Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання матері, який згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 травня 2018 року передана для розгляду судді Федоірщеву С.С. (а.с.10) В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що вона є матір'ю відповідача [PERSON] Протягом усього дитинства вона піклувалася про нього, виконувала усі свої обов'язки щодо виховання дитини. На даний час вона потребує допомоги свого сина, але він не бажає їй допомагати і надавати їй матеріальну допомогу. Позивач не працює та щомісячно отримує пенсію, яка не забезпечує їй необхідний рівень життя, інших доходів не має, а тому її матеріальне становище є вкрай скрутним. Вона є особою похилого віку, має деякі захворювання та потребує постійного лікування. Оскільки вона є непрацездатною особою, перебуває у скрутному матеріальному становищі, має проблеми зі здоров'ям, не має інших джерел доходу, вважає що вона має право на отримання аліментів від відповідача щомісячно. З урахуванням викладеного позивач просила суд стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 30% від його доходу (а.с.1-3). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 травня 2018 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі (а.с.11-12). Від позивача 26 червня 2018 року надійшла заява про проведення судового засідання без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити (а.с.22). Від представника відповідача 25 жовтня 2018 року на електронну адресу суду також надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача та його представника, проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні (а.с.60). Також у матеріалах справи міститься відзив представника відповідача, у яких останній посилається на те, що його матір відповідача з 2009 року проживає закордоном у Італії разом із донькою (рідною сестрою відповідача), отримує щомісячно пенсію у розмірі 2761,70 грн., що перевищує прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність. Також представник відповідача посилається на те, що позивач на підтвердження своєї хвороби не надала належні та допустимі докази. Таким чином позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, а викладені обставини не підтверджені належними та допустимими доказами (а.с.35-39). У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є сином позивача [PERSON], що підтверджується повторним свідоцтвом про народження [PERSON], [INFO] (а.с.7). [PERSON], [INFO], є особою пенсійного віку та отримує щомісячно пенсію. (а.с.9). Статтею 202 СК України визначені обов'язкові умови та підстави покладення на дітей обов'язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров'я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов'язку утримувати своїх батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними громадянами є особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до закону. Отримання непрацездатними батьками пенсій чи іншого доходу не можуть звільняти повнолітніх дочку, сина від обов'язків утримувати непрацездатних батьків. Критерієм призначення аліментів є те, що отримувані батьками пенсія, інший дохід не забезпечують їхніх потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків. Потреба в матеріальній допомозі має визначатися залежно від наявності чи відсутності прожиткового мінімуму. Відповідно до вимог п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. Таким чином, право на утримання від дочки, сина, мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Обов'язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв'язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов'язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов'язку доказування та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів. Як зазначила позивач у позовній заяві, вона отримує пенсію за віком, розмір якої не забезпечує її всім необхідним. Згідно із довідкою від 26 жовтня 2017 року, видану Центральним об'єднаним УПФУ в місті Дніпрі, за період з квітня 2017 року по вересень 2017 року позивач отримала пенсію у розмірі 15426, 50 грн. Тобто середньомісячний розмір пенсії складає 2571,08 грн. Згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 01 липня 2018 року складає 1435 грн. Отже, знаходження позивача на пенсії не зумовлює виникнення у відповідача обов'язку надання йому утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги. Зазначаючи про те, що вона потребує лікування, позивач належних і допустимих доказів зазначеному не надала. Не містить позовна заява і призначень позивачу лікування, яке потребує значних матеріальних витрат. Дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм оцінку, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача, оскільки позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження потреби останньої в матеріальній допомозі не надано. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed