Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

У червні 2015 року фізична особа - підприємець [PERSON] (далі - ФОП [PERSON].) звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування кімнатою гуртожитку [ADDRESS], зняти їх з реєстрації за вказаною адресою та стягнути солідарно заборгованість із оплати за утримання будинку й прибудинкової території та комунальних послуг у розмірі 10 379 грн 09 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що ? частина вказаного гуртожитку належить йому на праві приватної власності, відповідачі проживали у спірній кімнаті на підставі договору найму, проте з 2006 року не сплачують за утримання будинку й прибудинкової території та комунальні послуги, а із січня 2014 року взагалі не проживають у гуртожитку, у зв'язку з чим, на його думку, втратили право користування кімнатою. Представник відповідачів подала до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечувала, зазначила, що на дані правовідносини поширюються норми ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», згідно якої забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитку без попереднього надання їх сім»ям іншого житла. [PERSON] отримала кімнату у гуртожитку на законних підставах. Між сторонами не існує відносин оренди, оскільки кімнату в гуртожитку відповідачі займають на підставі рішення адміністрації та профкому підприємства, де працювала [PERSON] понад 10 років та мають повне право займати спірну кімнату до вирішення своїх житлових питань. Вважає, що відповідачів протиправно зняли з реєстрації місця проживання 03.02.2016 року на підставі рішення по даній справі. Іншого житла відповідачі не мають та через відсутність реєстрації місця проживання вони не можуть користуватись послугами медицини, соціальними пільгами для малозабезпечених, при виході на пенсію не зможуть оформити її виплату, реєстрація місця проживання дає підставу відповідачам перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, тощо. Крім того, посилалась на те, що сума заборгованості за комунальні послуги за період часу з 01.03.2006 року по 01.04.2015 року позивачем визначена з пропуском строку для звернення до суду, а сума боргу в межах строку позовної давності не може бути стягнута з відповідачів, оскільки комунальні послуги відповідачам не надавались. Договір найму від 24.10.2007 року, яким позивач обґрунтовує тарифи з комунальних послуг між сторонами не укладений. Крім того, позивач не надав доказів споживання відповідачами комунальних послуг. У судовому засіданні представник позивача надав суду заяву про залишення без розгляду позовних вимог щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування кімнатою гуртожитку [ADDRESS], інші позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачі та їх представник проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. 05.06.2015 року ФОП [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення та стягнення боргу. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 вересня 2016 року позовні вимоги позивача ФОП [PERSON] до [PERSON], [PERSON] - задоволені частково. Визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме кімнатою [ADDRESS]. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ФОП [PERSON] заборгованість із оплати за утримання будинку та прибудинкової території та комунальних послуг у розмірі 10 379 грн.09 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 22 листопада 2016 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 вересня 2016 року в частині задоволення вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, скасовано, у задоволенні таких позовних вимог відмовлено. У решті рішення суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2017 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 22 листопада 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Судом встановлено, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 липня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 24 жовтня 2007 року, [PERSON] зобов'язано укласти безстроковий договір найму житла та участі у витратах на утримання будинку та прибудинкової території на кімнату гуртожитку [NUMBER]. На підставі договору купівлі-продажу від 15 січня 2003 року ФОП [PERSON] є власником ? частини громадської будівлі (готельний комплекс та гуртожиток), що розташована за адресою: м.Полтава, вул. Київське Шосе, 60. Відповідно до умов вказаного договору за згодою співвласника колективної виробничо-торговельної фірми «Крокуль» у власність позивача передана частина приміщень гуртожитку, у тому числі кімната гуртожитку [NUMBER], в яку на підставі розпорядження відкритого акціонерного товариства «Полтавський алмазний завод» від 31 серпня 1987 року № 128 вселилися [PERSON] разом із донькою [PERSON]. Доказів укладення договору найму між сторонами суду не надано. Згідно з наданими позивачем актами від 22 липня 2014 року та від 8 квітня 2015 року, складеними комісією у складі паспортиста гуртожитку та його мешканців, [PERSON] разом із донькою [PERSON] із січня 2014 року постійно не проживають у гуртожитку, нову адресу проживання та причину їх відсутності не встановлено. На підставі виконавчого листа, виданого Октябрським районним судом м.Полтава від 23.11.2015 року [PERSON] та [PERSON] було знято з державної реєстрації за місцем проживання за адресою: [ADDRESS]. Проте, у зв»язку із скасуванням судового рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, останні повинні бути поновленими в реєстрації місця проживання у відповідача. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі жилого приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за аналізом вказаних статей слід дійти до висновку, що положення статті 391 ЦК України передбачає право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання. Однак, ураховуючи те, що на підставі виконавчого листа, виданого Октябрським районним судом м.Полтава від 23.11.2015 року, [PERSON] та [PERSON] було знято з державної реєстрації за місцем проживання за адресою: [ADDRESS], суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині зняття з реєстраційного обліку. Також суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідачів заборгованості з оплати комунальних послуг, оскільки договір найму жилого приміщення - кімнати №612 між сторонами не укладений, доказів споживання відповідачами комунальних послуг суду не надано. Судовий збір відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial