Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON]В, звернулась до суду з даним позовом до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, [PERSON], третя особа Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора Київської області про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на спадкове майно. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що після смерті її тітки [PERSON] (вона є донькою брата її померлого чоловіка) відкрилась спадщина. На час відкриття спадщини вона постійно проживала разом з [PERSON] з жовтня 2009 року і до її смерті, вели спільне господарство. Зважаючи на похилий вік тітки вона допомагала у всіх питаннях, придбавала ліки, продукти харчування, інші необхідні речі, проводила поточні ремонти в домоволодінні та дворі. За життя померла тітка ставилась до неї як дорідної доньки, бо своїх дітей не мала та не мала взагалі будь-яких родичів. Також тітка за життя склала заповіт, яким заповідала усе майно їй, але як потім було встановлено, що даний заповіт був скасований новим заповітом. Зазначила, що всі свята вони святкували разом, готували святкові вечері, запрошували сусідів та друзів, померла називала її донею та мала дуже ніжне ставлення та повагу. Незнайомі люди бачили тепло родини та завжди вважали їх мамою та донькою, однією родиною. Після смерті [PERSON] вона займалась похованням, повідомила всіх сусідів та знайомих, офіційно зареєструвала її смерть. Після смерті [PERSON] вона прийняла спадщину та фактично використовує будинок та земельну ділянку, всі правовстановлюючі документи знаходяться в неї. Але за життя тітки вона не була зареєстрована з нею за однією адресою, тому в даний час вимушена звернутись до суду з даним позовом. У встановлений законом строк вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як не можливо встановити з поданих документів факт її проживання разом з [PERSON] протягом пяти останніх років до часу відкриття спадщини. Вона є єдиною спадкоємицею четвертої черги, хоча на спадкове майно також претендує [PERSON] На підставі ст.3 СК України, ст.ст.328, 1221, 1258, 1264, 1268, 1296, 1297 ЦК України, просила суд встановити факт спільного проживання однією сімєю (не менше пяти років) [PERSON] та [PERSON], в період з жовтня 2009 року по 27 червня 2015 року за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул.Сахалінська, буд.31; визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 13/50 частин житлового будинку №31 по вул. Сахалінська в м.Боярка та на земельну ділянку площею 0,0269га з кадастровим номером 3222410300:01:050:5001 по вул. Сахалінська, 31 в м.Боярка Києво-Святошинського району Київської області. При розгляді справи Боярською міською радою Києво-Святошинського району Київської області подано відзив на позов. Вказали, що позивачем по справі не подано доказів на підтвердження позовних вимог. Зокрема, акт депутата щодо проживання [PERSON] в м.Боярка по вул. Сахалінська, 31 з травня 2009 року по 27 червня 2015 року, не може бути взятий до уваги як доказ, оскільки депутат, який склав даний акт, був обраний депутатом лише у 2015 році, тому не може посвідчувати факти, які існували до його обрання. Копії привітальних листівок (1990 рік) не містять інформації про предмет доказування. Копії квитанцій про оплату комунальних послуг є ідентичними. Також зазначили, що 25 вересня 2017 року Громадським формуванням «Боярській міський патруль» за зверненням мешканців вулиці Сахалінська та встановлено, що за даною адресою проживають сторонні люди, зі слів яких вселитись їм дозволила ще хазяйка за життя. 03 березня 2018 року було здійснено повторний виїзд та встановлено, що в будинку ніхто не проживає. Тому просили відмовити в задоволенні позову. При розгляді справи [PERSON] та її представник подали відзив на позовну заяву. Вказала, що [PERSON] не надала суду доказів на підтвердження факту проживання однією родиною з померлою [PERSON] більше як пять років до дня відкриття спадщини. Акт депутата щодо проживання [PERSON] в м.Боярка по вул. Сахалінська, 31 з травня 2009 року по 27 червня 2015 року, не може бути взятий до уваги як доказ, оскільки депутат, який склав даний акт, був обраний депутатом лише у 2015 році, тому не може посвідчувати факти, які існували до його обрання. Копії привітальних листівок (1990 рік) не містять інформації про предмет доказування. Копії квитанцій про оплату комунальних послуг є ідентичними. Також зазначили, що 25 вересня 2017 року Громадським формуванням «Боярській міськй патруль» за зверненням мешканців вулиці Сахалінська та встановлено, що за даною адресою проживають сторонні люди, зі слів яких вселитись їм дозволила ще хазяйка за життя. 03 березня 2018 року було здійснено повторний виїзд та встановлено, що в будинку ніхто не проживає. Тому просили відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні 12 квітня 2018 року за клопотанням позивача [PERSON] було залучено у якості третьої особи. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали. Просили суд задоволити позов. У судовому засіданні представник Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, [PERSON], її представник проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 27 червня 2015 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] І-ОК № 343312, видане виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 01.07.2015 р., актовий запис - № 398. У ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З огляду на ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1265 ЦК України у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п'яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім'ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім'ї спадкодавця, але не менш як п'ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування. У ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. 07 липня 2015 року Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області на підставі заяви № 934 про прийняття спадщини за законом та за заповітом, посвідченим 24.01.2014 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за р. № 363, яка надійшла від імені [PERSON], була заведена спадкова справа № 362/2015 до майна померлої 27 червня 2015 року [PERSON]. На випадок своєї смерті спадкодавиця [PERSON] залишила заповіти: заповіт, посвідчений 03.01.2013 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за р. № 17, за умовами якого все своє майно вона заповіла [PERSON]; заповіт посвідчений 24.01.2014 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за р. № 363, за умовами якого все свої майно вона заповіла [PERSON]; заповіт, посвідчений, 14.07.2014 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за р.№ 2288, за умовами якого все своє майно вона заповіла [PERSON], 12.09.1954 р. н. При цьому, заповіт посвідчений 03.01.2013 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за р. № 17, за умовами якого все своє майно вона заповіла [PERSON], був скасований заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] В.О.24.05.2013 року за р. № 2241; заповіт, посвідчений 24.01.2014 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за р. № 363, за умовами якого все свої майно [PERSON] заповіла [PERSON], був скасований новим заповітом, посвідченим 14.07.2014 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області [PERSON] за р. № 2288; заповіт, посвідчений 14.07.2014 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за р.№ 2288, за умовами якого все своє майно [PERSON] заповіла [PERSON], [INFO], був скасований заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] 17.07.2014 р. за р.№ 2321. \~ \~ \~ \~ З огляду на ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. З матеріалів спадкової справи до майна померлої [PERSON] встановлено, що 29 січня 2016 року [PERSON] звернулась до державного нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 24 січня 2014 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за р. №363, за умовами якого все своє майно вона заповіла [PERSON] або свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі ст.1264 ЦК України, як такій, що проживала однією сімєю з [PERSON] на протязі останніх пяти років до часу відкриття спадщини, на 13/50 часток житлового будинку № 31 з відповідною частиною господарських будівель та споруд, розташованого по вул. Сахалінській в м. Боярка Київської області та на земельну ділянку площею 0,0269 га з кадастровим номером 3222410300:01:050:5001, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Сахалінська, земельна ділянка 31, належні померлій 27.06.2015 року [PERSON] Постановою нотаріуса № 103/02-31 від 29 січня 2016 року [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки за документами, які [PERSON] надала для оформлення спадщини, неможливо встановити факт її проживання однією сімєю з [PERSON] на протязі останніх пяти років до часу відкриття спадщини. Також з матеріалів спадкової справи встановлено, що 23.08.2016 року [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 03.01.2013 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за р. № 17, за умовами якого все своє майно вона заповіла [PERSON] або свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі ст.1264 ЦК України, як такій, що проживала однією сімєю з [PERSON] на протязі останніх пяти років до часу відкриття спадщини, на 13/50 часток житлового будинку № 31 з відповідною частиною господарських будівель та споруд, розташованого по вул. Сахалінській в м. Боярка Київської області та на земельну ділянку площею 0,0269 га з кадастровим номером 3222410300:01:050:5001, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боярка, вул. Сахалінська, земельна ділянка 31, належні померлій 27.06.2015 року [PERSON] Постановою нотаріуса № 1532/02-31 від 23.08.2016 року [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки за документами, які [PERSON] надала для оформлення спадщини, неможливо встановити факт її проживання однією сімєю з [PERSON] на протязі останніх пяти років до часу відкриття спадщини. З урахуванням ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сімї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних звязках. Обовязковою умовою для визнання їх членами сімї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. За змістом статей 1217, 1258 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно зі ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини. Зважаючи на рекомендації, викладені у п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. Правила статті 1264 ЦК України не стосуються дітей, влаштованих у прийомні сім'ї та дитячі будинки сімейного типу. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. З огляду на позицію, зазначену у п. 24 згаданої Постанови Пленуму Верховного суду України, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Повторне визначення судом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини одним і тим же спадкоємцем законодавством не передбачено. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. У резолютивній частині рішення суд повинен вказати відповідно певний період часу з моменту набрання судовим рішенням законної сили, протягом якого спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини, а не конкретну календарну дату, до якої спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини. Додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, не може перевищувати шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини. З урахуванням думки, висвітленої у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності ЦК України (п. 21 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7). До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб - чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім'єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини. Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання [PERSON] разом із [PERSON] однією сімєю, позивачка виходила з того, що вона не лише проживала разом з померлою, але й витрачала кошти на [PERSON], прибирала, мила та доглядала за нею, приносила ліки, допомагала з документами, а в будинку [PERSON] з 2009 року знаходилися речі. Разом із тим, суд вважає, що такі обставини не підтверджують факту проживання однією сімєю, ведення спільного господарства, спільного бюджету, не містять жодних відомостей щодо виникнення між заявником і померлою відносин, притаманних сімї, взаємних прав і обовязків, а лише стверджують ймовірно факт проживання позивача у будинку померлої [PERSON], тобто не підтверджують її статусу, як члена сімї [PERSON] Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. З показів допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], які є близькими родичами позивача, вбачається, що [PERSON] опікувався та допомагав і батько позивачки, і сестра, які також робили поліпшення в будинку, приїздили до лікарні, купували їжу, ліки, займались похованням, тощо. Але дані особи не стверджують, що вони проживали однією сімєю всі разом. Також не пояснили, які відносини виникли між позивачкою та [PERSON], а саме в чому саме мало прояв, що це одна сімя, які права та обовязки існували в цій родині, чи був спільний бюджет, тощо. Свідки обмежились лише загальними поясненнями без конкретизації їх відносини. Більш того, свідок [PERSON] вказала, що [PERSON] не проживала там, а час від часу ночувала у померлої, оскільки мала опікуватись і своїм батьком. Свідок [PERSON], яка була в гарних відносинах з померлою [PERSON], суду пояснила, що зі слів померлої їй відомо, що [PERSON] досить часто її відвідувала приносила їй речі, готували їсти. Досить часто померла і її просила купувати ліки, бо вона є медичною сестрою. Досить часто бачила і батька позивачки. Факту постійного проживання М.В. з померлою не підтвердила, але знає, що остання час від часу там ночувала. Свідки [PERSON], [PERSON] суду показали, що за померлою [PERSON] здійснювала догляд [PERSON], що їм відомо як зі слів померлої, так і власних спостережень. Свідки [PERSON], який є сином [PERSON] Т,В., свідків [PERSON], [PERSON] суду показали, що проживали в будинку з бабусею, а [PERSON] проживала тривалий час, піклувались також про неї, купували ліки, їжу, відвозили до лікарні. Опікувалась нею саме [PERSON] [PERSON] там не бачили. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що з показів свідків не можливо встановити, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю, мали спільний бюджет, вели спільно господарство, мали взаємні права та обовязки, що притаманно сімї. При вирішенні спору суд враховує, що протягом періоду за який заявниця просить встановити факт померлою було видано та в подальшому скасовані заповіти на трьох різних людей: у 2013, та два у 2014 році. Також з матеріалів справи встановлено, що 03 січня 2013 року [PERSON] видала довіреність на імя [PERSON] на здійснення представництва її інтересів з метою приватизації, отримання та реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку по вул. Сахалінська, 31 та отримання дубліката свідоцтва про право власності на 13/50 частин будинку за цією ж адресою. 29 січня 2013 року [PERSON] за довіреністю від [PERSON] зверталася до КП БТІ Києво-Святошинської районної ради із заявою про втрату документів про право власності на будинок та підтвердження права власності для отримання дубліката. Разом з тим, позивач, стверджуючи, що постійно проживала з [PERSON] з 2009 року не пояснила чому дана довіреність видана на іншу особу, чому померлою було посвідчено заповіти на інших осіб. Матеріали справи не містять доказів того, що дана довіреність та заповіти є нікчемними, недійсними з будь-яких підстав. Також суд не бере до уваги акт депутата [PERSON] №194 від 25 травня 2016 року (а.с. 12), оскільки в ньому лише вказано, що з жовтня 2009 року по 27 червня 2015 року [PERSON] проживала за вказаною адресою. Але даний акт не містить посилання про наявність усталених відносин між [PERSON] та [PERSON], які притаманні родині. Не вказано чому такий період, а посилання, що про цей факт свідчать [PERSON] (вул. Сахалінська, 26) та Шестак (вул. Сахалінська, 117) не може підтверджувати проживання однією родиною. Суд враховує, що дані особи не є сусідам, не зрозуміло з яких міркувань та обставин вони виходили щодо проживання. Не може підтверджувати факту проживання однією сімєю і наявність привітальної листівки, оскільки дана листівка адресована всій сімї [PERSON]. Наявність квитанцій щодо плати за послуги газопостачання, електропостачання не підтверджує факту проживання з жовтня 2009 року по час смерті [PERSON], а лише свідчить про оплату даних послуг та бажанням позивача отримати в подальшому спадщину, що залишилась після смерті [PERSON] З наявного звернення мешканців вул. Сахалінська (а.с. 133) встановлено, що сусіди звернулись до міської ради щодо проживання в будинку по вул.Сахалінська, 31/3 невідомих осіб. При цьому вказали, що «раніш там проживала бабуся, яка померла, тепер ці люди». Жодних згадок щодо проживання інших осіб, [PERSON] чи [PERSON] немає. Таким чином оскільки позивачем не було доведено факту проживання однією сімєю із [PERSON] у період з 2009 року по 27 червня 2015 року, належних доказів на підтвердження даних обставин надано не було, суд не вбачає підстав для задоволення позову та відмовляє позивачу у встановленні даного факту. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Зважаючи на вищенаведене, беручи до уваги рекомендації Верховного суду України, викладені у Постановах Пленуму № 5 від 31.03.1995 року «Про судову, практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» та № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», а також Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висвітлених у листі 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13,

Outcome: dismissed