Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

У травні місяці 2020 року [PERSON] звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради, треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Насобіна Т.В., про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що [INFO] , померла її мати - [PERSON] , після смерті, якої відкрилася спадщина, що складається з домоволодіння, а саме: з житлового будинку літ. А-1, житловою площею 53,5 кв.м., загальною площею 76,7 кв.м., літня кухня літ. Б-1, сараї літ. В-1, Г-1, гараж літ. Е, вхід у підвал літ. Ж, убиральня літ. Д, душ літ. Д1, навіс літ. З, споруди № 1-7, к. І, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . 30 жовтня 2019 року на підставі заяви Позивачки про відкриття спадщини, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. заведена спадкова справа № 64975750, за номером у спадковому реєстрі: 37/2019 щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] , що проживала за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями за законом є позивачка [PERSON] , як донька померлої, та онука померлої - [PERSON] , яка відмовилась від прийняття спадщини після померлої бабусі - [PERSON] на користь - [PERSON] . 05 травня 2020 року постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. позивачці, [PERSON] , у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено. Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, відповідно до постанови приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Насобіної Т.В., стало те, що правовстановлюючий документ - договір купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрований на Товарній Біржі «Біржа нерухомості «Центральна» за № 90 від 20.02.1998 року вважається нікчемним у зв`язку з тим, що зазначений договір не посвідчено нотаріально, та суперечить нормам ст. 227 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), згідно якої договори купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладаються у письмовій формі і підлягають нотаріальному посвідченню. Крім того, відсутні відомості в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на спірне домоволодіння за спадкодавцем. Позивач не погоджується з зазначеним рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. оскільки спадкодавець [PERSON] , будучи членом Товарної Біржі «Біржа нерухомості «Центральна», відповідно до Договору купівлі-продажу № 90 від 20.02.1998 року придбала у [PERSON] домоволодіння, яке складалося з житлового будинку літ. А-1, житловою площею 53,5 кв.м., загальною площею 76,7 кв.м., літня кухня літ. Б-1, сараї літ. В-1, Г-1, гараж літ. Е, вхід у підвал літ. Ж, убиральня літ. Д, душ літ. Д1, навіс літ. З, споруди № 1-7, к. І яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 2 Договору продаж здійснено за 18 280 грн., які продавець одержав до підписання цього Договору. Між сторонами під час укладення договору було повне взаєморозуміння, всі умови договору сторонами були виконані і ніяких претензій один до одного вони не мали. Після укладання Договору, будь-які взаємовідносини з Продавцем не підтримувалися, а його нове місцепроживання невідоме, як і не відомі особи, які б могли надати Позивачу таку інформацію про Відповідача чи його правонаступників. В договорі зазначено, що: «На підставі т. 15 Закону України від 12 жовтня 1991 року «Про товарну біржу», договір зареєстрований на Товарній Біржі «Біржа нерухомості «Центральна» та не підлягає нотаріальному посвідченню, що підтверджується Договором купівлі-продажу. Зазначений Договір зареєстровано на товарній біржі «Центральна» 20.02.1998 року та здійснено запис в реєстрі за № 90. А у відповідності до ст. 227 ЦКУ Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) підлягає реєстрації в Дніпропетровському інвентар бюро». 14 квітня 1998 року право власності на зазначений житловий будинок по [ADDRESS] було зареєстроване КП «Дніпровське Міське бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі за № 488 за реєстровим № 112. Підставою для реєстрації права власності є Договір купівлі-продажу № 90 від 20.02.1998 року та зроблено відповідний запис у технічному паспорті, де новим власником зазначеного нерухомого майна є [PERSON] . Позивач вважає, що вчинений правочин купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрований на товарній біржі «Центральна» 20.02.1998 року за № 90 ніким не оскаржувався, щодо нього не існувало жодного позову про визнання такого договору не дійсним. З урахуванням уточнених позовних вимог позивачка просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на домоволодіння, що складається з: житлового будинку літ. А-1, житловою площею 53,5 кв.м., загальною площею 76,7 кв.