Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

У червні 2016 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2008 року по 2012 рік. Від подружнього життя мають дитину: [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. За рішенням суду з відповідача стягуються аліменти на утримання дитини. Але [PERSON] не виконує рішення суду та не сплачує аліменти, у звязку з чим утворилась заборгованість за період з січня 2016 року червень 2016 року в розмірі 12 000 грн. Також вказала, що відповідач зобовязаний брати участь в додаткових витратах на утримання дитини. Зокрема, це витрати, повязані з її лікуванням, проведення операцій, подальшої лікувальної терапії, купівлею ліків, отримання консультацій з лікарем, тощо, на що нею було витрачено 50 259,70 грн. Через дану хворобу дитини вона перебувала на лікарняному близько пяти місяців, в даний час виходить на роботу, щоб мати змогу прогодувати та утримувати дитину, забезпечити її подальше лікування. Тому вона змушена винаймати няню, якій сплачує 3000 грн. На подальше лікування вона має витрачати в місяць близько 1300 грн. Половину з цих коштів на підставі ст. 185 СК України зобовязаний нести відповідач по справі. У добровільному порядку вирішити даний спір вони не можуть. Просила суд стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість по аліментам в розмірі 12 000 грн. за період з січня 2016 року по червень 2016 року; стягнути з [PERSON] на її користь фактично понесені додаткові витрати в розмірі 25 129,85 грн.; стягнути з [PERSON] додаткові витрати в сумі 2 150 грн., починаючи з дня подачі позову; судові витрати покласти на відповідача. При розгляді справи позивачка неодноразово уточнювала позовні вимоги. Мотивувала тим, що відповідач має сплачувати аліменти в розмірі 2000 грн. щомісячно. Через несплату аліментів утворилась заборгованість, тому він має сплатити заборгованість з січня 2016 року липень 2016 року в розмірі 14 000 грн. та пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 17 220 грн. За час розгляду справи, нею знов були витрачені кошти на лікування дитини на загальну суму 10 072,48 грн., половину з яких має сплатити відповідач. Остаточно просила суд стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість по аліментам в розмірі 14 000 грн. за період з січня 2016 року по липень 2016 року; стягнути з [PERSON] на її користь фактично понесені додаткові витрати в розмірі 25 129,85 грн. та 5 036,24 грн.; стягнути з [PERSON] додаткові витрати в сумі 2 150 грн., починаючи з дня подачі позову; пеню за період з січня 2016 року по липень 2016 року в розмірі 17 220 грн.; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що дитина тяжко хворіє, їй було зроблено дві операції, тяжкий був реабілітаційний період. Всі витрати на це несла вона. Нажаль, не всі чеки та квитанції вона зберегла та змогла отримати, але слід врахувати всі витрати, оскільки обовязок батьків нести витрати є рівними. Вона самостійно забезпечує дитину, сплачує всі масажі. У подальшому дитині потрібно відвідувати басейн, тому вона придбала абонемент в спортлайф. Також вона користується послугами няні. Після припинення шлюбних відносин в них з відповідачем склались напружені відносини. Просила суд задоволити позов. У судовому засіданні відповідач проти позову заперечував. Суду пояснив, що позивачка ніколи не просила в нього коштів на лікування дитини, на проведення операцій. Про операції йому та його родині стало відомо вже після їх проведення. Вказав, що дитину дуже любить, досить часто дитину буває у нього та його матері, постійно купує дитині різні речі. Необхідність няні та басейну є надуманими витратами, оскільки з дитиною може сидіти його мати, а в його будинку є басейн, де дитина має змогу проводити реабілітаційні процедури. Аліменти сплачує, переказує на відповідний рахунок. Просив також врахувати, що він не працює, оскільки тривають різні судові спори, в нього на утриманні є малолітня дитина та дружина перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Також він ніс витрати на реабілітаційні процедури. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 06 червня 2008 року по 22 лютого 2012 року. Від спільного проживання мають доньку [PERSON], [INFO]. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення, і розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову а відтак, вимога позивачки підлягає задоволенню з дня подання позовної заяви до суду, тобто з 11 березня 2016 року. Рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 24 квітня 2012 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини в розмірі ? частини з усіх видів заробітку, починаючи з 30 січня 2012 року і до повноліття дитини. На виконання вказаного рішення видано виконавчий лист, який предявлений до виконання до Києво-Святошинського районного ВДВС ГУЮ в Київській області та відкрито виконавче провадження. На підтвердження доводів позовних вимог щодо наявності заборгованості, позивачка суду надала постанову державного виконавця Києво-Святошинського районного ВДВС від 22 липня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. З даної постанови вбачається, що рішення суду не виконується та сума звернення вказана 42\~343,37 грн. Ст. 196 СК України передбачає що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Як роз'яснено в п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. У постанові Верховного Суду України від 11.09.2013 року у справі №6-81цс13 Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що оскільки зобовязання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен зясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобовязань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обовязку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-94цс-15 від 1 липня 2015 року. З урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обовязку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Відповідно до ч.2 ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З пояснень сторін встановлено, що [PERSON] сплачує щомісячно аліменти в розмірі близько 400 грн. При розрахунку пені за прострочення сплати аліментів, позивачка виходила з розміру 2000 грн. щомісячно. Але належних та допустимих доказів того, що аліменти становлять саме 2000 грн. суду не надала, оскільки за рішенням суду аліменти стягуються в частці. Подана постанова про арешт майна [PERSON] не підтверджує даної обставини. Довідки-розрахунку заборгованості державного виконавця Логовська С.М. суду не надала, не заявила клопотання про витребування такої довідки, у разі складнощів в її отриманні. Разом з тим, така довідка видається державним виконавцем сторонам виконавчого провадження. З огляду на що, на підставі поданих позивачем доказів та в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позивачка не надала доказів щодо наявної заборгованості по сплаті аліментів за період з січня 2016 року по липень 2016 року з розрахунку 2000 грн. щомісячно. За відсутності належних доказів щодо нарахованих аліментів та з врахуванням проведених оплат відповідачем, суд позбавлений можливості самостійно здійснити перерахунок пені по сплаті аліментів. Тому в даній частині позовних вимог, суд відмовляє. За ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим листом, пред'явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв'язку з розшуком платника аліментів або у зв'язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років. Положення частин першої - третьої цієї статті, а також статей 195-197 цього Кодексу застосовуються і до стягнення аліментів іншим особам, які визначені цим Кодексом. Стягнення аліментів, в тому числі і заборгованості, проводиться Києво-Святошинського районним відділом державної виконавчої служби управління юстиції в порядку виконавчого провадження відповідно до ст..74 Закону України «Про виконавче провадження». Тому в частині стягнення заборгованості по аліментам суд відмовляє, оскільки в такому випадку буде відбуватись подвійне стягнення. Відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Принципом 6 Декларації прав дитини передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю. В ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у ст. 180 СК України. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджені аліменти на дитину, зобовязаний брати участь в додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо). З наданих суду пояснень та допитаних в судовому засіданні свідків встановлено, що неповнолітня дитина сторін має важкий стан здоровя, перенесла дві операції, що також підтверджено і медичною документацією. З поданих суду квитанцій встановлено, що позивачка витратила на лікування дитини кошти в загальному розмірі 33 7749,94 грн.. Оскільки батьки несуть витрати на дитину порівну, тому позовні вимоги в цій частині суд задовольняє частково та стягує з відповідача кошти в розмірі 16\~874,97 грн. В іншій частині вимог суд відмовляє, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів понесення нею таких витрат, зокрема це рахунок-фактура без належного підтвердження проплати на суму 1427,76 грн. (а.с.29), квитанції за розрахункове-касове обслуговування в розмірі 93,42 грн., 124,56 грн. (а.с.30,38). Покази свідків не є належним доказами даних витрат. Щодо стягнення витрат за абонемент на відвідування басейну, то в цій частині суд відмовляє, оскільки дані витрати є добровільними, зважаючи на вартість абонементу та не погодження з відповідачем відвідування басейну саме за таким абонементом. Пояснення відповідача, що позивачка не просила кошти на лікування, жодним чином не повідомила про необхідність купівлі будь-яких ліків, суд до уваги не бере, оскільки дана обставина не звільняє батька від обовязку від несення додаткових витрат, повязаних з лікуванням дитини. Як зазначалось вище, за ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Позивачка мотивувала стягнення таких витрат на покриття щомісячних витрат на няню в розмірі 3000 грн. та лікувальний масаж, ЛФК в загальному розмірі 1300 грн. Але належних та допустимих доказів цим витратам, медичного призначення саме такої реабілітації суду не надала. Жодних договорів з чітко визначеними сумами необхідних витрат на майбутнє не надала. А покази свідків по цим обставинам є неналежними доказами. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти чи додаткові витрати, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір додаткових витрат має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. З огляду на те, що неповнолітня дитина проживає разом з матір'ю, перебуває на її утриманні, з відповідача стягуються аліменти щомісячно, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог про стягнення щомісячних додаткових витрат на утримання дитини. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково.

Outcome: approved