Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом та просив суд усунути перешкоди у здійсненні йому права користування та розпорядження квартирою за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням (квартирою) за адресою: [ADDRESS] .Вказаний позов обґрунтований тим, що відповідно до Договору дарування квартири від 21.01.2003 року, позивач є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] . Позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 12.05.2000 року по вересень 2005 року. Від вказаного шлюбу позивач та відповідач [PERSON] мають повнолітнього сина [PERSON] . З 23.07.2003 року відповідачі по справі були зареєстровані в спірній квартирі, як члени сім`ї власника квартири - дружина та син. На даний час в спірній квартирі зареєстровано також три особи: позивач, [PERSON] та [PERSON] Відповідачі по справі є колишніми членами сім`ї власника квартири. Відповідачі з 2005 року проживають за адресою: [ADDRESS] . На даний час місце фактичного проживання відповідачів позивачу не відомо, так як вони не підтримують будь-яких відносин. Враховуючи викладене, відповідачі на даний час не є членами сім`ї позивача. Факт не проживання відповідачів у спірній квартирі підтверджується відповідними актами. Наразі, реєстрація відповідачів в спірній квартирі створює позивачу перешкоди як власнику квартири в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, яке він має на меті продати. Ухвалою судді від 05.06.2019 року відкрито провадження у вказаній вище справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач не з`явився, при цьому від представника позивача до суду надійшла заява, відповідно до змісту якої вбачається, що останній просить суд розглядати справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити та не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилась, повідомлялись про місце та час розгляду справи згідно з положеннями ст. 128 ЦПК України, про причину неявки не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності не надіслали. Оскільки відповідачі від яких не надійшло заяви про розгляд справи за їх відсутності у судове засідання не з`явились, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів, представник позивача у поданій до суду заяві не заперечував проти винесення заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З матеріалів справи вбачається, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] . Власником вказаної квартири є позивач по справі [PERSON] , що підтверджується договором дарування квартири від 21.01.2003 року, який посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Прядко Т.А., зареєстрований в реєстрі за №5-130. Позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 12.05.2000 року по вересень 2005 року, що підтверджується копіями свідоцтв про одруження та розірвання шлюбу. Від вказаного шлюбу у позивача та відповідача [PERSON] [INFO] народився син - [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про зміну імені від 27.02.2008 року, відповідач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.04.2006 року по справі №2- 613/2006 рік задоволено позовні вимоги [PERSON] (в інтересах неповнолітнього [PERSON] ) до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловою площею та вселення. Зокрема, вказаним рішення суду було зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] і її неповнолітньому сину [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , а також вселено їх до спірної квартири. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.06.2006 року рішення Деснянського районного суду м. Києва змінено в частині застосування норм матеріального права та зазначено, що даний спір вирішений на підставі ст. 156 ЖК України. В решті рішення залишено без змін. На виконання вказаного рішення суду був виданий виконавчий лист №2-613 від 07.07.2016 року, який перебував на виконанні у ДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, яка здійснювала примусове виконання вказаного виконавчого листа за виконавчим провадженням №22280487. Постановою державного виконавця ДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 23.11.2010 року по ВП 22280487 було повернуто стягувачу виконавчий лист про вселення в спірну квартиру на підставі того, що стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій. Дана постанова Кирилюк Н.В, не оскаржувалась. 25.11.2013 року виконавчий лист №2-613/2006 виданий Деснянським районним судом м. Києва 07.07.2006 року був знов пред`явлений [PERSON] до примусового виконання та 25.11.2013 року було відкрито виконавче провадження №40867177. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2013 року по справі №754/21668/13-ц постанову державного виконавця ВДВС Деснянського районного управління юстиції в м. Києві Огреби П.В. від 25.11.2013 року №ВП 40867177 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-613/2006 виданого 07.07.2006 року Деснянським районним судом м. Києва про вселення [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] в квартиру [ADDRESS] скасовано. Постановою начальника ВДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 22.09.2014 року на виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2013 року була скасована постанова ВДВС про відкриття виконавчого провадження від 25.11.2013 року. Разом з тим, статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тому право члена сім`ї власника квартири користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це житло. Таким чином, лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Ч.2 ст.405 ЦК України визначає, що «член сім`ївласника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом», а ст. 391 ЦК України передбачає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. В позовній заяві позивач вказував на те, що відповідачі у квартирі не проживають, квартплату та комунальні послуги не сплачують, будь-яких домовленостей між ним та відповідачами з приводу їх проживання в квартирі не було і не могло бути, у зв`язку з чим він просить усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Той факт, що відповідачі не проживають у спірній квартирі та не сплачують комунальні послуги, підтверджується Актами від 18.10.2018 року, від 21.12.2018 року, від 27.02.2009 року, від 24.04.2019 року виданими ЖЕД 305 Деснянського району м. Києва на підставі пояснень сусідів з квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] та копіями квитанцій по оплаті за комунальні послуги, з яких вбачається що всі витрати по оплаті за комунальні послуги сплачує позивач. Відповідно до листа начальника Деснянського УП ГУНП у м. Києві Косовського О.Г. вбачається, що проведеною перевіркою встановлено, що відповідно АІС «АРМОР» інформація щодо звернення [PERSON] та [PERSON] про перешкоди у користуванні квартирою у Деснянському УП ГУПН у м. Києві відсутня. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України у разі виникнення спору між власником та членами сім`ї власника суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, висловленої в постанові постанові №6-158цс14 від 05.11.2014 року право користування житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. За таких обставин суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивача. Згідно абз. 2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved