Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

у травні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа: [PERSON] , про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії, в якому просив зобов`язати Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації вчинити дії по приватизації квартири [ADDRESS] . Свої вимоги мотивував тим, що 15.08.1990 року рішенням № 577 виконавчого органу Печерської районної ради народних депутатів було видано ордер на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , на трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , його мати, померла. Ним та його батьком - [PERSON] було подано документи на приватизацію житла, проте, в останній було відмовлено з огляду на відсутність повного пакету документів, а саме: відомостей про його реєстрацію у період з 01.01.1993 року по 29.05.2003 року. Проте, порядок отримання таких відомостей законодавством не передбачений. Вказав, що з 15.11.1990 року по 19.11.1992 року він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а у віці 18 років був призваний до лав армії, після повернення з якої постійно проживав у квартирі [ADDRESS] без реєстрації, і повторну реєстрацію за вказаною адресою здійснив лише у 2003 році, і право приватизації не використав. Тому, враховуючи, що він вселений до квартири на законних підставах, незаконність проживання ніхто не оспорює, постійно в ній проживав, проживає та зареєстрований, право на приватизацію не використав у встановленому законом порядку, змушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 17.05.2019 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 06.09.2019 року (а.с. 18-19). 06.09.2019 року підготовче судове засідання відкладено на 05.12.2019 року (а.с. 25-26). Ухвалою від 05.12.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд справи на 26.03.2020 року (а.с. 34). 26.03.2020 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 18.08.2020 року (а.с. 42). 18.08.2020 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 19.01.2021 року (а.с. 45). В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. Відповідач явку представника в судове засідання не забезпечив, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, відзив на позов не подав (а.с. 39). Третя особа в судовому засідання позов підтримала, просила його задовольнити. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач по справі є членом сім`ї наймача, на яку в складі трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , 15.08.1990 року рішенням № 577 виконавчого органу Печерської районної ради народних депутатів було видано ордер на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації смерті Голосіївського територіального управління юстиції у місті Києві від 27.04.2018 року (а.с. 8). В період з 15.11.1990 року по 19.11.1992 року позивач значився зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 11). З 29.05.2003 року [PERSON] дійсно зареєстрований по теперішній час у за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 10). Згідно довідки Державного ощадного банку України [PERSON] в списках на приватизацію за адресою: [ADDRESS] , відсутній (а.с. 12). Як встановлено в судовому засіданні, позивач звернувся до органу приватизації із заявою про приватизацію квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Листом Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації за № 085/26-281 від 18.09.2018 року позивачу відмовлено у приватизації квартири, що розташована за Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, у зв`язку з відсутністю всіх необхідних документів згідно переліку документів, необхідних для приватизації, зазначених в Наказі Міністерства з питань житлово-комунального господарства від 16.12.2009 року № 396 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», а саме: відсутність довідки про реєстрацію, про участь в приватизації та про невикористання житлових чеків за період з 01.01.1993 року по 29.05.2003 року (а.с. 9). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Статтею 9 ЖК України передбачено, що громадяни України мають право на приватизацію державного житлового фонду. Приватизація державного житлового фонду здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян (далі - Положення), затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, затвердженим в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за № 109/17404. Відповідно до ст. 1 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ст. 2 Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Частиною 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначені об`єкти, які не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Зазначений перелік є вичерпним. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир, житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. У ст. 8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду також визначено такі основні умови, виключно з дотриманням яких може відбутись приватизація: здійснення приватизації уповноваженими на це органами; згода всіх повнолітніх членів сім`ї; постійне проживання у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку; згода тимчасово відсутніх членів сім`ї, за якими зберігається право на житло. Законом України «Про приватизацію житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на те органами, що створюються державними органами виконавчої влади на місцях чи органами місцевого самоврядування, а також державними підприємствами, організаціями, установами, в повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває державний житловий фонд. Відповідно до ст. 60 Закону «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Тобто право відповідача визначати статус спірного майна не суперечить нормам чинного законодавства. Відповідно до ч. 9 ст. 8 Закону № 2482-XII державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону. У разі банкрутства підприємств, зміни форми власності, злиття, приєднання, поділу, перетворення, виділу або ліквідації підприємств, установ, організацій, у повному господарському віданні яких перебуває державний житловий фонд, останній (у тому числі гуртожитки) одночасно передається у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад. Виходячи зі змісту вищевказаних норм закону, двома обов`язковими умовами для виникнення у мешканців права на приватизацію квартири є - постійне проживання таких осіб у зазначеному житлі та їх особисте звернення до органів приватизації з порушеного питання. Отже, участь у приватизації житла мають право брати особи, які на законних підставах вселилися та проживають у житловому приміщенні, що підлягає приватизації. В ході розгляду справи встановлено, що позивач з 15.11.1990 року по 19.11.1992 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а у віці 18 років був призваний до лав армії, після повернення з якої постійно проживав у квартирі [ADDRESS] без реєстрації, і повторну реєстрацію за вказаною адресою здійснив 29.05.2003 році, проте, весь цей час проживав у вказаній квартирі. Вказане підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] показав суду, що квартира [ADDRESS] , є єдиним житлом його родини, до якої вони вселились у 1990 році на підставі ордера, виданого на ім`я його померлої дружини - [PERSON] . Показав, що син - [PERSON] весь час, за виключенням часу перебування в армії, з 1990 року проживав та проживає к квартирі [ADDRESS] . Свідок [PERSON] показала суду, що [PERSON] дійсно весь час проживає у квартирі [ADDRESS] . У суду відсутні підстави для неприйняття до уваги показів свідків, котрі є логічними й послідовними, до того ж, стороною відповідача доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на спростування їх показів в розпорядження суду не надано. Отже, відповідачем не спростовано факту вселення позивача до спірної квартири, не ухвалено вмотивованого рішення про відмову у визнанні позивачів наймачем спірної квартири, не спростовано факту відсутності постійного проживання позивача у квартирі [ADDRESS] , участі в приватизації та використання житлових чеків за період з 01.01.1993 року по 29.05.2003 року, тому відповідач не мав законних підстав відмовляти позивачу у приватизації квартири. Тому, вірним буде покласти на відповідача обов`язок провести дії по приватизації житлового приміщення. З урахуванням викладених обставин та приймаючи до уваги той факт, що позивач на законних підставах постійно проживає та є зареєстрованим в спірній квартирі, участь у її приватизації не приймав, а відсутність відомостей про проживання без реєстрації, отримання яких законодавчо не встановлено, позбавляє його можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири, суд вважає за необхідним зобов`язати відповідача провести дії по приватизації. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до ст. 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої ст. 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені Європейський суд з прав людини не раз наголошував на необхідності ефективного захисту. Наприклад, у п. 75 рішення від 05.04.2005 року у справі «Афанасьєв проти України» зазначено, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади. Конституційний Суд у рішенні від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах. Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам. У разі визнання дій протиправними (в даному випадку відмову у здійсненні приватизації) суд може зобов`язати відповідача учинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, на захист яких він звернувся до суду. Отже, для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням і способом захисту. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту, який би вичерпував себе. В даному випадку, виходячи з вищезазначених норм права, суд вважає за необхідним задовольнити вказані позовні вимоги. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 0-1.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Оскільки листом № 085/26-281 від 18.09.2018 року відповідач відмовив позивачу в його праві на приватизацію, даний спір вирішується в загальному цивільному судочинстві. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved