Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

У травні 2019 року - [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою «про розірвання шлюбу», в якій просить: - розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 17 вересня 2005 року у Коктебельській селищній Раді міста Феодосія Автономної Республіки Крим за актовим записом № 8. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що у 2015 році шлюбні відносини припинені. Причини психологічного характеру не дозволяють сторонам бути разом. Різні погляди на життя втрата взаєморозуміння, та не можливість дійти згоди при вирішені питань, не сприяли збереженню родини. Від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №889. Позивач [PERSON] подала до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує, позов просить задовольнити, справу розглянути за її відсутності, термін на примирення просить не надавати. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про визнання позовний вимог у повному обсязі, просив справу розглянути за його відсутності, термін для примирення не надавати. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 89 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 2005 року Коктебельською селищною Радою міста Феодосія Автономної Республіки Крим, свідоцтво серія [NUMBER] , актовий запис № 8 (а.с.5). Дошлюбним прізвищем позивача - [PERSON] є « [PERSON] », що підтверджено копією свідоцтва про шлюб (а.с.5). Від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №889 (а.с.6). Як встановлено судом, місцем постійного проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , є місце постійного проживання матері - [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено сторонами. Сторони спору про місце проживання дитини не мають. Як встановлено, сторони припинили подружні стосунки, припинили ведення спільного господарства, не мають спільного сімейного бюджету та не піклуються один про одного, прийшли до обоюдної згоди, що перебування у зареєстрованому шлюбі шкодить їх інтересам, а тому зберегти шлюб не є можливим. Обставини спору сторонами визнаються, а тому доказуванню у відповідності до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Відповідно до положень ст. 3 Сімейного Кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Як вбачається із встановлених обставин спору, примирення між сторонами не є доцільним. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Як встановлено судом, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін. Відповідно до положень ст.ст. 104, 105 СК України шлюб може бути припинений шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу і що має місце у даному випадку. На підставі ст.112 СК України, суд постановлює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, які визнані відповідачем у повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Заява позивача [PERSON] про залишення шлюбного прізвища після розірвання шлюбу, узгоджується із вимогами ст. 113 СК України, а тому також підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. Цивільного процесуального кодексу України). Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 768,40 гривень, що становить 384 гривень 20 копійок. Іншу частину судових витрат в розмірі 384 гривень 20 копійок стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі вище наведеного,

Outcome: approved