Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON](далі [PERSON]А.) звернулася до суду із позовом до [PERSON](далі [PERSON]Є.), третя особа: [PERSON] (далі [PERSON]В.)про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, який у відповідності до п. 11-1 ЦПК України було розподілено для розгляду судді Ходаківському М.П. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилається на те, що 20 червня 2016 року в районі вул. Січеславська набережна в м. Дніпро біля ЛЕП 128 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки Mazda, реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням відповідача та автомобіля Ford C-Max, реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності позивачу під керуванням [PERSON] Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2016 року відповідача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль, що належить позивачу, отримав механічні пошкодження. Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку вартість матеріального збитку спричиненого власнику транспортного засобу Ford C-Max, реєстраційний номер [NUMBER] складає 16\~128, 14 грн. За зазначене експертне дослідження позивачем сплачено 700 грн. У звязку із викладеним позивач просить стягнути із відповідача 16\~828, 14 грн. матеріальної шкоди, що спричинена внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також судові витрати у справі. Позивачем до суду подано заяву про проведення судового розгляду даної цивільної справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, проти заочного порядку розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою його місця реєстрації, причини неявки не повідомив. Третя особа у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] 20 червня 2016 року о 21 годині 22 хвилин у м. Дніпропетровську по вул. Січеславська набережна біля ЛЕП 128, керуючи транспортним засобом «Mazda3, д/н [NUMBER]», не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем [NUMBER], яким керував [PERSON], який зупинився попереду. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Своїми діями [PERSON] порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України. Факт дорожньо-транспортної пригоди та її фактичні обставини підтверджені постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2016 року у справі № 201/9418/16-п, якою відповідач [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с. 6). Відповідно до приписів ч. 4 ст. ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, а тому фактичні обставини встановлені постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 13 липня 2017 року є преюдиційними і доведенню не підлягають. Як вбачається із наданого позивачем свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САК № 995597, власником автомобіля [NUMBER], є [PERSON] (а.с. 19). Установлено також, що згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку спричиненого власнику КТЗ, складеного оцінювачем [PERSON] 26 липня 2016 року на підставі заяви [PERSON], вартість матеріальної шкоди, завданої власнику транспортного засобу «Ford Focus C-Max», р/н [NUMBER], становить 16\~128, 14 грн. Вартість складання звіту становить 700 грн. (а.с. 22). Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є зокрема діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Приписами ст. 1188 ЦК України визначений порядок відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок взаємодії декількох джерел підвищеної небезпеки, відповідно до якого шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Положеннями п. 4\~постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обовязку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина пята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Пунктами 5, 6 указаної постанови Пленуму визначено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, повязану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Особою, яка зобовязана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України). Право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-2808 цс15 від 20 січня 2016 року). Під реальними збитками відповідно до ст. 22 ЦК України є витрати, яких особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Так, на підтвердження розміру завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнової шкоди позивачем надано звіт про оцінку вартості матеріальної шкоди, в якому визначено розмір матеріального збитку. Ураховуючи право позивача на відшкодування шкоди від її заподіювача, а також приймаючи до уваги, що в ході розгляду справи було встановлено судом та доведено позивачем спричинення йому шкоди саме [PERSON], суд дійшов висновку про стягнення із останнього як заподіювача шкоди матеріальну шкоди, визначену звітом про оцінку вартості матеріальної шкоди у розмірі 16\~128, 14 грн. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Окрім того в матеріалах справи наявна квитанція про сплату вартості складання звіту про оцінку матеріальної шкоди у розмірі 700 грн., у звязку із чим суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача 700 грн. у рахунок повернення витрат на встановлення розміру завданої шкоди. За викладених обставин суд дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, у звязку із чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved