Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-04 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири та стягнення збитків. В ході судового розгляду справи, позивач неодноразово уточнював та змінював підстави позову, який пред'явлено до [PERSON] та [PERSON] В уточненому позові від 17.10.2014 року позивач зазначав, що 06.11.2013 року він звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. Разом із позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], яка на той час належала на праві власності [PERSON] В порушення вимог ст.. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову не була розглянута судом в день її надходження, що дало можливість відповідачу вчинити правочин по відчуженню єдиного належного йому майна. 16.11.2013 року [PERSON] уклав зі своєю дружиною [PERSON] договір дарування квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.02.2014 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 162 400 грн. набрало законної сили. Позивач вважає, відповідачі [PERSON] та [PERSON] уклали договір з метою зробити неможливим виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя про стягнення боргу за розпискою, оскільки розуміли, що при наявності розписки, судом буде стягнуто з відповідача суму боргу. Діями, направленими на унеможливлення виконання рішення суду позивачу завдано збитки, оскільки купівельна вартість гривні з часу набрання рішенням суду законної сили значно знизилася. Індекс інфляції за 2014 рік складає 116,2, у зв'язку з чим збитки становлять 26 308 грн. Крім того, позивачу нанесено моральної шкоди, яка пов'язана з неможливістю отримати свої гроші, хвилюваннями щодо можливості повернення, внаслідок чого змінився його психоемоційний стан, що негативно відобразилося на стані здоров'я позивача, погіршилися відносини у родині. Моральну шкоду позивач оцінює у 20 000 грн. Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив на підставі ст. 228 ЦК України визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 16.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. недійсним у зв'язку з його нікчемністю, застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину у вигляді односторонньої реституції, скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] за договором дарування квартири від 16.11.2013 року, поновити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.07.2013 року, стягнути з [PERSON] на його користь збитки у сумі 26 308 грн., моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. та судові витрати. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити позов з підстав, викладених у ньому. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечували та просили відмовити у його задоволення з підстав викладених у запереченнях на позов. Вислухавши осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування належної [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS]. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування на підставі ст. 228 ЦК України, позивач посилався на те, що зазначений договір було укладено з метою унеможливлення виконання судового рішення про стягнення боргу за розпискою. Відповідно до ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Як роз'яснено в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9, 06.11.2009, перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК). Проте, як вбачається з матеріалів справи, ухвала суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики була постановлена 17.12.2013 року, тобто лише через місяць після укладення оспорюваного договору дарування. Рішення суду про стягнення з [PERSON] суми боргу за договором позики на користь [PERSON] було ухвалено Комунарським районним судом м. Запоріжжя лише 26.02.204 року. Суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що оспорюваний договір дарування було укладено з метою порушення конституційних прав [PERSON], а також з урахуванням того, що на момент укладення договору дарування, ухвала суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, та рішення суду про стягнення суми боргу за розпискою не існували, доводи позивача, що вказаний договір дарування було укладеною з метою унеможливлення виконання рішення суду є лише припущеннями позивача. Інших доводів та доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір дарування був укладений з порушенням публічного порядку суду не надано і судом при розгляді справи не встановлено. Матеріали справи свідчать про те, що укладаючи договір дарування квартири до накладення судом арешту на квартиру та постановлення рішення суду про стягнення боргу за розпискою, [PERSON] на власний розсуд розпорядився належною йому на праві власності квартирою, що відповідає вимогам цивільного законодавства. За таких обставин суд приходить до висновку, що підстави для визнання недійсним договору дарування квартири та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, з підстав, зазначених позивачем, відсутні, у зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з підстав, викладених у позовній заяві, оскільки позивачем не доведено, що дії [PERSON], які полягали у розпорядженні своєю власністю, були спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення грошових коштів і відповідно призвели до моральних страждань позивача. Позовні вимоги про стягнення збитків в сумі 26 308 грн. є необґрунтованими і не підлягають задоволенню, оскільки позивачем вони не обґрунтовані. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте, позивач, звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення збитків, не посилався на вказану норму матеріального права і питання щодо прострочення виконання зобов'язання за договором позики та періоду такого порушення грошового зобов'язання не було предметом розгляду вказаної справи. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed