Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Стрільницької сільської ради Шаргородського району Вінницької області (далі - відповідач) про визнання протиправною відмови в прийомі на роботу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , відділ культури і туризму Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у 2015 році вона закінчила Тульчинське училище культури. З 03 серпня 2015 року по 11 квітня 2017 року, як молодий спеціаліст, працювала на посаді завідуючої Стрільницьким сільським клубом. Згідно з рішенням Шаргородської районної ради від 23 грудня 2016 року №126, з квітня 2017 року фінансування закладів культури переведено з відділу культури і туризму Шаргородської районної державної адміністрації на міський та сільський бюджети, тобто фінансування закладу культури переведено у тому числі і на відповідача - Стрільницьку сільську раду. 31 березня 2017 року відповідач дав згоду відділу культури і туризму Шаргородської райдержадміністрації на звільнення з роботи завідуючої Стрільницькою сільською бібліотекою, бібліотекаря Лопатинецького пункту видачі літератури філії Стрільницької сільської бібліотеки та директора Лопатинецького сільського будинку культури з 31 березня 2017 року шляхом переведення їх з 05 квітня 2017 року на утримання Стрільницької сільської ради відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України. Згоди на звільнення позивача за переведенням сільська рада не надала. Рішенням Стрільницької сільської ради від 05 квітня 2017 року було прийнято на фінансування з сільського бюджету чотири заклади культури, які розташовані на території сільської ради та затверджено штатний розпис їх працівників. З 11 квітня 2017 року позивач була звільнена з роботи з відділу культури і туризму Шаргородської РДА у зв`язку з переведенням у Стрільницьку сільську раду, згідно з п. 5 ст. 36 КЗпП України за її заявою на посаду завідуючої Стрільницьким сільським клубом. 12 квітня 2017 року вона подала заяву Стрільницькому сільському голові [PERSON] про прийняття її на посаду завідуючої Стрільницьким сільським клубом з 12 квітня 2017 року у зв`язку з переводом у Стрільницьку сільську раду. 19 квітня 2017 року нею подана ще одна заява Стрільницькому сільському голові про надання інформації про причини відмови допустити її до виконання обов`язків на посаді завідуючої Стрільницьким сільським клубом, оскільки вона не передала матеріальних цінностей і фактично продовжувала рахуватись завідуючою. 05 травня 2017 року вона отримала відповідь від сільського голови, з якої вбачається, що згоди на її переведення за п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України сільська рада не давала, а тому прийняття на роботу за переведенням не можливе. 12 травня 2017 року вона подала ще одну заяву про прийняття на роботу. З листа сільського голови від 26 травня 2017 року, який вона отримала на початку червня 2017 року, вбачається, нібито вона 31 березня 2017 року вчинила хуліганські дії відносно сільського голови, а тому на її заяву від 12 травня 2017 року відповіді надати не можливо до отримання рішення суду по справі. Таким чином, питання щодо її працевлаштування не вирішено. Вважаючи дії відповідача, які полягають у відмові в прийнятті її на посаду завідуючою клубом за переведенням протиправними, позивач просить визнати протиправною відмову Стрільницької сільської ради Шаргородського району Вінницької області укласти з нею трудовий договір про її роботу завідуючою клубом с. Стрільники Шаргородського району Вінницької області з 12 квітня 2017 року; зобов`язати Стрільницьку сільську раду Шаргородського району Вінницької області укласти з нею трудовий договір про її роботу завідуючою клубом с. Стрільники Шаргородського району Вінницької області з 12 квітня 2017 року; стягнути з Стрільницької сільської ради Шаргородського району Вінницької області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 12 квітня 2017 року по день укладення договору та витрати на правову допомогу. Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області у складі головуючого судді Соколовської Т.О. від 27 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено (а.с. 150-156, т.1). 07 серпня 2017 року представник [PERSON] - адвокат Костриця В.С. подав апеляційну скаргу на рішення суду від 27 липня 2017 року (а.с.182-184 т.1). Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 04 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника позивача [PERSON] - Костриці В.С. відхилено. Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 27 липня 2017 року залишено без змін (а.с.9-1, т.2). 16 січня 2018 року адвокат Костриця В.С. подав касаційну скаргу на рішення суду від 27 липня 2017 року (а.с.16-19, т.2). Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року справу касаційну скаргу [PERSON] , подану представником - адвокатом Кострицею В.С. задоволено частково. Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 27 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 04 грудня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.44-47, т.2). У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Костриця В.С., який діє на підставі договору про надання правової допомоги та представництво від 04 травня 2017 року, позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини, зазначені у позові та у заяві про часткове збільшення позовних вимог від 14 червня 2019 року, а саме в частині стягнення з відповідача - Стрільницької сільської ради середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 12 квітня 2017 року по день укладення трудового договору, що станом на 14 червня 2019 року становить 106488 гривень та стягнення судових витрат в сумі 9000 гривень (а.с.170-171, т.2). Представник відповідача- Стрільницької сільської ради Шаргородського району Вінницькій області Солоненко Б.М., який діє на підставі довіреності від 25 червня 2017 року, у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх незаконність і необґрунтованість, оскільки, на його думку, відповідачем - Стрільницькою сільською радою Шаргородського району Вінницької області не було допущено порушень прав позивача [PERSON] , за наведених нею обставин, тому у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - сільський голова Стрільницької сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, вважаючи, зокрема, що згоди на переведення позивача з відділу культури і туризму Шаргородської РДА на роботу в сільську раду згідно п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України сільська рада не надавала, тому прийняти її на роботу за переведенням не є можливим, а отже, вимог закону не порушено. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - начальник відділу культури і туризму Шаргородської районної державної адміністрації Янчурська Т.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та суду пояснила, що на підставі рішення Шаргородської районної ради від 23 грудня 2016 року, з квітня 2017 року фінансування закладів культури переведено з відділу культури і туризму Шаргородської районної державної адміністрації на міський та сільський бюджети, тобто фінансування закладу культури переведено у тому числі і на відповідача - Стрільницьку сільську раду. З 11 квітня 2017 року [PERSON] була звільнена з роботи з відділу культури і туризму Шаргородської РДА у зв`язку з переведенням у Стрільницьку сільську раду, згідно з п. 5 ст. 36 КЗпП України за її заявою на посаду завідуючої Стрільницьким сільським клубом. З незрозумілих їй причин, сільська рада не надала згоди на звільнення позивача за переведенням, тоді як ВКіТ втратив права роботодавця і не мав можливості залишити позивача на роботі у відділі. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, пояснення представників відповідача та третіх осіб, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. Позивач [PERSON] у 2015 році закінчила Тульчинське училище культури за державним замовленням (а.с.11, 145, т.1). Згідно наказу начальника відділу культури та туризму Шаргородської РДА Янчурської Т.В. за № 15 ОС від 28 липня 2015 року, [PERSON] на підставі її письмової заяви від 15 липня 2015 року, була призначена на посаду завідуючої Стрільницьким сільським клубом з 3 серпня 2015 року (а.с.7, 10 - 13, т.1). 07 грудня 2016 року сільські голови територіальних громад Шаргородського району звернулися до голови районної ради, голови РДА, начальника ВКіТ з клопотанням про переведення закладів культури з ВКіТ РДА на баланс сільських рад (а.с.14,125, т.1). Відповідно до рішення 9 сесії 7 скликання Шаргородської районної ради Вінницької області від 23 грудня 2016 року №126 «Про районний бюджет на 2017 рік», з квітня 2017 року заклади культури району, які фінансувалися з районного бюджету, переведено на фінансування з міського та сільських бюджетів з відповідною передачею коштів, дотримуючись при цьому вимог нормативно - правових документів (а.с.15, т.1). Рішенням Шаргородської районної ради від 28 березня 2017 року № 157 на виконання п.24 рішення 9 сесії районної ради 7 скликання від 23.12.2016 року № 126 «Про районний бюджет на 2017 рік», та на виконання вимог п.20 прикінцевих положень Бюджетного кодексу України щодо розрахунку обсягу міжбюджетних трансфертів з районного бюджету бюджетам місцевого самоврядування (субвенції на утримання закладів культури), установлено порядок розподілу іншої субвенції з районного бюджету (а.с. 142 - 144, т.1). Начальник відділу культури і туризму Шаргородської РДА листом від 30 березня 2017 року № 118 звернулася до голови Стрільницької сільської ради з вимогою про забезпечення працевлаштування працівників клубних та бібліотечних закладів даної територіальної громади та просила терміново подати на ім`я начальника ВКіТ РДА лист - клопотання про звільнення вказаних працівників в порядку переведення на утримання сільської ради згідно з п. 5 ст. 36 КЗпП України (а.с. 78, 91, т.1). 31 березня 2017 року відповідач - Стрільницька сільська рада дав згоду відділу культури і туризму Шаргородської РДА на звільнення з роботи завідуючої Стрільницькою сільською бібліотекою, бібліотекаря Лопатинецького пункту видачі літератури філії Стрільницької сільської бібліотеки та директора Лопатинецького сільського будинку культури з 31 березня 2017 року шляхом переведення їх на утримання Стрільницької сільської ради з 05 квітня 2017 року, відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України (а.с.80 - 83, т.1). Згоди відділу культури і туризму Шаргородської РДА на звільнення [PERSON] та прийняття її на роботу до Стрільницької сільської ради в порядку переведення сільська рада не надала. Рішенням Стрільницької сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 05 квітня 2017 року №74, починаючи з 05 квітня 2017 року було прийнято на фінансування з сільського бюджету чотири заклади культури, які розташовані на території сільської ради та затверджено штатний розпис їх працівників (а.с. 95 - 97, т.1). 10 квітня 2017 року начальник відділу культури і туризму Шаргородської РДА, не отримавши погодження сільської ради на переведення позивача на роботу завідуючою Стрільницьким сільським клубом, наказом №41 ОС звільнив [PERSON] з посади завідувачки Стрільницьким сільським клубом з 11 квітня 2017 року у зв`язку з переведенням за її згодою у Стрільницьку сільську раду згідно з п. 5 ст. 36 КЗпП України (а.с. 85, т.1). 