Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

У червні 2013р. [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 02 жовтня 2012 року [PERSON],керуючи автомобілем «Volkswagen Bora». державний знак [NUMBER], по вул. Куйбишева, 215, що у Куйбишевському районі м. Донецька, не переконався у безпеці своїх дій, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з транспортним засобом «Hyundai Electra», державний номерний знак [NUMBER], який належить на праві власності позивачу. Постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 25.10.2012 року [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.124 КУАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. Відповідно до висновку автотоварознавчого дослідження спеціаліста № 232/12-10 від 11.10.2012 р. вартість відновлювального ремонту автомобіля «Hyundai Electra» після ДТП складає 11 854грн.43коп. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ТДВ СК «РАЙП». Позивач звернувся до ТДВ СК «РАЙП» із заявою про виплату страхового відшкодування. Проте страхового відшкодування не отримав, оскільки страховику тимчасово призупинено дію ліцензії на провадження страхової діяльності відповідно до розпорядження Нацкомфінпослуг «Про тимчасове зупинення дії ліцензії ТДВ СК «РАЙП» від 07.02.2013 р. № 429. Просив стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування матеріальної шкоди 11 854грн.43коп. та у відшкодування моральної шкоди 1500грн. Рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 30 вересня 2013 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 500грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 114грн.70коп., а всього 614грн.70коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. В апеляційної скарги представник позивача [PERSON], яка діє в інтересах позивача [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнення матеріальної шкоди, ухвалити нове рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди 11 854,43 грн. та 400 грн. витрат на оплату послуг оцінювача. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що зобов'язання [PERSON] по відношенню до [PERSON] передбачає обов'язок відшкодувати заподіяні збитки та моральну шкоду. При цьому Цивільний Кодекс України встановлює, що виконання обов'язку боржника може бути покладено на іншу особу ,зокрема, шляхом страхування цивільно-правової відповідальності. Однак,у разі невиконання (неналежного виконання) обов'язку боржника іншою особою, цей обов'язок боржник повинен виконати сам. Так як, Нацкомфінпослуг призупинило дію всіх ліцензій ТДВ СК «РАЙП», стягнення страхового відшкодування зі страховика є неможливим. Зазначені обставини не були враховані судом при ухвалення оскаржуваного рішення. Відповідно до Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП транспортному засобу третьої особи та пов'язана з його відновлювальним ремонтом з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, за відрахуванням франшизи, передбаченої Полісом, яка відшкодовується страхувальником. Суд безпідставно не стягнув з відповідача, як з винної особи, суму франшизи за полісом обов»язковго страхування. Однак, замість того, щоб розділити відповідальність страховика та заподіювача шкоди, суд першої інстанції в повному обсязі відмовив у задоволені позовних вимог про стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди. Представник відповідача в засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін. Позивач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Представник позивача надала заяву про розгляд справи у її відсутність ( а.с.102,107-108). Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом при розгляді даної справи встановлено, що 02 жовтня 2012 року [PERSON],керуючи автомобілем «Volkswagen Bora» державний знак [NUMBER], по вул. Куйбишева, 215, що у Куйбишевському районі м. Донецька, не переконався у безпеці своїх дій, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з транспортним засобом «Hyundai Electra», державний номерний знак [NUMBER],який належить на праві власності [PERSON], у зв'язку з чим обидва автомобіля отримали механічні ушкодження. Постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 25.10.2012 року [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст.124 КУАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу. Відповідно до висновку автотоварознавчого дослідження спеціаліста № 232/12-10 від 11.10.2012 р. вартість матеріальної шкоди, заподіяної володільцю автомобіля «Hyundai Electra», державний номерний знак [NUMBER],складає 9 499, 34 грн. Також встановлено, що 28.03.2012 р. між [PERSON] та ТДВ СК «РАЙП» був укладений договір страхування у формі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/5190734,строк дії якого встановлений з 29 березня 2012 р. по 28 березня 2013 року включно. Позивач [PERSON] звернувся до ТДВ СК «РАЙП» із заявою про виплату страхового відшкодування. Проте страхового відшкодування не отримав, оскільки відповідно до розпорядження Нацкомфінпослуг «Про тимчасове зупинення дії ліцензії ТДВ СК «РАЙП» від 07.02.2013 р. № 429 страховику було тимчасово призупинено дію ліцензії на провадження страхової діяльності. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що цивільно-правова відповідальність відповідача на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди була застрахована, у зв»язку з чим відповідно до Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» така шкода підлягає стягненню зі страховика. Призупинення дії ліцензії страховика не звільняє його від обов»язку по виплаті страхового відшкодування. Такий висновок є правильним та відповідає вимогам закону. Доводи апеляційної скарги відносно того, що у зв»язку з призупиненням дії ліцензії ТДВ СК «РАЙП» матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, повинен відшкодувати відповідач, чия відповідальність була застрахована у даній страховій компанії, є неспроможними. Так, статтею 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати ( страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов»язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Також, відповідно до вимог ст.22 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну в результаті ДТП життю, здоров»ю, майну третьої особи. За змістом положень зазначеного Закону та ст.1194 ЦК України питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування; у разі відсутності такої згоди за її заявою до субсидіарної відповідальності залучається страховик. Питання щодо залучення страхової компанії до участі у справі у якості співвідповідача судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України не вирішувалось. Позивач у встановленому законом порядку з відповідним позовом до ТДВ СК «РАЙП» про виплату страхового відшкодування не звертався. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що тимчасове призупинення дії ліцензії страховика не звільняє його від обов»язку по відшкодуванню матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок винних дій застрахованої особи, в межах ліміту страхової відповідальності. Згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/5190734 встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну потерпілого, у сумі 50 000грн. ( а.с.35). Таким чином, визначений при проведенні автотоварознавчого дослідження, розмір матеріальної шкоди, що дорівнює вартості відновлювального ремонту транспортного засобу позивача з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, 9499грн.34коп., знаходиться в межах ліміту страхової відповідальності (а.с.9-13). Не спростовують висновків суду також доводи апеляційної скарги стосовно того, що,вирішуючи спір, суд не розділив відповідальність страховика та заподіювача шкоди,оскільки згідно калькуляції, складеної під час проведення автотоварознавчого дослідження, вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача разом з ПДВ, становить 11 854грн.43коп., тому за відрахуванням франшизи та розміру матеріальної шкоди, з відповідача повинна бути стягнута різниця у сумі 3 355грн.09коп. Відповідно до змісту вимог ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ч.1ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Під час розгляду справи позивачем не було надано доказів на підтвердження проведення ремонту транспортного засобу платником ПДВ, тому правових підстав для стягнення з відповідача різниці між розміром матеріальної шкоди та вартістю відновлювального ремонту ТЗ з урахуванням ПДВ, не має. Оскаржуючи рішення в апеляційному порядку, представник позивача не посилався на те, що судом першої інстанції було неправомірно відмовлено у дослідженні певних доказів, а також не було надано нових доказів на підтвердження реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Разом з тим, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо стягнення з відповідача суми франшизи у розмірі 1000грн. Відповідно до ст.9 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996р. №8596-ВР, п.12.1 ст.12 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування, а тому вона завжди є тією часткою, що є недостатньою для повного відшкодування завданої потерпілому шкоди. Згідно п.12.1 ст.12 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів » страхове відшкодування завжди зменшується на суми франшизи. Згідно п.5 полісу розмір франшизи складає 1000,0 грн., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкоди не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається (ч.1ст.303 ЦПК України).

Outcome: partial