м., літня кухня літ. Б-1, сараї літ. В-1, Г-1, гараж літ. Е, вхід у підвал літ. Ж, убиральня літ. Д, душ літ. Д1 , навіс літ. З, споруди № 1-7, к. І, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] . Представник відповідача - Дніпровської міської ради надав до суду відзив на позовну заяву в якому заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельні ділянки, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємців переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Отже відповідач вважає, що домоволодіння що розташоване за адресою: [ADDRESS] не ввійшло до складу спадкового майна після смерті [PERSON] , оскільки за час життя [PERSON] не зареєструвала своє право власності на спірне домоволодіння. В судовому засіданні Представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити. В судовому засіданні предстаник відповідача [PERSON] заперечував проти позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву . В судове засідання третя особа не з`явилась, надала заяву про слухання справи у її відсутність. Заслухавши думку представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 20 лютий 1998 року на товарній біржі «Біржа нерухомості «Центральна» між [PERSON] (продавця) з одного боку, та [PERSON] (покупець) з іншого боку, був укладений договір купівлі-продажу № 90, за яким [PERSON] придбала домоволодіння, яке складалося з житлового будинку літ. А-1, житловою площею 53,5 кв.м., загальною площею 76,7 кв.м., літня кухня літ. Б-1, сараї літ. В-1, Г-1, гараж літ. Е, вхід у підвал літ. Ж, убиральня літ. Д, душ літ. Д1 , навіс літ. З, споруди № 1-7, к. І та розташоване за адресою: [ADDRESS] . Згідно положень статті 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно довідки Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» від 05 грудня 2019 року, право власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20 лютого 1998 року, укладеного на товарній біржі «Біржа нерухомості «Центральна», за [PERSON] на спірне домоволодіння Дніпровським міським бюро технічної інвентаризації було зареєстровано 14 квітня 1998 року. Відповідно до довідки Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Управління у сфері державної реєстрації відділу обліку проживання фізичних осіб від 25 листопада 2019 року [PERSON] була зареєстрована у спірному домоволодінні починаючи з 25 травня 1998 року та по день смерті [INFO] . [INFO] [PERSON] померла. 30 жовтня 2019 року на підставі заяви [PERSON] про відкриття спадщини, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. заведена спадкова справа № 64975750, за номером у спадковому реєстрі: 37/2019 щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] , що проживала за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги за законом є позивачка [PERSON] , як донька померлої, та за правом представлення онука померлої - [PERSON] , яка відмовилась від прийняття спадщини після померлої бабусі - [PERSON] на користь - [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. від 05 травня 2020 року позивачці, [PERSON] , було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, стало те, що правовстановлюючий документ - договір купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрований на Товарній Біржі «Біржа нерухомості «Центральна» за № 90 від 20.02.1998 року вважається нікчемним у зв`язку з тим, що зазначений договір не посвідчено нотаріально, та суперечить нормам ст. 227 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), згідно якої договори купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладаються у письмовій формі і підлягають нотаріальному посвідченню Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (стаття 1218 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (стаття 1268 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (стаття 1296 ЦК України). Відповідно до Розділу ІІ глави 10 пунктів 4.12, 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів; видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Таким чином, для оформлення права на спадщину та видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину у вигляді нерухомого майна (домоволодіння) спадкоємець повинен надати нотаріусу оригінал правовстановлюючого документа, який підтверджує, що на момент смерті спадкодавцю належала ця нерухомість. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя та ефективного вирішення порушених прав особи як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. З 14 квітня 1998 року Комунальним підприємством «Дніпровське міську бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] було зареєстровано право власності на спірне домоволодіння, розташоване за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу №90 нерухомого майна від 20 лютого 1998 року. Ураховуючи встановлені судом обставини щодо укладення договору купівлі-продажу від 20 лютого 1998 року, його реєстрації та виконання сторонами договору його умов, враховуючи, що єдиним спадкоємцем майна померлого власника домоволодіння [PERSON] є [PERSON] яка звернулась до суду із позовною вимогою про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом саме у зв`язку із неможливістю одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, Суд вважає, що у даній справі спадкові права [PERSON] підлягають судовому захисту, оскільки, враховуючи фактичні обставини даної справи, остання позбавлена права захистити відповідні права у позасудовому порядку. Отже суд вважає за можливе визнати за [PERSON] , право власності на житловий будинок [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: approved