Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

У травні 2020 року адвокат Пилипенко Р.Б., який діє в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду з указаним позовом, просить визнати порушенням права споживача ненадання АТ «УкрСиббанк» позичальнику [PERSON] під час укладення кредитного договору №11074587000 від 10 листопада 2006 року банківської інформації про наявні у відповідача схеми кредитування у листопаді 2006 року, сукупну вартість споживчого кредиту у швейцарських франках за вказаним договором та абсолютного значення подорожчання кредиту в іноземній валюті; визнати порушенням права споживача фінансових послуг [PERSON] визначення АТ «УкрСиббанк» споживчого кредиту №11074587000 від 10 листопада 2006 року у швейцарських франках; визнати порушенням прав споживача в діях АТ «УкрСиббанк» неповідомлення позичальника [PERSON] під час укладення кредитного договору №11074587000 від 10 листопада 2006 року про валютні ризики щодо валюти кредитування та ненадання [PERSON] графіку погашення кредитної заборгованості за вказаним договором; визнати недійсним кредитний договір №11074587000 від 10 листопада 2006 року з підстав використання АТ «УкрСиббанк» нечесної підприємницької практики. Позов обґрунтовано тим, що 10 листопада 2006 року між нею та банком було укладено вказаний договір про надання споживчого кредиту в розмірі 34500 швейцарських франків, що еквівалентно 139518,29 грн за курсом НБУ на день укладення цього Договору. На думку позивача, кредитний договір №11074587000 не відповідає вимогам чинного Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативним актам НБУ у сфері захисту прав споживачів фінансових послуг, укладений банком із використанням нечесної підприємницької практики; усі істотні умови договору не узгоджено між сторонами (банк не надав споживачу вичерпної інформації про умови споживчого кредитування в іноземній валюті); позивач не була повідомлена банком про орієнтовну сукупну вартість кредиту та переваги і недоліки пропонованих схем кредитування, коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача, варіантами повернення кредиту; пункти договору мають двозначні положення щодо справжньої валюти кредитування; запропонований відповідачем спосіб розрахунків за споживчим кредитуванням у швейцарських франках є прихованою схемою перекладання валютних ризиків на споживача; банк не попередив споживача про валютні ризики; кредит в дійсності надано в національній валюті, про що додатково свідчить висновок експерта. Таким чином, на думку позивача, вона не була належним чином проінформована про всі істотні умови та ризики договору, його сукупну вартість та розміри реальної процентної ставки за користування коштами, подорожчання кредиту, укладення такого договору не відповідає волевиявленню позичальника, кредитор приховав усі дійсні істотні умови. Крім того, не можна припустити, що оспорюваний правочин був би вчинений і без включення до нього недійсних частин. Зокрема, п.1.1 кредитного договору щодо справжньої валюти кредитування є незрозумілим та неоднозначним. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкас від 21 травня 2020 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати її розгляд в порядку загального позовного провадження та відкрито сторонам інформацію про те, що суддя Пересунько Я.В. має споживчий кредит у АТ «УкрСиббанк». 5 червня 2020 року адвокат Пилипенко Р.Б., який діє в інтересах позивача [PERSON] , подав до суду заяву про відвід судді Пересунька Я.В. (а.с.66) Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкас від 12 червня 2020 року в задоволенні заяви адвоката Пилипенка Р.Б. про відвід судді Пересунька Я.В. відмовлено. 30 червня 2020 року до суду надійшла заява відповідача про застосування строків позовної давності до вимог позивача (а.с. 107-108). 30 червня 2020 року до суду надійшов відзив АТ «УкрСиббанк» на позовну заяву. (а.с.119-121) 13 липня 2020 року до суду адвокатом позивача подано відповідь на відзив відповідача. (а.с.138-143) Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 липня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 11 серпня 2020 року від банку надійшли заперечення на відповідь представника позивача на відзив (а.с. 157-158). У судове засіданні сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Статтею 509 Цивільного кодексу України (тут і далі - ЦК України, станом на 10 листопада 2006 року) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі - в редакції, чинній станом на 10 листопада 2006 року) Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. 2.Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. 3. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Персональні дані, одержані від споживача або іншої особи у зв`язку з укладенням та виконанням договору про надання споживчого кредиту, можуть використовуватися виключно для оцінки фінансового стану споживача та його спроможності виконати зобов`язання за таким договором. Не є порушенням положень абзацу другого цієї частини повідомлення кредитодавцем відомостей про споживача Бюро кредитних історій, яке займається збиранням, обробленням, зберіганням, захистом і використанням інформації відповідно до законодавства про формування і ведення кредитних історій. Фінансові установи несуть відповідальність за порушення прав споживачів у сфері захисту персональних даних згідно із законом. 4. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. 5. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. 6. Споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Споживач не зобов`язаний сплачувати будь-які інші збори у зв`язку з відкликанням згоди. Кредитодавець зобов`язаний повернути споживачеві кошти, сплачені ним згідно з договором про надання споживчого кредиту, але не пізніше, ніж протягом семи днів. За кожний день затримки повернення споживачу коштів, сплачених ним згідно з договором про надання споживчого кредиту понад установлений строк (сім днів), споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка суми, належної до повернення кредитодавцем. 7. Право відкликання згоди не застосовується щодо: 1) споживчих кредитів, забезпечених іпотекою; 2) споживчих кредитів на придбання житла; 3) споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди. 8. Споживач має право достроково повернути споживчий кредит, у тому числі шляхом збільшення суми періодичних виплат. Якщо споживач скористався правом повернення споживчого кредиту шляхом збільшення суми періодичних виплат, встановлених в абзаці першому цієї частини, кредитодавець зобов`язаний здійснити відповідне коригування кредитних зобов`язань споживача у бік їх зменшення. 9. У разі реалізації споживачем своїх прав, передбачених статтями 8 і 10 цього Закону, ці права діють і стосовно кредитодавця, що надав йому споживчий кредит для придбання продукції. Кредитодавець у такому випадку зобов`язаний повернути споживачеві суму вже здійснених ним виплат при розірванні договору купівлі-продажу (виконання роботи, надання послуги) або здійснити відповідне коригування кредитних зобов`язань споживача. 10. Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. 11. Якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов`язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. При цьому кредитодавцю забороняється: 1) надавати неправдиву інформацію про наслідки несплати споживчого кредиту; 2) вилучати продукцію у споживача без його згоди або без одержання відповідного судового рішення; 3) зазначати на конвертах з поштовими повідомленнями інформацію про те, що вони стосуються несплати боргу або споживчого кредиту; 4) вимагати стягнення будь-яких сум, не зазначених у договорі про надання споживчого кредиту; 5) звертатися без згоди споживача за інформацією про його фінансовий стан до третіх осіб, які пов`язані зі споживачем родинними, особистими, діловими, професійними або іншими стосунками у соціальному бутті споживача; 6) вчиняти дії, що вважаються нечесною підприємницькою практикою; 7) вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Згідно із ч.ч. 1, 2, 5, 6, 7, 8 ст.18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. 2. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.5. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 6. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. 7. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. 8. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до ч.ч. 1,6 ст. 19 Закону нечесна підприємницька практика забороняється. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Судом установлено, що 10 листопада 2006 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту №11074587000 (далі - Договір). (а.с.14-18) Відповідно до п. 1.1 Договору банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в розмірі 34500 швейцарських франків та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтет них платежів в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 139518,29 грн за курсом Національного банку України на день укладання цього Договору. За змістом п. 1.2.2 Договору позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 9 листопада 2016 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов 12 цього Договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 Договору. Пунктом 1.3.1 Договору встановлено, що за використання кредитних коштів у межах установленого строку кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 8,99% річних. По закінченню 30 календарних днів рахуючи з дати видачі кредиту та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 10.2. даного Договору. Згідно із п. 1.3.2 Договору сторони домовились, що за умовами цього Договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених п. 10.2 Договору. Відповідно до п. 1.4 Договору кредит надається позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника), а саме на: поточні потреби. Пунктом 1.5 Договору встановлено, що кредит надається шляхом: зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника у банку для подальшого використання за цільовим призначенням. Згідно із п. п. 4.1, 4.2 Договору позичальник зобов`язується використати кредит на зазначені в цьому договорі цілі, повернути одержаний кредит та сплатити нараховані банком проценти, комісії та інші платежі у порядку та терміни, встановлені договором; погашати кредит, сплачувати проценти, шляхом сплати ануїтет них платежів, розмір яких встановлений згідно із п.1.2.2 на рахунок вказаний в п. 1.2.2. даного Договору. Відповідальність сторін Договору, у разі невиконання його умов, передбачена у його розділі 8. Пунктом 10.13 Договору передбачено, що підписання цього Договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, перед підписанням даного Договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». У рахунок забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним Договором між банком, [PERSON] та [PERSON] 10 листопада 2006 року укладено договір іпотеки №29831, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Плахою Т.І., зареєстрований у реєстрі за №10823, за умовами якого [PERSON] та [PERSON] передали в іпотеку банку трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.92-96). Судом також установлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкас від 18 грудня 2020 року у справі №712/10217/15-ц стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11074587000 в розмірі 11343,81 швейцарських франків, пеню в розмірі 872,46 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.6 ст. 81 ЦПК доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Посилаючись на те, що укладений Договір вчинено банком із використанням нечесної підприємницької практики щодо споживача [PERSON] , остання не довела цієї обставини. Так, аналіз змісту укладеного Договору свідчить про те, що він містить всі необхідні істотні умови, притаманні кредитному договору на поточні потреби, які були визначені чинним на то час законодавством, у тому числі й відомості про сукупну вартість кредиту, розмір реальної процентної ставки за користування коштами, відомості щодо подорожчання кредиту. Зокрема це підтверджується Додатком № 2 до Договору, який містить графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту. Відповідно до ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Отримання кредиту саме в іноземній валюті, в конкретному банку відбулось за волевиявленням позивача, а підписання сторонами спірного кредитного договору свідчить про те, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Крім того, позивачка на момент укладення Договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови. Не можна погодитись із доводами позивачки, що вона не була повідомлена банком про недоліки пропонованих схем кредитування у відповідності до п.2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки кредитний договір містить п.10.13 за яким позичальник отримала інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 ст. 11 ЗУ «Про захист впав споживачів», вказане засвідчено позивачкою на стр.9 кредитного договору. Не встановлено судом двозначних положень валюти кредитування у пункті 1.1 Договору, оскільки за умовами якого банк зобов`язався надати кредит, а позивальник зобов`язався повернути Банку кредит саме в іноземній валюті - швейцарські франки. Зазначення Банком еквіваленту валюти кредитування до курсу НБУ на день укладення Договору не суперечить діючому законодавству. Доводи позивача стосовно того, що фактично видача кредиту проводилася шляхом зарахування банком на поточний рахунок позивача відповідної суми в гривні, яка складає еквівалент суми кредиту в швейцарських франках, загальних висновків суду не спростовують. Відповідно до п.1.5 Договору сторони погодили, що кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок позичальника у банку, а наданий позивачем меморіальний ордер №0601262519 від 10 листопада 2006 року вказує, що Банком на поточний рахунок позичальника було зараховано суму коштів в розмірі 34500 швейцарських франків. Суд критично оцінює доводи позивачки про те, що відповідно до висновку судово-економічної експертизи Черкаського КНДІСЕ від 30 липня 2018 року № 1209/17-23 кредит за договором № 11074587000 від 10 листопада 2006 року [PERSON] в дійсності було надано в національні валюті, оскільки такому висновку було надано оцінку під час розгляду іншої справи, а в сукупності із дослідженими доказами цієї справи такі висновки спростовуються змістом кредитного договору та іншими дослідженими письмовими доказами. Із цих самих підстав суд відхиляє й доводи позивачки про те, що відповідно до висновку судового експерта щодо проведення додаткової судово-економічної експертизи від 3 квітня 2020 року № 2221/352-354/20-23 в іншій справі не підтверджується наявність у банку валютних цінностей (швейцарських франків) у розмірі 34 500 для видачі кредиту [PERSON] . Таким чином, вищевказані доводи позивача не знайшли свого підтвердження та не можуть бути підставою для задоволення позову. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення заяви банку від 30 червня 2020 року про застосування строку позовної давності до вимог позивача та робить висновок про відмову в задоволенні позову [PERSON] у зв`язку з його недоведеністю та безпідставністю.

Outcome: dismissed