враховуючи, що можливості оформити спадщину іншим шляхом немає, позивач просить суд визнати за ним право власності на зазначену земельну ділянку. У судове засідання позивач не прибув, подав письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розглядати справу у його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не прибув, подав заяву в якій просить розгляд справи проводити без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечень не має. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та осіб, які беруть участь у справі на підставі наявних доказів. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.10.2016 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть 1-ТП № 295334 від 11.10.2016 року (а.с.7). Позивач є сином померлої та спадкоємцем всього майна за заповітом, який прийняв спадщину, до складу якої входить 59/100 часток житлового будинку з усіма відповідними надвірними будівлями та спорудами, який розташований по пров. К. Острозьких, 6, м. Новоград-Волинський. 12.04.2017 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на 59/100 частини житлового будинку № 6 кв. 1 по пров. Князів Острозьких у м. Новограді-Волинському з відповідними надвірними будівлями та спорудами (а.с. 5, 6, 23). 14.08.1996 року рішенням виконкому Новоград-Волинської міської ради народних депутатів № 338 [PERSON] передана у приватну власність земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS] загальною площею 540 кв.м., що підтверджується Державним актом про право власності на землю від 3.09.1996 року (а.с.10). 13.03.2017 року позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно після смерті матері [PERSON] (а.с.21). Постановою приватного нотаріуса Новоград-Волинського районного нотаріального округу від 31.05.2017 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,0540 га, яка розташована за адресою: Житомирська область, м. Новоград-Волинський, пров. К.Острозьких, 6, після смерті [PERSON] померлої 10.10.2016 року, у звязку з відсутністю витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та розбіжністю площ фактичного землекористування (а.с.14). Дані обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами (а.с.4-25). Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Однією з таких підстав, відповідно до статті 1217 ЦК України, є спадкування майна за заповітом. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), а право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитись від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. На підставі ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Після чого, відповідно до ст. 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (ст. 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Відповідно до п. 4.15. ч. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Постановою Кабінету Міністрів України від 2.04.2000 року № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають зміні у разі добровільного звернення громадян. У відповідно до ст. 377 ЦПК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку із переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотним умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти, тому відсутність кадастрового номера не може бути перешкодою при вступі у спадщину на вищевказані обєкти нерухомого майна. Отже державний акт на право власності на землю, виданий в період дії Постанови ВРУ № 2201 (з 23.06.1992 року по 8.01.2004 року) є чинним правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на земельну ділянку. За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна (зобов'язана) довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, враховуючи, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України) та приймаючи до уваги, що позивач у даній справі є спадкоємцем за заповітом після смерті своєї матері та прийняв спадщину, до складу якої входить земельна ділянка площею 540 кв.м., суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved