Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

У травні 2017 позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Головного управління Національної поліції в Київській області, прокуратури Київської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди від руйнування, розташованого на земельній ділянці вчиненого за бездіяльності правоохоронних органів у кримінальному провадженні, відкритому за фактом шахрайського заволодіння, вказаною земельною ділянкою. Позовна заява мотивована тим, що позивачі є потерпілими у кримінальному провадженні № 12013110100000978, відкритому Обухівським РВ ГУ НП України в Київській області 21.01.2013 р. за фактом шахрайського заволодіння земельною ділянкою за кадастровим номером 3223151000:04:065:0130, яка належить їм на праві спільної сумісної власності, шляхом перепродажу. Разом з тим, 06.06.2012 р. на ім`я [PERSON] , в якого [PERSON] 2002 року придбав земельну ділянку, особі, яка діяла за довіреністю, було повторно видано державний акт на право власності серія ЯМ № 553689 на земельну ділянку позивачів. Згодом за повторним державним актом на право власності [PERSON] 19.06.2012р. здійснив повторний перепродаж земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. На підставі цієї угоди, [PERSON] був виданий 30.08.2012 р. державний акт на право власності серія ЯМ № 233696 на земельну ділянку. У зв`язку з повторним продажем земельної ділянки позивача були подані заяви про вчинення злочину щодо шахрайського заволодіння земельною ділянкою до Шевченківського РВ ГУ НП України в м. Києві 20.01.2013 р. та до Обухівського РВ ГУ НП України в Київській області 21.01.2013 р., на підставі яких відкрито кримінальне провадження № 12013110100000978 за ч. 1 ст. 190 КК України. Крім того, 13.06.2013 р. позивачами подано до органу досудового слідства клопотання про накладання арешту на земельну ділянку з метою запобігання її подальшого перепродажу, у зв`язку з тим, що позивача стало відомо про те, що [PERSON] з [PERSON] виставили її на продаж. Вказане клопотання органом досудового розслідування було залишено без належного реагування, у зв`язку з чим 20.06.2013 р. земельна ділянка була продана [PERSON] 12.05.2014 p., від голови правління СТ «Роздолля», на якому розташована земельна ділянка позивачів, [PERSON] , було отримано інформацію, що на земельній ділянці розпочато демонтажні роботи - вирубку 20-річних плодоносних та інших дерев і знесення недобудованого 3-поверхового будинку, про що позивачами було повідомлено диспетчерську Обухівського PB ГУ МВС України в Київській обл. і викликано на 13.05.2014 р. наряд міліції на земельну ділянку. Станом на 23.05.2014 р. будівлю на земельній ділянці відповідачами [PERSON] , та [PERSON] було зруйновано практично вщент - лишилися лише руїни цокольного поверху, що підтверджено фотографіями, а також знищені дерева. Вважаючи, дії відповідачів [PERSON] , [PERSON] неправомірними щодо вирубки дерев, знесення недобудованого будинку, а також бездіяльність Обухівського РВ ГУ НП України в Київській області як структурного підрозділу юридичної особа ГУ НП в Київській області, та прокуратури Обухівського району Київської області, як структурного підрозділу прокуратури Київської області, як процесуального керівника у кримінальному провадженні, щодо невжиття належних заходів зі збереження майна позивачів шляхом накладення арешту на земельну ділянку та недобудованого будинку, що як наслідок призвело до знищення дерев та будинку, позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просили суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] та Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на їх користь, грошові кошти в розмірі 458 954 грн. у відшкодування матеріального збитку - вартості зруйновного будинку та 60 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Моральну шкоду позивачі обґрунтовують тим, що з огляду на вік позивачів зумисне руйнування відповідачами [PERSON] , [PERSON] недобудованого 3-поверхового цегляного будинку і вирубка 20-річних плодоносних та інших дерев, розташованих на земельній ділянці, навіть після витребування земельної ділянки з незаконного володіння, позбавило їх можливості відновити до стану, який передував діям і бездіяльності відповідачів. Відчуття безсилля і неможливості протидії незворотній шкоді, завданій їх майну діями відповідачів, призводить до душевних страждань, якими зокрема визначається моральна шкода відповідно до ст. 23 ЦК України. Вказана справа перебувала на розгляду у судді Васильєвої Н.П. Ухвалою суду від 13.06.2017 провадження у справі відкрито за правилами позовного провадження та призначено до судового розгляду на 11 липня 2017 року (т. 1 а.с. 142). Ухвалою суду від 13.06.2017 заяву позивачів про забезпечення позову задоволено (т. 1 а.с. 129-131) та накладено арешт на земельну ділянку за кадастровим номером 3223155400:03:038:0087 за адресою: смт [ADDRESS] , яка на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04 вересня 2014 року та заборонено здійснювати будь-які дії, пов`язані з її відчуженням (т. 1 а.с. 143). 11 липня 2017 року від представника прокуратури Київської області Шиленко М.В. надійшли письмові заперечення на позов (т. 1 а.с. 167-172), відповідно до яких позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вказує, що питання щодо арешту майна в 2013 році не вирішувалось у зв`язку з тим, що відповідно до вимог діючих на той час норм КПК України, а саме ч. 1, 3 ст. 170 КПК України арешт міг накладатись лише на майно підозрюваного обвинуваченого, цивільного відповідача. І лише після внесення змін до КПК України слідчим скероване клопотання до суду про накладення арешту на майно, а саме земельну ділянку. Ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 26.05.2014 року задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на земельну ділянку. У зв`язку з наведеним прокуратура Київської області не може нести відповідальність за знищення майна позивачів. Зазначила, що позивачами не наведено жодних обставин щодо обґрунтування моральних чи фізичних страждань, яких вони зазнали. Позивачі безпідставно простять суд застосувати солідарну відповідальність з відповідачів. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 вересня 2017 року вказана справа розподілена судді Батрин О.В. для розгляду (т. 1 а.с. 201) та ухвалою суду від 29 вересня 2017 року справу прийнято до провадження, призначено судовий розгляд справи на 13 листопада 2017 року (т. 1 а.с. 205). 9 серпня 2017 року позивачами надано суду заяву про визначення частки відповідальності і ступеня вини відповідачів (т. 1 а.с. 207). 13 листопада 2017 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивачів (т. 1 а.с. 221-222), оскільки відомості про кримінальне правопорушення внесені за заявою позивачів внесені до ЄРДР 20 січня 2013 року, у зв`язку з чим позивачі мали можливість звернутись до суду з вказаним позовом протягом трьох років. Водночас, позивачі звернулись до суду з позовом по закінченню строку позовної давності - у травні 2017 року. 3 квітня 2018 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов (т. 2 а.с. 28-30), відповідно до якого вона набула права власності на земельну ділянку 3223151000:04:065:0130 на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 квітня 2014 року. Події, про які вказують позивачі у позові, мали місце до набуття нею права власності на земельну ділянку, у зв`язку з чим вона не несе відповідальність за знищення дерев та будинку позивачів. Також 3 квітня 2018 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов (т. 2 а.с. 33-36), відповідно до якого позивачі не наводять жодних доказів у відшкодування матеріального збитку та моральної шкоди щодо наявності у діях [PERSON] будь-яких неправомірних дій, щодо здійснення [PERSON] будь-яких пошкоджень майна, належного позивачам, щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями [PERSON] з приводу володіння придбаною ним земельною ділянкою та шкодою, яка нібито була завдана позивачам, щодо наявності взагалі на визначеній ними земельній ділянці недобудованого будинку, садових насаджень, щодо факту завдання шкоди та розміру такої шкоди. Крім того, з позову вбачається, що завдання шкоди у вигляді руйнування майна, розташованого на земельній ділянці, вчиненого за бездіяльності правоохоронних органів у кримінальному провадженні відкритому за фактом шахрайського заволодіння вказаною земельною ділянкою, позивачі пов`язують із вчиненням проти них злочину. Проте, особи, винні у вчиненні злочину не встановлені, повідомлення про підозру у вчиненні злочину жодній особі не вручене. Тому, підстав для задоволення позову немає. Вказує, що зміст та вимоги позову суперечать один одному, оскільки позивачі просять суд визначити частку кожного з відповідачів у завданні їм коди, а в позові просять стягнути її солідарно. Також просив взяти до уваги, що вимоги про відшкодування моральної шкоди з аналогічних підстав були предметом розгляду в Обухівському районному суді Київської області у справі № 372/2529/15-ц, рішенням якого від 16.02.2016 року позивачам відмовлено у стягненні моральної шкоди. 22 травня 2018 року на підставі п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року у справі проведено підготовче судове засідання та судовий розгляд справи призначено на 10 липня 2018 року (т. 2 а.с. 45). Під час проведення підготовчого судового засідання заявлені клопотання позивачами про виклик та допит свідків, про накладення штрафу на відповідачів відмовлено, крім виклику та допиту директора ТОВ «Медіа Консалтинг груп ЛТД» [PERSON] , а також [PERSON] та позивачів, які виявили бажання бути допитаними у справі як свідки. 23 червня 2018 року від позивачів подано відповідь на відзив відповідача [PERSON] (т. 2 а.с. 52-53), відповідно до яких [PERSON] на час знищення недобудованого будинку перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] , а тому повинна нести відповідальність за їх знищення. Також, 23 червня 2018 року від позивачів надійшла відповідь на відзив відповідача [PERSON] (т. 2 а.с. 68-71), відповідно до яких у матеріалах справи наявні докази щодо знищення ним недобудованого будинку, позивачі надали суду заяву про визначення часток відповідальності відповідачів у завданні їм шкоди, рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди мало інший предмет - моральна шкода щодо вибуття земельної ділянки та її заволодіння шахрайським шляхом. Крім того, 23 червня 2018 року до суду від позивачів надійшла відповідь на відзив прокуратури Київської області (т. 2 а.с. 73-77), відповідно до якої доводи прокуратури вони відхиляють з огляду на позовні вимоги та, того, що в прокуратури була можливість накладення арешту, чого не було зроблено, та як наслідок призвело до знищення їх майна. Ухвалою суду від 28 лютого 2019 року (т. 2 а.с. 142, 147-148) у задоволенні клопотання представника відповідача 2 - [PERSON] про заміну одного заходу забезпечення позову іншим (т. 2 а.с. 112-115) відмовлено. Ухвалою суду від 11 грудня 2019 року провадження в частині позовних вимог [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення моральної шкоди закрито. У судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] , які також допитані судом як свідки, підтримали позовні вимоги з підстав, наведених у позові. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , представник відповідача прокуратури Київської області - Гриб Н.П. підтримали відзиви на позов з підстав, наведених у них. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Київській області - Середюк О.О. позовні вимоги не визнала в судовому засіданні, у зв`язку з їх недоведеністю та безпідставністю. Представник відповідача Державної казначейської служби України до судового засідання не з`явився. Тому, суд розглянув справу у його відсутність. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши докази, які містяться у справі суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з такого. Судом встановлено, що 03.04.2002 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,12 га, що розташована в СТ «Роздолля» в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області (т. 1 а.с. 18). На підставі вказаного договору купівлі-продажу [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-КВ № 000933 від 10.06.2002 (т. 1 а.с. 19). Враховуючи, що позивачі [PERSON] та [PERSON] на час купівлі земельної ділянки перебували в зареєстрованому шлюбі, то придбана земельна ділянка відповідно до ст. 60 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності. У подальшому, невідомими особами отримано державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] з кадастровим номером 3223151000:04:065:0130 серії ЯМ № 553689 від 06.06.2012, на підставі якого укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , з іншої від 19.06.2012 № 809 (т. 1 а.с. 17-29). На підставі вказаного догоовру [PERSON] отримав державний акт на право власності серії ЯМ № 233696 від 08.08.2012 (т. 1 а.с. 30). Згодом, 20.06.2013 року між [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки № 1315 (т. 1 а.с. 32-33). Вказана земельна ділянка стала належати відповідачам [PERSON] , та [PERSON] на праві спільної сумісної власності відповідно до положень ст. 60 Сімейного кодексу України, оскільки придбана ними в період їх шлюбу, що, зокрема, стверджується рішеннямСолом`янського районного суду м. Києва від 16 квітня 2014 року (т. 1 а.с. 38-40), відповідно до якого в порядку розподілу спільного майна подружжя право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:065:0130 визнано за [PERSON] . Судом також встановлено, що за заявою позивачів [PERSON] та [PERSON] слідчим відділом Обухівського відділу поліції ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 12013110100000978 від 20.01.2013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а саме з приводу заволодіння шляхом обману земельною ділянкою з кадастровим номером 322315100:04:065:0130, що розташована в СТ «Роздолля» в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області (т. 1 а.с. 15). [PERSON] та [PERSON] визнано потерпілими від кримінального правопорушення та допитано як потерпілих. Рішенням Обухівського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року у справі № 372/2529/15-ц підтверджено вибуття з власності [PERSON] та поза його волею земельної ділянки з кадастровим номером 322315100:04:065:0130, що розташована в СТ «Роздолля» в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області та придбання її [PERSON] . Вказаним рішенням витребувано з володіння [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] земельної ділянки (т. 1 а.с. 118-121), яке в цій частині ухвалою Апеляційного суду Київської області від 8 серпня 2016 року (т. 1 а.с. 122-126) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року (т. 1 а.с. 210-215) залишене без змін. 13.06.2013р. [PERSON] було подано до органу досудового слідства клопотання про накладання арешту на земельну ділянку з метою запобігання її подальшого перепродажу, у зв`язку з тим, що [PERSON] та [PERSON] виставили її на продаж (т. 1 а.с. 31). Відповідно до ст. 170 КПК України в редакції на час звернення до слідчого з клопотанням (13 червня 2013 року) арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його. Слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу. Крім того, у випадку задоволення цивільного позову суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про накладення арешту на майно для забезпечення цивільного позову до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше. Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, i перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову. Заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню. Заборона використання житлового приміщення, в якому на законних підставах проживають будь-які особи, не допускається. Тому, доводи прокурора, щодо неможливості накладення арешту на майно за клопотанням позивачів, оскільки [PERSON] , та [PERSON] не набули статусу підозрюваних у кримінальному провадження є безпідставними з огляду на положення ч. 2 ст. 170 КПК України в редакції на час звернення до слідчого з клопотанням (13 червня 2013 року). У зв`язку з цим, суд погоджується, що подане позивачами клопотання про накладення арешту на їх земельну ділянку з метою недопущення її подальшого відчуження іншим особам, слідчим Обухівського відділу поліції ГУНП в Київській області залишилось без належного реагування, у зв`язку з чим 20.06.2013 р. [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку було перепродано [PERSON] . Згодом клопотання позивачів про накладення арешту на земельну ділянку було скероване слідчим до суду, у зв`язку з чим ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 26.05.2014 року задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на земельну ділянку (т. 1 а.с. 45), яка ухвалою Апеляційного суду Київської області від 3 липня 2014 року залишена без змін (т. 1 а.с. 46). 12.05.2014 p., від голови правління СТ «Роздолля», на якому розташована земельна ділянка позивачів, [PERSON] , позивачами було отримано інформацію, що на земельній ділянці розпочато демонтажні роботи - вирубка 20-річних плодоносних та інших дерев і знесення недобудованого 3-поверхового будинку, про що позивачами було повідомлено диспетчерську Обухівського PB ГУ МВС України в Київській області та викликано на 13.05.2014 р. наряд поліції на земельну ділянку. Станом на 23.05.2014 р. будівлю на земельній ділянці відповідачами [PERSON] і [PERSON] було зруйновано практично вщент - лишилися лише руїни цокольного поверху, що підтверджено фотографіями, а також знищені дерева. При цьому, позивачами доведено, що у травні 2014 р. [PERSON] і [PERSON] було організовано та здійснено знесення недобудованого 3-поверхового будинку і вирубку 20-річних плодоносних та інших дерев на земельній ділянці позивачів за кадастровим номером 3223151000:04:065:0130. Розміщення недобудованого будинку зафіксовано на доданих до позову фотоматеріалах знятих 2010 р. (т. 1 а.с. 95-106), знищення майна підтверджено особисто відповідачем [PERSON] у поясненнях наданих 13.05.2014 р. (т. 1 а.с. 108-109), свідченнях 03.06.2014 р. (т. 1 а.с. 112-113), які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, на судому засіданні 16.02.2016 р. при розгляді цивільної справи № 372/2529/15-ц (т. 1 а.с. 114-116). Ці ж факти підтверджені на відео- та аудіо записами огляду земельної ділянки 13.05.2014 р. (т. 1 а.с. 117), дослідженими в судовому засіданні. Тому доводи представника відповідача [PERSON] - [PERSON] щодо пропуску позивачами строку позовної давності суд відхиляє, оскільки в даному випадку встановлено, що знесення недобудованого будинку мало місце в травні 2014 року (12 травня 2014 року зафіксовано виклик позивачами поліції на земельну ділянку), а до суду позивачі звернулись з цим позовом 5 травня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності, передбаченого ст.. 257 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ч. 3 ст. 373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шару межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться. Згідно з п. б ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав. Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що саме діями відповідачів [PERSON] та [PERSON] було завдано майнової шкоди позивачам внаслідок знищення недобудованого будинку, оскільки на час його знищення відповідачі вважали себе власниками земельної ділянки, перебували у зареєстрованому шлюбі та відповідно брали участь у знищенні будинку. При цьому, доводи представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , що відсутні докази того, що саме [PERSON] безпосередньо здійснював знищення будинку, суд до уваги не бере, оскільки даних га противагу цьому - подання ним заяви про вчинення кримінального правопорушення щодо знищення недобудованого будинку матеріали справи не містять. [PERSON] , вважаючи себе добросовісним набувачем та власником земельної ділянки, протягом тривалого часу користувався цією земельною ділянкою та об`єктами, які на ній розміщені, у тому числі шляхом їх знесення. Також суд відхиляє доводи представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , що [PERSON] набула право власності на земельну ділянку після подій, про які вказуються позивачами, на підставі рішення суду від 16 квітня 2014 року (т. 1 а.с. 38-40), у зв`язку з чим не може нести відповідальності за знищення будинку, з огляду на те, що знищення будинку мало місце під час перебування її з відповідачем [PERSON] у шлюбі, а тому придбана останнім земельна ділянка, перебувала у них на праві спільної сумісної власності відповідно до положень ст. 60 Сімейного кодексу України. Крім того, обізнаність відповідача [PERSON] про демонтаж будинку підтверджується її обізнаністю про це, зокрема, її особистою присутністю під час приїзду працівників поліції за заявою [PERSON] з приводу знищення будинку (т. 1 а.с. 98-99). Отже, під час судового розгляду позивачами доведено факт знищення будинку відповідачами [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з цим суд дійшов висновку про стягнення з них майнової шкоди, завданої знищенням недобудованого будинку, на користь позивачів [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості матеріального (майнового) збитку, завданого власнику нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] » від 20.10.2014 року вартість майнового збитку становить 193 224 грн. (т. 1 а.с. 58-79). Згідно з актуалізацією звіту вартість майнового збитку, завданого власнику майна становить 456 354 грн. (т. 1 а.с. 80-94). Відповідно до рецензії від 26 червня 2017 року ТОВ «Медіа Консалтинг груп ЛТД» звіт не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним та (або) непрофесійним і не може бути використаний (т. 1 а.с. 225-229) Разом з тим, суд відхиляє дані щодо невідповідності звіту, оскільки лише вказаним звітом визначена вартість зруйнованого будинку позивачів, а рецензією зазначається лише неможливість використання оцінки майна. При цьому, відповідачами на противагу звіту, не надано інших доказів щодо вартості зруйнованого майна позивачів. Крім того, судом з метою усунення протиріч даних звіту та рецензії на нього неодноразово викликались для надання пояснень оцінювач [PERSON] та [PERSON] , який складав рецензію на звіт. [PERSON] в судовому засіданні підтвердив дані щодо оцінку знищеного недобудованого будинку, надав пояснення яким чином проводилась оцінка та на підставі яких документів. Разом з тим, [PERSON] , до суду не з`явився та не надав пояснень щодо складення рецензії на звіт. Відповідно до принципу диспозитивності, передбаченого ст. 13 ЦПК України, та принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, суд погоджується з даними звіту, що вартість майнового збитку, завданого власнику майна становить 456 354 грн. Відповідно до ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини. Враховуючи вказані положення законодавства суд дійшов висновку про стягнення завданої майнової шкоди солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивачів, оскільки в даному випадку шкода, завдана майну потерпілих, спільними діями цих відповідачів та неможливо чітко визначити ступінь кожного з відповідачів у завданні шкоди. Така позиція узгоджується з до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.92 року особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими. Отже, солідарний характер відповідальності осіб, що спільно завдали шкоди, пояснюється неподільністю результату їх шкідливих діянь та необхідністю створення умов для відновлення порушених прав потерпілого. 13 листопада 2017 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивачів (т. 1 а.