Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з цим позовом, посилаючись на те, що 27 серпня 1988 року з відповідачем зареєстрували шлюб. За час шлюбу з відповідачем за 2000 доларів США було придбано автомобіль «ЗАЗ-1102», 1992 року випуску. Дійсна вартість цього автомобіля сьогодні 40000 грн. 25 листопада 1994 року шлюб між сторонами було розірвано. 14 червня 1997 року сторони повторно зареєстрували шлюб. У червні 2002 року сторони придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: вул. [PERSON] (попередня назва 40 років Жовтня), 156-А, м. Долинська, Долинський район, Кіровоградська область. Тепер автомобіль «ЗАЗ 1102», 1992 року випуску знаходиться у користуванні відповідача. [PERSON] зазначає, що з поважних причин пропустила строк позовної давності щодо поділу автомобіля «ЗАЗ 1102», 1992 року випуску, оскільки після розірвання шлюбу у 1994 році у короткий термін шлюбні стосунки з відповідачем поновили, зареєстрували новий шлюб, проживали разом, користувались спільним майном, а тому потреби у поділі не виникало. При цьому не припускала, що строк позовної давності може сплинути. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники [PERSON], [PERSON] позов підтримали за обставин зазначених у ньому, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав частково. У частині поділу домоволодіння не заперечує проти позову. Щодо поділу автомобіля позов не визнає, оскільки автомобіль у такому стані не коштує 40000 грн, а тому вважає необґрунтованим стягнення з нього 20000 грн половини частки. Уважає, що відсутні поважні причини пропущення позовної давності. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову частково з таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом установлено, що 27 серпня 1988 року у Долинському районному відділі ЗАГСу Кіровоградської області між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис № 85 (а. с. 4). 25 листопада 1994 року у Долинському районному відділі ЗАГСу Кіровоградської області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 182 (а. с. 5). У період цього шлюбу сторони придбали автомобіль «ЗАЗ-1102», 1992 року випуску. 14 червня 1997 року у Долинському відділі реєстрації актів громадянського стану Кіровоградської області між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис № 47 (а. с. 6). У період цього шлюбу, згідно договору купівлі-продажу укладеного 4 червня 2002 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області [PERSON], зареєстрованого у реєстрі за № 387, сторони придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: вул. [PERSON] (40 років Жовтня), 156-А, м. Долинська, Долинський район, Кіровоградська область (а. с. 7). Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України (діяв у момент придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, набуте подружжям [PERSON] та [PERSON] вищезазначене майно є обєктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сімю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно ст. 29 Кодексу про шлюб та сімю України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Отже, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За змістом ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, слід розділити майно подружжя [PERSON] та [PERSON] визнавши за ними право власності по 1/2 частині кожному житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: вул. [PERSON] (40 років Жовтня), 156-А, м. Долинська, Долинський район, Кіровоградська область. Суд вище зазначав, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно ст. 71 ЦК УРСР (1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР (1963 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Статтею 76 ЦК України (1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Положеннями ст. 80 ЦК УРСР (1960 року) передбачено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. З огляду на вищезазначене, оскільки автомобіль «ЗАЗ-1102», 1992 року було придбано сторонами у період шлюбу, що розірваний 25 листопада 1994 року, відповідно на момент звернення до суду закінчився трирічний строк позовної давності для поділу цього майна. Обставини наведені позивачкою як підстава для визнання поважною причини пропуску строку позовної давності не мають обєктивного характеру, а тому відсутні підстави для визнання пропуску строку позовної давності поважними. Отже, у задоволенні позову про поділ автомобіля «ЗАЗ-1102», 1992 року слід відмовити у звязку із пропуском строку позовної давності. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи вищезазначене правило, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивачки [PERSON] 661,25 грн понесених судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial