Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

У червні 2012 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» посилається на те, що 19 вересня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна») та [PERSON] був укладений кредитний договір №МL- 103/546/2008 на суму 27 000 доларів США строком до 19 вересня 2016 року. Через невиконання відповідачем [PERSON] зобов*язань по договору, станом на 8 листопада 2012 року, виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 267 116 гривень 63 копійки, із яких: заборгованість по тілу кредиту складає 198 919 гривень 47 копійок, по відсоткам - 68 197 гривень 16 копійок та пені за період з 8 листопада 2011 року по 8 листопада 2012 року у розмірі 823 663 гривень 22 копійки. У забезпечення зобов'язань [PERSON] за кредитним договором між, [PERSON], [PERSON] і [PERSON] та Банком 19 вересня 2008 року був укладений Договір іпотеки на квартиру [ADDRESS], яка належить їм на праві спільної часткової власності (а.с. 16-21). 29 червня 2010 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю. 1 липня 2010 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого до позивача переходять усі права Банку за кредитним договором та договорами забезпечення між Банком і позичальником. Позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість і звернути стягнення на іпотечне майно. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 29 травня 2013 року у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено. Не погодившись із рішенням суду, товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» принесло апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов через порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. При цьому представником позивача був наданий розрахунок заборгованості за кредитним договором. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] заперечувала проти доводів апеляційної скарги і просила її відхилити, а також закрити провадження по справі з тих підстав, що на підставі договору іпотеки, який був укладений у забезпечення зобов*язань по кредитному договору, був вчинений виконавчий напис нотаріуса і на предмет іпотеки державним виконавцем уже накладений арешт. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] надіслали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Відповідно до статті 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Враховуючи, що про причини неявки в судове засідання сторони суд не повідомили, апеляційний суд відповідно до статті 305 ЦПК України розглядає справу у їх відсутність. Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача та відповідачів [PERSON] і [PERSON], дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню із ухваленням нового рішення виходячи з наступного. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір між сторонами був укладений строком до 19 вересня 2016 року, а тому позивач не має права вимагати у судовому порядку стягнення з відповідача [PERSON] всього розміру заборгованості за тілом кредиту, а також нараховувати на тіло кредиту в цілому проценти та штрафні санкції. Крім того, посилаючись на частину 1 статті 1082 ЦК України, суд першої інстанції виходив із того, що боржник зобов*язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також визнаний фактор, якому має бути здійснений платіж. Однак з таким висновком суду погодитись неможливо з наступних підстав. Із матеріалів справи вбачається. 19 вересня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна») та [PERSON] був укладений кредитний договір №МL- 103/546/2008 на суму 27 000 доларів США строком до 19 вересня 2016 року. Через невиконання відповідачем [PERSON] зобов*язань по договору, станом на 8 листопада 2012 року, виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 267 116 гривень 63 копійки, із яких: заборгованість по тілу кредиту складає 198 919 гривень 47 копійок, по відсоткам - 68 197 гривень 16 копійок та пені за період з 8 листопада 2011 року по 8 листопада 2012 року у розмірі 823 663 гривні 22 копійки. У забезпечення зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, між [PERSON], [PERSON] і [PERSON] 19 вересня 2008 року був укладений договір іпотеки на квартиру [ADDRESS], яка належить їм на праві спільної часткової власності (а.с. 16-21). 29 червня 2010 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю. 1 липня 2010 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого до позивача переходять усі права Банку за кредитним договором та договорами забезпечення між Банком і позичальником. Згідно п. 1.5.1 Кредитного договору повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки визначені у Графіку Платежів, шляхом внесення готівки в касу Банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок. Пунктом 1.9 договору передбачено право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов*язань в цілому або у визначений Банком частині, у випадку невиконання позичальником своїх боргових зобов*язань чи інших зобов*язань за цим договором. Зобов*язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов*язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги. Крім того, відповідно до пункту 1.4.1.5.1 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення позичальником своїх зобов*язань, фіксована процентна ставка чи фіксований відсоток підвищується на 4% річних, в порядку передбачених цим договором. Станом на 8 листопада 2012 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 267 116 гривень 63 копійки, із яких: заборгованість по тілу кредиту складає 198 919 гривень 47 копійок , по відсоткам - 68 197 гривень 16 копійок та пені за період з 8 листопада 2011 року по 8 листопада 2012 року у розмірі 823 663 гривні 22 копійки. Відповідачу [PERSON] направлялись вимоги про погашення заборгованості за Кредитним договором, але відповідач належну суму не повернув. Про одержання відповідачами вимог про погашення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на іпотечне майно і передачу банком товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» прав вимоги за кредитним договором, свідчать листи відповідачів на адресу товариства за травень - червень 2011 року, із змісту яких вбачається, що їм відомо про наявність заборгованості за кредитним договором та про те, що права та обов*язки банку передані позивачу (а.с. 77-81). Згідно із статтями 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 2 статті 1050 ЦК України визначено: якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно із частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір та порядок одержання яких встановлюється договором. Виходячи із встановлених фактів. наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що позивач не повідомив відповідачів про відступлення йому права грошової вимоги та про передчасність вимог про стягнення заборгованості, оскільки строк погашення кредиту був визначений договором до вересня 2016 року. Вказані висновки суду свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, що у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Розрахунок заборгованості по кредитному договору представлений позивачем, відповідачами не оспорений. Але із наданого позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість за кредитним договором складає 267 116 (двісті шістдесят сім тисяч сто шістнадцять) гривень 63 копійки, яка складається із: заборгованості по кредиту у розмірі 24 886 (двадцять чотири тисячі вісімсот вісімдесят шість) доларів 71 цент США, що за курсом НБУ складає 198 919 (сто дев*яносто вісім тисяч дев*ятьсот дев*ятнадцять) гривень 47 копійок, процентів за користування кредитом - 8 532 (вісім тисяч п*ятьсот тридцять два) долари 10 центів США, що за курсом НБУ складає 68 197 (шістдесят вісім тисяч сто дев*яносто сім) гривень 16 копійок, в той час, як розмір пені за невиконання зобов*язань, яку просить стягнути позивач складає 823 663 гривень 22 копійки. Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Під час розгляду справи у суді першої інстанції, у своїх письмових запереченнях відповідачі просили зменшити розмір пені, посилаючись на фінансові труднощі у родині, пов*язані із тяжкою хворобою, що підтверджується відповідними доказами (а.с. 73-77, 87-89) Виходячи із того, що розмір пені значно перевищує розмір заборгованості по кредитному договору, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором згідно із приведеним банком розрахунком та за можливе зменшити розмір пені з 823 663 гривень 22 копійок до 200 000 гривень. Відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки. Як визначено частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 2 статті 589 ЦК України передбачено задоволення вимоги заставодержателя за рахунок предмета застави, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Статтею 589 ЦК України та статтею 20 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання боржником основного зобов'язання заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Враховуючи неналежне виконання відповідачем обов'язків по кредитному договору, суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому рішення суду першої інстанції і в цій чатині підялгає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову про звернення стягнення на трикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 64.8 кв.м., жилою площею 38.9 кв.м., шляхом продажу її з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за оцінкою суб'єкту оціночної діяльності. Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги в частині задоволення позовних вимог про стягнення суми боргу за кредитним договором і звернення стягнення на предмет іпотеки, представник відповідача [PERSON] посилалась на те, що уже було звернуто стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса. Однак, відповідно до пункту 17 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має з'ясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору. З наданих представником відповідача документів не вбачається, що боржник реально виконав свої зобов*язання за кредитним договором, а тому вказані доводи представника відповідачі є необгрунтованим. Наявність виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на іпотечне майно не перешкоджає позивачу звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованності за кредитним договором та звернення стягнення на іпотечне майно у судовому порядку. Згідно із статтею 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони всі понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При поданні позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 3 441 гривня, при подачі апеляційної скарги - 1 700 гривень, всього 5 161 гривня. Позивач просив стягнути з відповідача 1 090 779 гривень 85 копійок. Апеляційним судом позовні вимоги задоволені у розмірі 666 036 гривень 10 копійок. Оскільки позовні вимоги банку задоволені не у повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені банком витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 151 гривня 31 копійка, виходячи із розрахунку: (1 090 779.85 гривень - 100%, 666 036,1 гривень - х %.; (666 036.1 гривень х 100) : 1 090 779.75 гривень = 3 151.31 гривень).

Outcome: partial