Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

У червні 2019 року адвокат Добринь Я.О., який діє в інтересах позивача ТОВ «Автокредит Плюс» звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] у якому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на свою користь: суму заборгованості за договором фінансового лізингу № А300А!0000642459 від 29.01.2015 року у розмірі 70 159,07 грн; судовий збір у розмірі 1 921,00 грн; витрати пов`язані з наданням правничої допомоги адвоката у розмірі 4 500,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 29 січня 2015 року між позивачем та відповідачем укладений договір фінансового лізингу шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу № А300А!0000642459, згідно умов якого відповідач отримав від позивача в лізинг транспортний засіб - автомобіль марки ВАЗ модель 210990, номер кузову (VIN): [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 51 000, 00 грн. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 липня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. У період часу з червня 2019 року по 15 лютого 2021 року справа перебувала в провадженні іншого складу суду. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 лютого 2021 року визначено головуючого по справі суддю Шолох Л.М. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2021 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 серпня 2021 року у справі закрито підготовче судове засідання та призначено її до розгляду по суті. У судове засідання сторони не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи без участі позивача та відповідача. За такого суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, які не з`явилися. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. [PERSON] 29 січня 2015 року уклала договір з позивачем № А300А!0000642459 про надання фінансового лізингу шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до публічного договору, що розміщений на офіціальному веб-сайті Компанії www.planetavip.com.ua. Відповідно до цієї заяви з моменту її підписання Лізингоодержувачем та прийняття її Лізинкодавцем сторони набувають прав та обов`язків визначених договором та несуть відповідальність за їх невиконання. Статтею 14 даної заяви передбачено, що Лізинкодавець передає Лізингоодержувачу в лізинг предмет лізингу та його вартість, а саме - автомобіль ВАЗ 210990, 2006 року випуску, седан, номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] (відповідно до Додатку №1 до договору фінансового лізингу № А300А!0000642459 від 29.01.2015 року), строком на 60 місяців з моменту підписання Додатку №2, яким передбачено графік лізингових платежів, вартістю 51 000 грн 00коп. Відповідно до свідоцтва про реєстрації транспортного засобу, серії [NUMBER] , власником транспортного засобу ВАЗ 210990, 2006 року випуску, седан, номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] являється ТОВ «Автокредит Плюс». Статтею 14 заяви про приєднання також передбачено, що лізингові платежі сплачуються щомісяця та включають платіж з відшкодування частини вартості предмету лізингу у розмірі згідно з додатком 2, якщо інше не зазначено в публічному договорі; відсотки за користування предметом лізингу в розмірі згідно з додатком 2, якщо інше не зазначено в публічному договорі; комісія за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу в розмірі згідно з додатком 2, якщо інше не передбачено в публічному договорі. Пунктом 14.1.7 заяви про приєднання встановлено, що після прийняття позивачем рішення про надання фінансового лізингу відповідач вносить аванс у розмірі 10 200,00 грн. Згідно з пунктом 14.3. заяви про приєднання відповідач щомісяця в період сплати сплачує позивачу платіж в розмірі 1 432,50 грн та відшкодовує позивачу всі його витрати, пов`язані із виконанням договором, які виникли протягом місяця, який передує поточному місяцю. Укладений сторонами договір про надання фінансового лізингу нотаріально не посвідчувався. З позовної заяви та доданих до неї документів не вбачається, що відповідач на виконання умов договору лізингу здійснював щомісячні платежі. Позивачем додано повідомлення про подію «Дефолт» та одностороннє розірвання договору фінансового лізингу № А300А!0000642459 від 29.01.2015 року на підставі події «Дефолт» ( згідно ст. ст. 8.2.1, 8.2.3, 8.2.4 договору фінансового лізингу, ст. ст. 212, 651 ЦПК України), відповідно до якого, [PERSON] станом на 19.03.2019 року за договором фінансового лізингу №А300А!0000642459 від 29.01.2015 року має заборгованість, у сукупному розмірі 70 159,07 грн, яка складається з: відшкодування вартості предмету лізингу у розмірі 11 587,67 грн, простроченої заборгованості по вартості предмету лізингу у розмірі 18 658,42 грн, за нарахованими відсотками у розмірі 178,59 грн, за простроченими відсотками у розмірі 8 297,36 грн, за нарахованою комісією у розмірі 496,60 грн, за простроченою комісією у розмірі 8 297,36 грн за нарахованою пенею у розмірі 12 707,47 грн, за нарахованими штрафами у розмірі 9 935,60 грн. Спірні правовідносини регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналіз норм чинного законодавства України дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, договір лізингу, укладений за участю фізичної особи, в силу своєї правової природи підлягає нотаріальному посвідченню. Відсутність нотаріального посвідчення договору лізингу, вказує на його нікчемність. Така позиція викладене, зокрема, в постановах Верховного Суду від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, від 18 січня 2017 року № 363/3673/14-ц, N 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, №6-1551цс16 від 19 жовтня 2016 року, від 13 червня 2018 року № 305/43/16-ц, від 31 жовтня 2018 року № 757/17094/16-ц, від 05 березня 2018 року № 731/45/16-ц, від 29 липня 2019 року № 547/1220/16-ц. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з положеннями частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин є видом недійсних правочинів та є таким в силу вимог закону, тобто його недійсність прямо встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України тощо). З огляду на викладене у разі наявності передбачених законом підстав для вважати правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину, визначені в статті 216 ЦК України. Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15, у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року №6-1551цс16, яка в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватись під час розгляду цієї справи. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВС від 20 лютого 2019 року справа №756/13133/15-ц, провадження № 61-25636св18, постанові ВС від 22 липня 2020 року справа №671/1812/18. Оскільки укладений між сторонами спору договір є нікчемним, а позивач не просить застосувати наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України, в задоволенні позову як необґрунтованого слід відмовити. Відповідно до статті 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed