Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою до [PERSON] міської ради Харківської області про визнання права власності за набувальною давністю на недобудований житловий будинок готовністю виконаних робіт 22% під літ. «А-1», та гараж під літ. «Б», що знаходиться на земельній ділянці: Харківська область, м. Ізюм, проїзд Колодязний, буд. № 16, яким користується із 2005 року по цей час (а.с. 1-3, 51). Позивачка [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, надали заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, просять суд позов задовольнити повністю. Представник відповідача [PERSON] міської ради Харківської області в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, заперечень на позов не надав. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Позивачка [PERSON], як на підставу позовних вимог щодо визнання за нею право власності на нерухоме майно, посилається на ст. 344 ЦК України, оскільки набула право власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, як-то більш ніж 10 років користувалася цим майном безперервно. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до приписів ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином, у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкритого, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи, що недобудований житловий будинок готовністю виконаних робіт 22% під літ. «А-1», та гараж під літ. «Б», що знаходиться на земельній ділянці: Харківська область, м. Ізюм, проїзд Колодязний, буд. № 16, належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу недобудованого житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] 26.02.2008 року за реєстровим № 1070, та зареєстровано [PERSON] БТІ 15.04.2009 в реєстровій книзі 1 за № 62 (а.с. 7-10). Відповідно копії довідки про склад сімї голови квартального комітету №6 від 06.05.2016 вбачається, що гр. [PERSON] дійсно проживає: [INFO], користується недобудованим будинком та земельною ділянкою з 2005 року (а.с. 12). Судом встановлено, що починаючи з 2005 року позивачка [PERSON] тривало, добросовісного, відкритого та безперервного володіє нерухомим майном як своїм власним - недобудований житловий будинок готовністю виконаних робіт 22% під літ. «А-1», та гараж під літ. «Б», що знаходяться на земельній ділянці: Харківська область, м. Ізюм, проїзд Колодязний, буд. № 16, позивачка повністю несла витрати по утриманню нерухомого майна в належному стані, зробила своїми силами ремонт, оплачує комунальні послуги, тому позовні вимоги є обґрунтованими. Судові витрати на судовий збір суд залишає за позивачкою відповідно до її вимог (а.с. 14).

Outcome: approved