Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

У травні 2018 р. позивач звернувся до суд з позовом до відповідача про розірвання договору про сплату аліментів на дітей та їх утримання, мотивуючи свої вимоги тим, що 26.10.2016 р. між сторонами, відповідно до положення ч. 1 ст. 189 СК України, укладено договір про сплату аліментів на дітей та їх утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черцовою Н.А. За вказаним договором встановлювався обов`язок позивача сплатити на утримання дітей - малолітніх [PERSON] та [PERSON] в розмірі 20000,00 грн., у період з 08 по 12 число кожного поточного місяця готівкою з письмовим підтвердженням відповідача, шляхом складання власноруч підписаної розписки відповідного змісту або шляхом безготівкового зарахування на картковий рахунок відповідача в установі банку. Аліменти, одержані на дітей, є власністю відповідача і мають використовуватись за їх цільовим призначенням. Починаючи з квітня 2017 року, малолітні діти, на утримання яких сплачувались аліменти, проживають разом з батьком (позивачем), який фактично утримує їх в об`ємі, що забезпечує їх гармонійний розвиток, відповідно до вимог ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України. Відтак необхідність сплати аліментів на дітей та додаткових витрат на їх утримання на адресу відповідача зі сторони позивача відпала. Крім того, в травні 2017 р. набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», яким було визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Починаючи з травня 2017 року, укладений між сторонами договір перестав відповідати вимогам Сімейного кодексу України. З цих підстав 12.02.2018 р. відповідачу був направлений лист про укладення додаткового договору про розірвання раніше укладеного договору, проте 15.02.2018 р. відповідачка листом відповіла, що вважає за недоцільне змінювати умови договору, а відтак, відповідно до ч.2 ст. 652 ЦК України, позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом. В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена відповідно до вимог закону, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у її відсутність до суду не зверталась. За таких підстав, судом, відповідно до положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, визнано за можливе ухвалити у даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням представника позивача. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачає ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Відповідно до ч.1 ст. 9 СК України, подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 189 СК України, батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Так, 26.10.2016 р. між [PERSON] (батьком) та [PERSON] (матір`ю), укладено договір про сплату аліментів на дітей та їх утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черцовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №1668. Згідно умов вказаного договору, даний договір укладено між батьками малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За домовленістю батьків за даним договором встановлюється обов`язок батька сплачувати на утримання дітей аліменти в розмірі 20000,00 грн., у період з 08 по 12 число кожного поточного місяця готівкою з письмовим підтвердженням матері шляхом складання власноруч підписаної розписки відповідного змісту або шляхом безготівкового зарахування на картковий рахунок матері, відкритого на її ім`я в установі банку. Аліменти, одержані на дітей, є власністю матері і мають використовуватись за їх цільовим призначенням. Крім того, нотаріусом роз`яснено батька положення ч.3 ст. 160 СК України, відповідно до якої, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З пояснень представника позивача та матеріалів справи вбачається, що старший син [PERSON] , [INFO] , з листопада 2016 р. почав проживати з батьком, а з квітня 2017 р. разом з батьком почав проживати і молодший син [PERSON] , [INFO] , обидва сина перебувають на повному утриманні позивача. Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», внесено зміни до ст. 179 ЦК України, яким ч. 1 визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Враховуючи ці зміни до законодавства, а також те, що діти проживали разом з батьком, представником позивача [PERSON] 12.02.2018 р. надіслано на адресу відповідачки лист, з пропозицією розірвання раніше укладеного договору, відповідно до вимог ч. 1 ст. 654 ЦК України. На дане звернення 15.02.2018 р. відповідачкою надано відповідь, з якої вбачається, що пропозиція щодо зміни умов договору є передчасною і з правової точки зору необґрунтованою, оскільки між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дітей. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.10.2018 р. визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] в м. Києві за місцем фактичного проживання батька до досягнення сином десятирічного віку; зобов`язано [PERSON] та [PERSON] , в день набрання рішення законної сили, укласти договір щодо визначення способу участі у вихованні дітей. Постановою Київського апеляційного суду від 21.05.2019 р. дане рішення в частині задоволення вимог про зобов`язання [PERSON] та [PERSON] , в день набрання рішення законної сили, укласти договір щодо визначення способу участі у вихованні дітей скасовано. В решті рішення залишено без змін. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення правовідношення. Відповідно ч.1, 2, 4 ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. Згідно з приписами ч.2, 3 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. З огляду на означене, виходячи із встановлених обставин справи та підстав пред`явлених та підтриманих представником позивача вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки, з моменту укладення договору про сплату аліментів на дітей та їх утримання від 26.10.2016 р., істотно змінились обставини за даним договором, яким визначалось, що аліменти, одержані на дітей, є власністю матері (відповідачки), а також визначалось, місце проживання дітей з відповідачкою та сплатою на її користь аліментів на утримання спільних з позивачем дітей. Проте, на день ухвалення даного рішення, змінились вимоги закону, яким зазначено, що аліменти, одержані на дітей, є власністю дітей, а також місце проживання дітей змінилось з місця проживання матері на місце проживання батька, а відтак вказані обставини виключають подальше виконання зобов`язань позивача щодо сплати аліментів та додаткових витрат на дітей, на користь відповідачки, оскільки діти проживаючи з позивачем перебувають на повному його утриманні.

Outcome: approved