Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

У червні 2017 р. до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні правом власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позовній заяві позивачка [PERSON] зазначає, що є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідач по справі приходи ться позивачці колишнім співмешканцем та батьком їх спільної дитини. Також позивачка вказала, що відповідач по справі з 2012 року не проживає за вказаною адресою, позивачка з ним не спілкується і не знає про його місце знаходження. Також позивачка вказала, що вона як власник майна повинна сплачувати комунальні послуги, які нараховуються на відповідну кількість людей, які зареєстровані на вказаною адресою та взагалі позбавлена права розпоряджатись вказаним майном, за таких обставин [PERSON] була вимушена звернутись до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить суд усунути перешкоди у користуванні правом власності шляхом визнання [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні була присутня позивачка [PERSON] разом із своїм представником [PERSON], позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, неодноразово про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом подання оголошення до засобів масової інформації та публікування оголошення на сайті «Судова влада». Згідно із ст. 130 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно п.1 ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача, його представника та представника третьої особи суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч.1, ч. 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, та підтверджується документами, наданими позивачкою [PERSON], оригінали яких досліджені судом, а їх копії знаходяться в матеріалах справи, що відповідно до договору купівлі - продажу від 17.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Банковською Ю.В., житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачці [PERSON] Вказане також підтверджується і витягом з Державного реєстру правочинів за №2773606 від 17.08.2006 року. Відповідно до довідки №1076 від 29.05.2017 р., яка видані виконавчим комітетом Володимирівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, у житловому будинку який розташований за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], а [PERSON], [INFO] проживає за вказаною адресою без реєстрації. Відповідно до наданих суду актів за період з 10.06.2016 р. по 20.06.2017 р., які були складені: квартальним товариства забудовників «Сонячний -ЗТЗ» [PERSON] та сусідами: [PERSON], [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] дійсно не проживає у належному позивачці житловому будинку та його особистих речей в будинку не має. Окрім того, в судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON], [PERSON], які є сусідами позивачки та які були при складанні актів про не проживання особи. Вказані свідки пояснили, що позивачку знають досить давно, також знають і відповідача, як співмешканця позивачки, підтвердили те, що позивачка з відповідачем мають спільного сина. Також свідки пояснили, що відповідач не з'являться за адресою: [ADDRESS] з 2012 року, його особистих речей в будинку не має. Причину того чому відповідач покинув позивачку з дитиною не знають. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок ( ст. ст. 379,383 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Таким чином, право члена сім'ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Згідно ст. 405 ЦК України право користування житлом надається лише члену сім'ї власника. Відповідач [PERSON] є батьком спільної з позивачкою дитини, однак суд бере до уваги і те, що особа не проживає у вказаному вище житловому будинку понад один рік, будь які домовленості між сторонами відсутні, тому в розумінні частини 2 статті 405 ЦК України, відповідач втратив право на користування житлом. У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За положеннями ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивачки вважає, що її позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в зв'язку з наступним. Суд не може погодитись з вимогою позивачки стосовно усунення перешкод в користуванні її власністю, оскільки стаття 391 ЦК України, говорить, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак як було зазначено і в позові і встановлено в судовому засіданні зі слів самої позивачки та свідків, відповідач [PERSON] ніяких перешкод не чинить та взагалі не проживає у належному позивачці будинку з 2012 року, а тому в цій частині суд вважає за необхідне відмовити позивачці, в іншій частині позов [PERSON] слід задовольнити.

Outcome: partial