12 квітня 2017 року [PERSON] подала заяву Стрільницькому сільському голові [PERSON] про прийняття її на посаду завідуючої Стрільницьким сільським клубом з 12 квітня 2017 року у зв`язку з переведенням у Стрільницьку сільську раду, згідно з п. 5 ст. 36 КЗпП України (а.с. 98, т.1). 19 квітня 2017 року [PERSON] подала заяву Стрільницькому сільському голові [PERSON] , в якій просила надати інформацію про причини відмови допустити її до виконання обов`язків на посаді завідуючої Стрільницьким сільським клубом (а.с. 99, т.1). Листом № 02-18-106 від 24 квітня 2017 року Стрільницький сільський голова [PERSON] повідомила [PERSON] , що згоди на її переведення за п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України сільська рада не давала, а тому прийняття на роботу за переведенням не можливе (а.с. 100, т.1). 12 травня 2017 року [PERSON] подала ще одну заяву про прийняття її на роботу, в якій зазначила, що з 11 квітня 2017 року вона була звільнена з посади в зв`язку з переведенням у Стрільницьку сільську раду згідно з п. 5 ст.36 КЗпП України, за її згодою на вакантну посаду завідуючої Стрільницьким сільським клубом, але на її заяву про прийняття на роботу за переведенням отримала відповідь, що сільська рада згоди на її переведення не давала, що змушує подати її ще одну заяву про прийняття на роботу (а.с. 30, т.1). Листом від 26 травня 2017 року за № 02-18-16 сільський голова повідомив [PERSON] , що у зв`язку з вчиненням нею 31 березня 2017 року хуліганських дій відносно сільського голови, відповіді на її заяву від 12 травня 2017 року надати не можливо до отримання рішення суду по справі (а.с. 31, т.1). Розпорядженням Стрільницького сільського голови від 01 червня 2017 року № 12 ос завідуючим Стрільницьким сільським клубом призначено [PERSON] (а.с. 56, т.1). Установленим судом обставинам відповідають трудові правовідносини, які регулюються Конституцією України та Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України). Так, згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Частиною 2 ст. 2 КЗпП України встановлено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають, зокрема право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частини 2, 3 ст. 24 КЗпП України). Пунктом 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставою для припинення трудового договору з працівником є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду. Для звільнення працівника необхідне клопотання керівника підприємства куди працівник переводиться, яке подається працівником разом із власною заявою керівнику підприємства з якого працівник звільняється. Отже, за змістом п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору з працівником є переведення працівника за його згодою, при наявності гарантії підприємства, яке в майбутньому надасть працівнику роботу. Таким чином, доказуванню у цій справі підлягає протиправність відмови відповідача - Стрільницької сільської ради в укладенні трудового договору з позивачем. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Шаргородської районної ради від 23 грудня 2016 року №126, заклади культури району, які фінансувалися з районного бюджету, з квітня 2017 року переведено на фінансування з міського та сільських бюджетів з відповідною передачею коштів. Тобто, у даному випадку, часткова зміна джерела фінансування сільських закладів культури передбачає лише зміну підпорядкованості - суб`єкта трудових правовідносин уповноваженого органу у трудових відносинах, що виникли з працівниками, котрі обслуговують дані заклади культури і ця зміна жодним чином не повинна впливати на дію та чинність трудових договорів працівників закладів культури. Поряд з цим, відділ культури і туризму Шаргородської РДА, як ініціатор переведення позивача на роботу до Стрільницької сільської ради, не отримавши від цієї сільської ради згоди на прийняття [PERSON] на роботу в порядку переведення, повинен був повідомити позивача про такі обставини та не мав правових підстав для припинення трудового договору із [PERSON] за умовами, визначеними п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України. Посилання позивача та її представника на те, що звернення Стрільницького сільського голови [PERSON] . (у числі інших сільських голів) про переведення закладів культури з відділу культури і туризму Шаргородської РДА на баланс сільських рад, є згодою на звільнення позивача [PERSON] за переведенням, суд вважає помилковим, адже пунктом 5 частини 1 статті 36 КЗпП України передбачено можливість переведення працівника, за його згодою, при наявності гарантії підприємства, яке в майбутньому надасть конкретному працівнику роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Статтями 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вивчивши усі докази, наявні в матеріалах справи, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до остаточного висновку про необґрунтованість та недоведеність належними та допустимим доказами позовних вимог [PERSON] щодо протиправності відмови Стрільницької сільської ради в укладенні трудового договору за переведенням, оскільки в межах обраного способу захисту, судом не встановлено порушення прав позивача. Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачем - Стрільницькою сільською радою Шаргородського району Вінницької області не приймалось рішення про звільнення [PERSON] , як вказано в постанові Верховного суду від 11 квітня 2018 року. Її звільнення відбулося на підставі наказу начальника відділу культури і туризму Шаргородської РДА від 10 квітня 2017 року за №41 ОС. Таким чином, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. У зв`язку з відмовою у позові, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

Outcome: dismissed