с. 221-222), оскільки відомості про кримінальне правопорушення внесені за заявою позивачів внесені до ЄРДР 20 січня 2013 року, у зв`язку з чим позивачі мали можливість звернутись до суду з вказаним позовом протягом трьох років. Водночас, позивачі звернулись до суду з позовом по закінченню строку позовної давності - у травні 2017 року. Що стосується позовних вимог про стягнення майнової та моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю Обухівського РВ ГУ НП України в Київській області як структурного підрозділу юридичної особи ГУ НП в Київській області, та прокуратури Обухівського району Київської області, як структурного підрозділу прокуратури Київської області, то суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Позовні вимоги щодо стягнення майнової та моральної шкоди внаслідок протиправності дій прокуратури Обухівського РВ ГУ НП України в Київській області та прокуратури Обухівського району Київської області зводяться лише до того, що правоохоронні органи своєчасно не вжили заходів забезпечення, передбачених чинним Кримінальним процесуальним кодексом України. При цьому, позивачами не надано доказів спричинення шкоди саме цими правоохоронним органами. Відповідно до ст. 4 КПК України суд, прокурор, слідчий і орган дізнання зобов`язані в межах своєї компетенції вжити всіх передбачених законом заходів до встановлення події злочину, осіб, винних у вчиненні злочину і притягнення їх до покарання. Кримінальним процесуальним кодексом України визначено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування, у тому числі оскарженні бездіяльності слідчого, прокурора, рішення слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження ст. 303 КПК України. Частиною 1 ст. 306 КПК України передбачено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими ст.ст. 318-380 Кодексу. З огляду на вказане, позивачі не були позбавлені можливості захищати свої права у якості потерпілих у кримінальному провадженні, в тому числі від неправомірних дій чи бездіяльності слідчого органу та прокуратури в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України. При цьому звернення позивача до органів досудового розслідування та суду із заявами та скаргами не може вважатись порушенням прав позивачів, оскільки є правомірною дією суб`єкта, направленою на реалізацію його процесуального права звернення до органів досудового розслідування та суду. З огляду на викладене, зазначені позивачами обставини не свідчать про заподіяння їм шкоди. Крім того, позивачі з метою захисту своїх прав мали можливість і на звернення до суду з відповідними позовами про захист права власності в порядку цивільного судочинства, у яких могли подавати заяви про забезпечення позову, зокрема, і шляхом накладення арешту на земельну ділянку, маючи на той час інформацію про можливе відчуження земельної ділянки [PERSON] , [PERSON] , а згодом і подавати заяви в межах цивільних справ про заборону проводити будь-які дії на земельній ділянці, маючи інформацію про нового власника земельної ділянки - [PERSON] . Суд також бере до уваги, що для настання деліктної відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювана шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки необхідні для всіх випадків відшкодування шкоди. Шкода полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється правом, а майнова шкода - у зменшенні майнової сфери потерпілого, що, своєю чергою, тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника. Проте, позивачами не надано суду доказів на підтвердження наявності шкоди, наявності причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю органу прокуратури, поліції і майновою шкодою, не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння йому шкоди такими діями поліцією та прокуратурою. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ним своїх повноважень Згідно з ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, ч. 2 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Крім того, в абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 (далі постанова Пленуму Верховного Суду України № 4), передбачено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, ступінь вини заподіювана, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов`язані з ними витрати та з чого при цьому виходить. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи, що позивачами не наведено жодних обставин на обґрунтування моральних чи фізичних страждань, яких вони зазнали від бездіяльності Обухівського РВ ГУ НП України в Київській області та прокуратури Обухівського району Київської області, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, завданої бездіяльністю цих органів. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] 458 954 грн. у відшкодування майнової шкоди та про відмову у задоволенні позовних вимог до Головного управління Національної поліції в Київській області, прокуратури Київської області, Державної казначейської служби України про стягнення майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати на користь держави стягуються з відповідачів [PERSON] , [PERSON] у розмірі 4 589 грн. 54 коп., тобто по 2 294 грн. 77 коп. з кожного з відповідачів.

Outcome: partial