Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

У травні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просило стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 30\~863 грн. 02 коп., а також судовий збір у розмірі 1\~378 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 02 березня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № В66.175.70486,\~згідно умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 16 370 грн., зі сплатою 20 % річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим договором графіком щомісячних платежів. Банк повністю виконав свої зобов`язання згідно кредитного договору та надав відповідачці кредитні кошти, однак станом на 30 жовтня 2015 року відповідачка не повернула Банку отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатила нараховані відсотки та комісію. При цьому останній платіж боржником здійснено 15 жовтня 2015 року. 30 жовтня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» укладено договір факторингу № 30/10-1, згідно умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» набуло право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором. Станом на 30 березня 2016 року заборгованість відповідачки за кредитним договором становить 30 863 грн. 02 коп., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14 664 грн. 92 коп., заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями у розмірі 16 198\~грн. 10 коп. Таким чином, оскільки відповідачка у добровільному порядку не сплатила заборгованість за кредитним договором, то Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» вирішило звернутися до суду для стягнення вказаної вище суми заборгованості. Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року було задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» та стягнуто з\~ [PERSON] на його користь суму заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14 664 грн. 92 коп., заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями у розмірі 16 198 грн. 10 коп., судові витрати по справі у розмірі 1 378 грн., а всього 32 863 грн. 02 коп. (а.с. 40-41). 29 грудня 2017 року відповідачка [PERSON] звернулась до суду з заявою про перегляд вищевказаного заочного рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2018 року було задоволено заяву [PERSON] про поновлення строку на перегляд заочного рішення, поновлено їй строк на звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення, скасовано заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» про стягнення заборгованості, та призначено справу до судового розгляду (а.с. 86-87). 07 березня 2018 року від відповідачки [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідачка вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Без наявності в матеріалах справи Акту прийому-передачі прав вимоги від Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» не можна впевнитись, що вимоги за кредитним договором передані і що останній є належним позивачем по справі. Крім того, підписанням Договору факторингу № 30/10-1 зі сторони Банку виступив [PERSON] , проте відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань єдиним підписантом з 11.11.2014 року є [PERSON] , а позивачем не надано доказів, підтверджуючих повноваження [PERSON] на підписання подібних договорів. Також, в матеріалах справи відсутній доказ видачі відповідачу грошових коштів за кредитним договором. Заборгованість відповідачки ґрунтується на припущеннях позивача, оскільки до суду не надано жодних первинних бухгалтерських документів, виписок по рахунку, меморіального ордеру, що могли б свідчити про наявність заборгованості та факт надання кредиту. Так звана виписка по рахунку не містить посилання на рахунок № [NUMBER] , передбачений кредитним договором, за яким заборгованість нарахована та на який посилається позивач. Також вважає, що надана позивачем Довідка-розрахунок заборгованості не може бути доказом по справі, оскільки він не містить в собі детальної інформації щодо дати останнього платежу, розміру погашеної заборгованості, не зрозуміло за який строк та які (розмір) відсотки нараховані, на яку суму та чи дійсно така сума відповідає дійсності. Отже, відповідачка вважає недоведеним розмір на наявність у неї заборгованості. Крім того, повідомлення про відступлення права вимоги не містить дати та позивачем не надано доказу, що таке повідомлення було направлено відповідачу. Також, відповідачка звертає увагу, що позивачем пропущено строк позовної давності, який у даному випадку має обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу. У позовній заяві позивач зазначає, що відповідачем здійснено останній платіж 15 жовтня 2015 року, однак такі обставини не підтверджені жодними доказами. Також невідомо, яку саме суму сплатила відповідачка. У зв`язку з викладеним відповідачка просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Розглянувши заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» про заміну сторони у справі, в судовому засіданні 16 квітня 2018 року було задоволено вказану заяву та замінено у справі первісного позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс», оскільки 28 лютого 2017 року на підставі Договору факторингу № 28/02-1 Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» відступило (передало у власність) Товариству з обмеженою відповідальністю «Фанасова компанія Серет», яке змінило найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс», права вимоги за Кредитним договором № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року. Також, в судовому засіданні 16 квітня 2018 року в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, було залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье». Крім того, 11 квітня 2018 року відповідач [PERSON] подала до суду заяву про поворот виконання рішення суду, в якій просила в порядку повороту виконання рішення суду стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» на користь [PERSON] безпідставно стягнуте за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року. В обґрунтування заяви [PERSON] зазначила, що на виконання рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року по справі № 204/3409/16-ц суд видав позивачу виконавчий лист, який було передано на виконання до Чечелівського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області. 29 червня 2017 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 53996811 з виконання зазначеного виконавчого листа. Відповідачем на рахунок Чечелівського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області на виконання вищевказаного рішення було перераховано грошові кошти у розмірі 32\~863 грн. 02 коп. та державним виконавцем було закінчено виконавче провадження. Однак, 23 січня 2018 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було скасовано рішення суду від 18 жовтня 2016 року по справі № 204/3409/16-ц. Враховуючи викладене, посилаючись на ст. 444 ЦПК України, оскільки рішення суду, на виконання якого відповідачем було сплачено грошові кошти у розмірі 32\~863 грн. 02 коп., було скасовано, то відповідачка вирішила звернутись до суду з вказаною заявою. 12 грудня 2018 року представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» подав до суду заперечення на заяву [PERSON] від 11 квітня 2018 року про поворот виконання рішення суду, в якій зазначив, що відповідачка добровільно самостійно сплатила заборгованість за кредитним договором, що була стягнута з неї на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року, а тому вважає, що у задоволенні даної заяви відповідачки слід відмовити. Зауважує також, що при вирішенні питання про поворот виконання рішення суду у дані справі слід брати до уваги поряд з формальним результатом її вирішення, викладеним у резолютивній частині рішення суду, яким буде завершено розгляд даної справи, також і мотиви його ухвалення. 11 січня 2019 року від представника відповідача Нестеренко Л.В. до суду надійшло письмове пояснення на заперечення, в якому зазначено наступне. Твердження позивача про те, що відповідачка добровільно оплатила суму заборгованості за заочним рішенням суду, яке на даний час скасоване, не відповідають дійсності, оскільки про існування такого рішення суду відповідачка дізналась лише у грудні 2017 року, після того, як у примусовому порядку з її рахунку було стягнуто 32\~863 грн. 02 коп. в рамках виконавчого провадження № 53996811. При цьому, згоди на таке списання відповідачка не надавала, а звернення до суду з заявою про скасування заочного рішення вказує на незгоду відповідачки з сумою заборгованості. Також вважає, що Примірник 1 на видачу готівки № В66.175.70486 не може бути належним доказом на підтвердження видачі та отримання грошових коштів відповідачем, оскільки не передбачений законодавством. За своєю правовою природою надані позивачем до суду документи не відповідають вимогам належності та допустимості доказів. Позивач не довів факт видачі грошових коштів, належність свого правонаступництва, правомірність нарахування відсотків та комісій, не доведена та не підтверджена сума заборгованості та пропущено строк позовної давності. У зв`язку з викладеним, просила відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. Також, 15 лютого 2019 року до суду надійшли додаткові письмові пояснення позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс», в яких зазначено наступне. 26.12.2017 року на транзитний рахунок відповідача № [NUMBER] було зараховано грошові кошти в сумі 32\~863 грн. 02 коп. на погашення заборгованості за кредитним договором № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року. Саме на транзитний рахунок № [NUMBER] , відповідно до пункту 2.1. Кредитного договору здійснюються платежі на погашення заборгованості за ним. У Виписці графа «Кредит» відображає суми грошових коштів, що були зараховані на вказаний рахунок в погашення заборгованості за Кредитом, натомість графа «Дебет» відображає подальший розподіл вище вказаних коштів, згідно черговості, визначеної пунктом 2.1. Кредитного договору. Рахунок № 29094417570486.980 згідно умов Кредитного договору призначений виключно для зарахування платежів на погашення заборгованості за ним, внаслідок чого такий не може відображати жодних операцій щодо видачі кредиту, як це помилково вказує відповідач. Крім того, такий видатковий касовий документ, як заява на видачу готівки був передбачений законодавством України на момент видачі [PERSON] кредитних коштів та є підтвердженням саме видачі, а не наміру отримання останніх, як це помилково вказує представник відповідача. Факт укладення Договору факторингу № 28/0-1 від 28 лютого 2017 року позивач вважає доведеним, як і набуття позивачем на його підставі права вимоги до відповідача. Наголошує також, що предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим будь-які доводи відповідача щодо чинності договорів факторингу виходять за межі розгляду даної справи. Як вбачається з матеріалів справи Кредитний договір було укладено 02.03.2012 року, останню сплату по якому до моменту пред`явлення позову було здійснено 15.10.2015 року, в той час коли позов про стягнення заборгованості за ним пред`явлено 21.04.2016 року, тобто в межах передбаченого законом трирічного строку позовної давності. В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у письмових запереченнях, що надійшли до суду 12 грудня 2018 року, просив розглянути справу без участі представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачка та її представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях. Крім того, просили суд застосувати у справі позовну давність, а також поворот виконання рішення суду. Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши відповідачку та її представника, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. У \~відповідності \~до \~ч. 1 \~ст. \~15 \~ЦК \~України, кожна \~особа \~має \~право \~на \~захист \~свого \~цивільного \~права \~у \~разі \~його \~порушення, \~невизнання \~або \~оспорювання. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки. У судовому засіданні встановлено, що 02 березня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № В66.175.70486, відповідно до умов якого Банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 16\~370 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і комісіями згідно з умовами цього Договору та Додатком № 1 від 02.03.2012 року до даного Договору, який становить його невід`ємну частину, на строк 24 місяці, тобто до 02 березня 2014 року (а.с. 20-21). Також, Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було узгоджено та підписано Графік щомісячних внесків за Кредитним договором № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року, який є Додатком № 1 до даного Кредитного договору та є його невід`ємною частиною (а.с. 22). Кредитодавець Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» свої зобов`язання за вищевказаним Кредитним договором виконав повністю та надав позичальнику обумовлену договором суму грошових коштів. Вказані обставини підтверджуються Заявою - [PERSON] 1 на видачу готівки № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року на суму 14\~049 грн. 79 коп., на якій, серед іншого, міститься підпис відповідачки [PERSON] . Крім того, на виконання розділу 4 Кредитного договору та Заяви № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року на приєднання до договорів добровільного страхування життя № ПБ 5А-85 від 30.09.2011 року та № ПБ 6П-80 від 30.09.2011 року, підписаної відповідачкою, на рахунок Страхової компанії «Уніка життя» було перераховано страховий платіж за страхування позичальника [PERSON] у розмірі 1\~195 грн. 23 коп. та 1\~124 грн. 98 коп., що підтверджується Меморіальними ордерами № В66.175.70 від 02 березня 2012 року (а.с. 25-26). Посилання сторони відповідача на те, що Меморіальні ордери № В66.175.70 від 02 березня 2012 року не можуть бути належними доказами, так як не пов`язують відповідачку з кредитними зобов`язаннями за Кредитним договором № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року, суд вважає безпідставними та надуманими, оскільки в даних Меморіальних ордерах зазначено прізвище, ім`я, по батькові відповідачки, номер Кредитного договору В66.175.70486 та призначення платежу страховий платіж, а тому оцінивши вказані докази за своїм внутрішнім переконанням суд приходить до висновку, що вказані платежі були здійснені на виконання умов розділу 4 Кредитного договору та Заяви № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року на приєднання до договорів добровільного страхування життя № ПБ 5А-85 від 30.09.2011 року та № ПБ 6П-80 від 30.09.2011 року, яка була підписана відповідачкою особисто. Твердження представника відповідачки про те, що заява - Примірник 1 на видачу готівки № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року на суму 14\~049 грн. 79 коп. не може бути належним доказом на підтвердження видачі та отримання грошових коштів відповідачкою, оскільки така заява не передбачена жодним нормативно-правовим актом та може свідчити лише про намір отримати готівку, а не про проведення такої касової операції, є помилковими, у зв`язку з чим судом до уваги не приймаються та відхиляються. Так, у пункті 1.1. розділу ІV Інструкції про ведення касових операції банками в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 01.06.2011 року № 174, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.06.2011 року за № 790/19528, яка була чинною на момент укладення Кредитного договору № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року, було визначено, що заява про видачу готівки належить до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією. У пункті 3.2 розділу ІV вказаної Інструкції було передбачено, що за операціями з клієнтами (видача кредиту, відшкодування сумнівних банкнот, які за результатами дослідження визнані справжніми та інше) Банк (філія, відділення) видає з операційної каси готівку національної валюти та такими видатковими касовими документами, як зокрема заява на видачу готівки. Після завершення видачі готівки Банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту один примірник видаткового касового документа (заява на видачу готівки, видатковий касовий ордер, інше) (п. 3.13 розділу ІV вищевказаної Інструкції). За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку, що заява - Примірник 1 на видачу готівки № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року на суму 14\~049 грн. 79 коп. є належним та допустимим доказом у даній справі на підтвердження видачі Банком відповідачці грошових коштів за Кредитним договором. За таких обставин, посилання сторони відповідача на те, що позивачем не доведено факту видачі відповідачці грошових коштів за кредитним договором № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року судом до уваги не приймаються та відхиляються, оскільки спростовуються наявними у справі матеріалами. Отже, судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] склалися фактичні кредитні правовідносини, у яких праву кредитодавця вимагати повернення наданих у кредит грошових коштів, кореспондує обов`язок позичальника повернути отримані у кредит кошти на умовах обумовлених укладеною між ними угодою. При цьому, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов укладеного між ними договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України - «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року, платежі здійснюються на транзитний рахунок № [NUMBER] , з якого проводиться погашення заборгованості. Відповідачка скористалась наданим кредитом та частково здійснювала погашення заборгованості за договором, що підтверджується Випискою з особового рахунку [PERSON] № [NUMBER] (а.с. 27) та Випискою по вказаному рахунку за період з 02.03.2012 року по 06.11.2018 року. Однак, відповідачка зобов`язання належним чином за кредитним договором не виконувала, в результаті чого виникла прострочена заборгованість. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Отже, банк, як сторона договору та кредитор, має право відступити право вимоги за кредитним договором. Судом також встановлено, що 30 жовтня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» як клієнтом та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» як фактором було укладено Договір факторингу № 30/10-1, відповідно до умов якого Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» відступило (передало у власність) Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» з 30 жовтня 2015 року права вимоги до боржників за кредитними договорами, що зазначені у Реєстрі боржників, які містяться в додатку № 1, який є невід`ємною частиною цього договору (а.с. 13-18), в тому числі і за Кредитним договором № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року, де боржником виступає відповідачка [PERSON] , що підтверджується Витягом з Додатку № 2 до Договору факторингу № 30/10-1 від 30 жовтня 2015 року «Акт прийому-передачі прав вимог», в якому також було зазначено, що загальна сума заборгованості [PERSON] станом на 30 жовтня 2015 року становила 31\~015 грн. 28 коп. (а.с. 19). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір факторингу № 30/10-1 від 30 жовтня 2015 року був підписаний обома сторонами договору. У відзиві на позовну заяву та своїх письмових запереченнях представник відповідача наголошував на тому, що стороною позивача не надано доказів на підтвердження повноважень [PERSON] , який підписав від імені Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» Договір факторингу № 30/10-1 від 30 жовтня 2015 року та звернув увагу на те, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань єдиним підписантом з 11.11.2014 року є [PERSON] . Дійсно, відповідно до Інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником та підписантом від імені Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (ідентифікаційний код юридичної особи - 19390819), який уповноважений в тому числі підписувати договори, з 11 листопада 2014 року є [PERSON] (а.с. 79-83). При цьому, Договір факторингу № 30/10-1 від 30 жовтня 2015 року від імені Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» підписав [PERSON] як виконуючий обов`язки Голови Правління. Однак, на переконання суду, незазначення в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформації про [PERSON] як виконуючого обов`язки Голови Правління вказаної юридичної особи та особи, яка має право підписувати від імені Банку договори, жодним чином не може свідчити про те, що [PERSON] не мав права підписувати від імені Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» Договір факторингу № 30/10-1 від 30 жовтня 2015 року. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу, що перелік відомостей про юридичну особу (крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб), які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, визначений у ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», де у п. 13 даної статті вказано, що в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, а саме відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням\~юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори. Твердження сторони\~відповідача про\~те,\~що в\~матеріалах справи\~відсутній Акт\~прийому-передачі\~прав вимоги\~за Договором\~факторингу №\~30/10-1\~від 30\~жовтня 2015\~року та\~не доведено,\~що Товариство\~з обмеженою\~відповідальністю «Факторингова\~компанія «Рантье»\~була належним\~позивачем по\~справі та\~правонаступником Публічного\~акціонерного товариства\~«Ідея Банк»,\~є безпідставними,\~у зв`язку\~з чим\~судом до\~уваги не\~приймаються.\~В матеріалах\~справи міститься\~належним чином\~посвідчена копія\~Витягу з\~Додатку №\~2\~до Договору\~факторингу №\~30/10-1\~від 30\~жовтня 2015\~року «Акт\~прийому-передачі\~прав вимог»\~(а.с.\~19).\~При цьому,\~необхідності у\~поданні позивачем\~в повному\~обсязі вищевказаного\~Акту прийому-передачі\~прав вимог\~немає,\~оскільки частиною\~2\~статті 95\~ЦПК України\~закріплено,\~що якщо\~для вирішення\~спору має\~значення лише\~частина документа,\~то подається\~засвідчений витяг\~з нього.\~ \~ \~ \~ Більш того, відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У даній справі позовних вимог про визнання недійсним Договору факторингу № 30/10-1 від 30 жовтня 2015 року не заявлялось, як не надано і жодних судових рішень, якими б вказаний договір факторингу був визнаний недійсним. Суд наголошує, що предметом позову у даній справі є виключно позовні вимоги про стягнення боргу за кредитним договором, а суд розглядає справу виключно в межах позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, та не може у відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених законом. Судом також встановлено, що 28 лютого 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» як клієнтом та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Серет» (найменування змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс») як фактором було укладено Договір факторингу № 28/02-1, відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» відступило (передало у власність) Товариству з обмеженою відповідальністю «Фанасова компанія Серет» з 28 лютого 2017 року права вимоги до боржників за кредитними договорами, що зазначені у Реєстрі боржників, які містяться в додатку № 1, який є невід`ємною частиною цього договору (а.с. 93-95), в тому числі і за Кредитним договором № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року, де боржником виступає відповідачка [PERSON] , що підтверджується Витягом з Додатку № 2 до Договору факторингу № 28/02-1 від 28 лютого 2017 року «Акт прийому-передачі прав вимог», в якому також було зазначено, що загальна сума заборгованості [PERSON] станом на 28 лютого 2017 року становила 30\~863 грн. 02 коп. (а.с. 97). При цьому, відчуження придбаних прав вимоги було здійснено Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» з письмового дозволу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» вих. № 12.4.2/12497 від 06 лютого 2017 року (а.с. 96). 19 лютого 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Нью Файненс Сервіс» на адресу проживання [PERSON] було направлено Повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні, де зазначено, що заборгованість [PERSON] за Кредитним договором № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року станом на 28 лютого 2017 року, тобто на дату відступлення прав вимоги, становить 30\~863 грн. 02 коп. (а.с. 103-106). Як вже було встановлено судом, відповідачка зобов`язання за Кредитним договором № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року належним чином не виконувала, в результаті чого виникла прострочена заборгованість та у травні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» вирішило звернутись до суду з даним позовом про стягнення боргу за кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно Довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року, станом на 30 березня 2016 року заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором становить 30\~863 грн. 02 коп., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14 664 грн. 92 коп., заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями у розмірі 16 198\~грн. 10 коп. (а.с. 24). Відповідачка у відзиві на позовну заяву звертала увагу суду на те, що вищезазначена довідка-розрахунок заборгованості не може бути належним та допустимим доказом по справі, а заборгованість нарахована абстрактно та своєвільно. Судом встановлено, що дійсно Довідка-розрахунок заборгованості за кредитним договором № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року, надана стороною позивача на підтвердження розміру заборгованості відповідачки, містить лише загальні суми заборгованості відповідачки по тілу кредиту та відсоткам і комісіям станом на 30 березня 2016 року, однак вона фактично не містить інформації щодо розрахунків заборгованості по тілу кредиту, а також розрахунків заборгованості по відсоткам та комісіям, не зазначено жодної інформації про платежі, що здійснювались відповідачкою в рахунок погашення заборгованості за кредитом, розмір погашеної заборгованості, інформації про період нарахування та розмір щомісячного нарахування відсотків та комісій тощо. Отже, такий розрахунок проведений на підставі односторонніх арифметичних розрахунків позивача та не містить відомостей, які б дозволили перевірити вірність нарахування відсотків позивачем, строки виникнення заборгованості за кожним платежем. При цьому, у Виписці по особовому рахунку [PERSON] № [NUMBER] (а.с. 27) зазначено, що відповідачка здійснювала часткове погашення заборгованості за кредитним договором на суму 3\~460 грн. 33 коп., а саме: 10.04.2012 року у розмірі 1200 грн. (на погашення простроченого тіла кредиту зараховано 555 грн. 85 коп., а інша сума на погашення відсотків та комісії), 04.05.2012 року у розмірі 1170 грн. (на погашення простроченого тіла кредиту зараховано 573 грн. 91 коп., а інша сума на погашення відсотків та комісії), 08.06.2012 року у розмірі 1090 грн. (на погашення простроченого тіла кредиту зараховано 574 грн. 99 коп., а інша сума на погашення відсотків та комісії), а також 15.10.2015 року стягнуто кошти на погашення простроченої кредитної заборгованості 33 коп. Отже, розмір погашеної заборгованості за тілом кредиту становить 1\~705 грн. 08 коп. (555 грн. 85 коп. + 573 грн. 91 коп. + 574 грн. 99 коп. + 33 коп. = 1\~705 грн. 08 коп.). Оскільки за Кредитним договором № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року відповідачка отримала кредит у розмірі 16\~370 грн., то з урахуванням сплаченої нею заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1\~705 грн. 08 коп., заборгованість відповідачки за тілом кредиту станом на дату звернення позивача до суду з даним позовом становила 14\~664 грн. 92 коп. (16\~370 грн. 1\~705 грн. 08 коп. = 14\~664 грн. 92 коп.), а отже суд приходить до висновку, що заборгованість відповідачки за тілом кредиту у розмірі 14\~664 грн. 92 коп. знайшла своє підтвердження під час розгляду справи та її розмір є доведеним позивачем належними та допустимими доказами, тобто відповідачкою було порушено право позивача на повернення грошових коштів, отриманих у кредит. Однак, під час розгляду справи стороною відповідача було заявлено про застосування у справі позовної давності, у зв`язку з чим суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Також, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст.\~1050\~ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов`язання, вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно ст.\~253\~ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1\~статті 261 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно з умовами Кредитного договору № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року відповідачка мала здійснювати щомісячні платежі в рахунок погашення заборгованості, згідно Графіку щомісячних внесків за кредитним договором, в 24 місячних внесках до 2 для/числа кожного місяця, у строк\~до 02\~березня 2014\~року. Разом з цим, у пункті 3.4.3 Кредитного договору № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було обумовлено, що якщо позичальник порушив термін сплати поточних місячних внесків та у разі невиконання або неналежного виконання позичальником будь-якої іншої умови договору, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, плати за кредитне обслуговування, відшкодування збитків і витрат на стягнення боргу згідно Тарифів Банку, а позичальник зобов`язаний на вимогу Банку достроково виконати вказані грошові зобов`язання. Жодних доказів про те, що Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» скористалось своїм правом, передбаченим пунктом 3.4.3 Кредитного договору, щодо пред`явлення відповідачці вимоги про дострокове повернення всієї суми неповернутого кредиту у зв`язку з порушенням відповідачкою терміну сплати поточних місячних внесків, стороною позивача суду не надано. У постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що перебіг позовної давності\~стосовно кожного щомісячного\~платежу у межах строку кредитування\~згідно з\~ч. 5 ст. 261 ЦК України\~починається\~після\~невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення\~чергового\~платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для\~погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати такого чергового платежу). У наданій позивачем Виписці по особовому рахунку [PERSON] № [NUMBER] , суд для встановлення можливого переривання строку позовної давності, звертає увагу на певні платежі, які здійснювались в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року, в тому числі 15 жовтня 2015 року на суму 33 копійки. У Виписці зазначено, що сума у розмірі 33 копійки є стягненням коштів на погашення простроченої кредитної заборгованості, а отже не була волевиявленням відповідачки. Таким чином, дані відомості не свідчать, що боржник [PERSON] свідомо вчиняла дії, направлені на погашення кредитної заборгованості, що б доводило визнання кредитних зобов`язань та наявність підстав для переривання строку позовної давності, передбачених положеннями\~ст. 264 ЦК України. В судовому засіданні відповідачка заперечувала факт сплати нею будь-яких платежів в рахунок погашення заборгованості по кредиту 15 жовтня 2015 року. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності, та відповідає його волевиявленню. У той же час, позивач не надав доказів того, що такий платіж дійсно мав місце та сплачений саме відповідачкою за її особистим волевиявленням. Відповідно до ч. 1\~ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. За таких обставин, суд приходить до висновку, що 15 жовтня 2015 року, платежем у розмірі 33 копійки, стягнутим в рахунок погашення кредитної заборгованості, не відбулось переривання строку позовної давності. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахування конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. З Виписки по особовому рахунку [PERSON] № [NUMBER] вбачається, що часткове погашення заборгованості за Кредитним договором останній раз здійснювалось нею 08 червня 2012 року. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до відмітки Укрпошти на поштовому конверті з вказаною позовною заявою до суду позивач звернувся 10 травня 2016 року, а отже позивач має право на стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту в межах трирічного строку позовної давності, тобто за період починаючи з 10 травня 2013 року. Згідно Графіку щомісячних внесків за кредитним договором № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року, у період з 10 травня 2013 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, відповідачка мала здійснити щомісячні внески у наступних розмірах: 02.06.2013 року 703 грн. 79 коп., 02.07.2013 року 719 грн. 53 коп., 02.08.2013 року 727 грн. 97 коп., 02.09.2013 року 740 грн. 34 коп., 02.10.2013 року 755 грн. 49 коп., 02.11.2013 року 765 грн. 74 коп., 02.12.2013 року 780 грн. 50 коп., 02.01.2014 року 792 грн., 02.02.2014 року 805 грн. 46 коп., 02.03.2014 року 825 грн. 40 коп. При цьому, на переконання суду, платіж за тілом кредиту за травень 2013 року, який відповідачка мала внести у розмірі 696 грн. 52 коп. в рахунок погашення заборгованості, не підлягає стягненню з позивачки, оскільки виходить за межі позовної давності, так як відповідачка на виконання умов кредитного договору мала здійснити його у строк до 02 травня 2013 року. За таких обставин суд вважає, що в межах трирічного строку позовної давності за період починаючи з 10 травня 2013 року наявні підстави для стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту у загальному розмірі 7\~616 грн. 22 коп. Вирішуючи питання щодо заборгованості відповідачки по відсоткам та комісіям у розмірі 16\~198 грн. 10 коп., то суд вважає такий розмір заборгованості недоведеним з огляду на наступне. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Довідка-розрахунок заборгованості за кредитним договором № В66.175.70486 від 02 березня 2012 року не містить жодних відомостей, які б дозволили перевірити вірність нарахування відсотків та комісій позивачем, а саме строки виникнення заборгованості по відсоткам та комісії за кожним платежем, інформації про період нарахування відсотків та комісій та розмір їх щомісячного нарахування, а також механізм їх нарахування. За таких обставин, вказана довідка-розрахунок не може слугувати доказом безспірності розміру вимог позивача до відповідачки в частині стягнення заборгованості за відсотками та комісіями. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов`язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір. Більш того, вказана довідка-розрахунок відображає інформацію станом на 30 березня 2016 року, однак період, за який відповідачці нарахована заборгованість за відсотками та комісіями у розмірі 16\~198 грн. 10 коп., у вказаній довідці не зазначений, у зв`язку з чим суд не має можливості встановити чи нараховувались відповідачці відсотки та комісії після закінчення строку кредитування. Так, згідно п. 2.1 вищевказаного Кредитного договору позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за кредитне обслуговування в 24 місячних внесках до 2 для/числа кожного місяця. Тобто, за умовами Кредитного договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків та комісії за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці, тобто до 02 березня 2014 року. При цьому, згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відтак, у межах строку кредитування до 02 березня 2014 року відповідачка мала, зокрема, повертати позивачу кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 2 для/числа кожного місяця. Починаючи ж з 03 березня 2014 року, відповідачка мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату\~процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після\~спливу визначеного\~договором строку\~кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до\~ч. 1 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, оскільки розмір заборгованості відповідачки по відсоткам та комісіям є недоведеним належними та допустимими доказами, а механізм їх нарахування є незрозумілим, та суд за відсутності належного розрахунку заборгованості за наявними у справі матеріалами не має можливості встановити точну суму заборгованості за відсотками та комісіями, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками та комісіями у розмірі 16\~198 грн. 10 коп. за недоведеністю їх розміру позивачем. Таким чином, дослідивши наявні у справі докази, а також з урахуванням строків позовної давності, суд приходить до висновку, що з урахуванням встановлених у справі обставин позивач має право на стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7\~616 грн. 22 коп. та тільки в цій частині позовні вимоги можуть бути задоволені. Крім того, відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачем у зв`язку з розглядом справи в суді було сплачено судовий збір у розмірі 1\~378 грн. Судові витрати по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідачки на користь позивача має також бути стягнутий судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (який становить 24,68 %), у розмірі 340 грн. 09 коп. (1 378 х 24,68 % = 340,09). Отже, позивач має право на стягнення з відповідачки заборгованості на загальну суму 7\~956 грн. 31 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7\~616 грн. 22 коп., а також судового збору у розмірі 340 грн. 09 коп. Однак, разом з цим судом встановлено, що з відповідачки суму заборгованості за кредитним договором та судовий збір вже було примусово стягнуто, а саме на загальну суму 32 863 грн. 02 коп. Так, на виконання заочного рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року по справі № 204/3409/16-ц 27 січня 2017 року судом було видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14 664 грн. 92 коп., заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями у розмірі 16 198 грн. 10 коп., судових витрат по справі у розмірі 1 378 грн., а всього 32 863 грн. 02 коп. Державним виконавцем Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження ВП № 53996811 з приводу примусового виконання виконавчого листа № 204/3409/16-ц, виданого Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 27 січня 2017 року про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» заборгованості у загальному розмірі 32 863 грн. 02 коп. Грошові кошти в сумі 32\~863 грн. 02 коп. були стягнуті з [PERSON] та відповідно до Платіжного доручення № 12237 від 22 грудня 2017 року перераховані на рахунок Товариства з обмеженою відповідальності «Факторингова компанія «Рантье» (а.с. 134). Після цього, у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі вищезазначеного виконавчого листа, 27 грудня 2017 року постановою старшого державного виконавця Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Марінеско А.В. виконавче провадження ВП № 53996811 було закінчено (а.с. 133). Однак, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2018 року було скасовано заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року по справі № 204/3409/16-ц та призначено справу до судового розгляду. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, з урахуванням того, що суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7\~616 грн. 22 коп. та судового збору у розмірі 340 грн. 09 коп., що разом становить 7\~956 грн. 31 коп., та враховуючи, що вказана заборгованість вже була стягнута з відповідачки і 22 грудня 2017 року перерахована на рахунок Товариства з обмеженою відповідальності «Факторингова компанія «Рантье», суд приходить до\~переконливого висновку, що підстави для часткового задоволення позовних вимог відсутні, оскільки вказана заборгованість вже стягнута з відповідачки, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог належить відмовити. Крім того, вирішуючи заяву відповідачки [PERSON] про поворот виконання рішення суду, суд вважає що вона підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 444 ЦПК України якщо рішення\~після його\~виконання скасовано\~і справу\~повернуто на\~новий розгляд,\~суд,\~ухвалюючи рішення,\~вирішує питання\~про поворот\~виконання,\~якщо під\~час нового\~розгляду справи\~він: закриває\~провадження у\~справі; залишає\~позов без\~розгляду; відмовляє\~в позові\~повністю; або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Згідно ч. 5, 6 ст. 444 ЦПК України питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони. До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем. За таких обставин, оскільки заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року по справі № 204/3409/16-ц було виконане в повному обсязі на загальну суму 32 863 грн. 02 коп., однак після його фактичного виконання воно було скасоване ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2018 року, з урахуванням того, що під час розгляду справи суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки заборгованості у загальному розмірі 7\~956 грн. 31 коп., то суд приходить до переконливого висновку, що заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню та в порядку повороту виконання заочного рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2016 року по цивільній справі № 204/3409/16 необхідно стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» на користь [PERSON] стягнуту з неї суму грошових коштів у розмірі 24\~906 грн. 71 коп. (32\~863 грн. 02 коп. - 7\~956 грн. 31 коп. = 24\~906 грн. 71 коп.). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial