Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача. Зазначала, що перебування в шлюбі є неможливим, зважаючи на відсутність спільних інтересів та порозуміння, різні погляди на права і обов`язки подружжя. Вважає, що поновлення подружніх відносин неможливе. Після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем на її утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від обов`язку утримувати дітей, позивач просила стягнути з нього аліменти на їх утримання в твердій грошовій сумі: на утримання сина - 1 300 грн. та на утримання доньки - 1 200 грн., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, до їх повноліття. Сторони в судове засідання не прибули, надіслали до суду заяви, в яких просили справу розглянути без їхньої участі. Позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, проти чого відповідач не заперечив, погодився на розлучення та встановлений розмір аліментів. Виходячи з наведеного суд вважає, що рішення у справі можливо постановити у підготовчому судовому засіданні, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України при визнанні відповідачем позову, за наявності для того законних підстав ухвалюється рішення в порядку, встановленому ст.206 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, фіксація судового процесу на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась Дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.112 СК України, шлюб може бути розірвано, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання сторін і збереження сім`ї неможливе. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17 лютого 2007 року, від якого мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Різниця в поглядах на права та обов`язки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами. Перебуваючи у шлюбі, позивач та відповідач не змогли створити міцної сім`ї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин, та не мають наміру їх поновлювати. До порозуміння сторони не прагнуть, у кожного сформувався свій погляд на життя та інтереси, а йти на поступки один одному подружжя не бажає. В письмовій заяві до суду позивач наполягала на розірванні шлюбу, вважаючи примирення і збереження їх сім`ї неможливим, проти чого відповідач, в свою чергу не заперечив, погодившись на розлучення. Згідно ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальшеспільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають остаточне значення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сім`я розпалася остаточно. Шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них та їх дітей, тому є підстави для розірвання шлюбу. Місцем проживання неповнолітніх дітей сторін суд визначає з матір`ю, оскільки спору про це у них не виникло. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, вони зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст.141, 180 СК України). Способи виконання обов`язку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені ст.181 СК України, за змістом якої, аліменти за рішенням суду присуджуються у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 СК України. Судом установлено, що домовленості про утримання спільних дітей сторони не досягли. Відповідач є здоровою особою 42 років, інших дітей чи непрацездатних батьків на утриманні не має, з 1998 року є фізичною особою-підприємцем у сфері посередництва в розміщенні реклами в засобах масової інформації. Обов`язок по утриманню неповнолітніх дітей не може бути покладений виключно на одну матір. Держава Україна, проголошуючи такий принцип сімейного права, як державна охорона кожної дитини, яка позбавлена належного батьківського піклування, реалізує його в одному із положень ст.182 СК України, якавстановлює мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про державний бюджет України» встановлений розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до шести років з 01.07.2019 - 1699 грн., з 01.12.2019- 1779 грн.; для дітей віком від шести до вісімнадцяти років з 01.07.2019 - 2118 грн., з 01.12.2019 - 2218 грн. Виходячи з позиції якнайкращого забезпечення інтересів дітей; враховуючи, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку кожної дитини, вимоги закону щодо мінімального рекомендованого розміру аліментів; потребу позивачки у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку,- суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог щодо аліментів та стягує з відповідача аліменти в розмірі, зазначеному в позові. Така сума аліментів буде реальною, надасть змогу забезпечити мінімальні життєві потреби дітей, відповідатиме, як інтересам останніх, так і матеріальному становищу та стану здоров`я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Закон рівною мірою покладає обов`язок щодо утримання неповнолітньої дитини на обох батьків, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне утримання сина та доньки сторін. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Відповідно до положень ст.191 СК України стягнення аліментів потрібно проводити з дня пред`явлення позову, тобто з 10 червня 2019 року. Рішення в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. На підставі п.1 ч.2 ст.4, п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», ст.141 ЦПК України з відповідача також належить стягнути судовий збірв сумі 768,40 грн. на користь позивачки та 768,40 грн. в дохід держави.

Outcome: approved