Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

у травні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в котрому просила: - поділити квартиру [ADDRESS] , що є спільною сумісною власністю подружжя; - визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] як на частку у спільній сумісній власністю подружжя; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] як на частку у спільній сумісній власністю подружжя. Свої вимоги мотивувала тим, що з 27.06.2003 року перебуває з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі спільним коштом подружжя була придбана квартира [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано на [PERSON] . Фінансовими джерелами придбання вказаної квартири став продаж квартири, яка згідно документів належала їй, але фактично також була придбана у шлюбі і була спільною власністю подружжя. Ухвалою від 21.09.2018 року відкрито провадження у справі (а.с. 38-39). Ухвалою від 19.02.2019 року справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. із призначенням її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 18.04.2019 року (а.с. 45-46). Ухвалою від 18.04.2019 року судовий розгляд справи відкладено на 15.08.2019 року з метою забезпечення реалізації права відповідача на подання відзиву (а.с. 53-54). Ухвалою від 15.08.2019 року судовий розгляд справи відкладено на 06.11.2019 року з метою забезпечення реалізації права позивача на подання заперечень на відзив (а.с. 97-98). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач подав відзив на позов, в котрому позов визнав частково та просив суд визнати за [PERSON] право власності на 15% квартири за адресою: [ADDRESS] , визнати за ним право власності на 85% квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 59-62). Свою позицію мотивував тим, що заява позивача про те, що квартира [ADDRESS] , була придбана за спільні кошти подружжя, не відповідає дійсності. Так, 13.06.2003 року згідно договору купівлі-продажу ВСХ № 266640 його батьками була продана їх власна квартира за адресою: [ADDRESS] , за 132 500,00 грн., що на той час становило близько 15 000,00доларів США. Крім того, його мати [PERSON] взяла кредит на суму 50 000,00 грн. (зобов`язання на одержання споживчого кредиту від 25.05.2006 року), який сплачувала особисто. Кошти у сумі 132 500,00 грн., котрі його батьки отримали з продажу вищевказаної квартири, кредитні кошти у сумі 50 000,00 грн., а також заощадження його батьків у обсязі 35 000,00 грн. були передані йому і належали йому особисто. Саме за ці кошти у червні 2006 року була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] . Документів та копій, які підтверджують акт купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , надати до суду немає можливості, оскільки вони були привласнені позивачем без його згоди. Факт проживання у квартирі за адресою: [ADDRESS] , підтверджується штампами у паспортах громадян України позивача та його. Зазначив, що відтак кошти на придбання квартири в м. Бориспіль, яка хоч і була придбана під час перебування його у шлюбі з позивачем, були надані виключно його батьками з їх заощаджень та від продажу їх власного майна, в тому згідно ст. 57, п. 1.3 СК України, квартира за адресою: [ADDRESS] , була його особистою приватною власністю, як майно, набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Квартира [ADDRESS] , в свою чергу, була продана у червні 2009 року, і за ці кошти, а також за рахунок кредиту на суму 60 000,00 грн. (договір безпроцентної позики від 25.10.2012 року), який сплачувала його мати [PERSON] , була придбана квартира у [ADDRESS] , на яку посилається позивач у позовній заяві. Таким чином, кошти на придбання квартири в м. Українка, яка хоч і була придбана під час перебування його у шлюбі з позивачем, були надані виключно його батьками з їх заощаджень та від продажу їх власного майна. Тому, вважав, що згідно ст. 57, п. п. 1, 7 СК України частка коштів, витрачених на купівлю вищевказаної квартири за адресою: [ADDRESS] , джерелом яких є спільні кошти подружжя, становить не більше 30%. Також просив врахувати, що всі комунальні платежі, що стосуються квартири за адресою: [ADDRESS] , з моменту введення будинку, до якого належить квартира, в експлуатацію 09.09.2016 року і по сьогоднішній день, сплачувалися виключно ним. Позивач [PERSON] 12.08.2019 року подала відповідь на відзив, в котрій зазначила про безпідставність та недоведеність тверджень відповідача, викладених у відзиві. Вказала про те, що останнім не надано доказів того, що його батьками були надані кошти на придбання житла, а кошти, отримані його матір`ю за договорами позики, мали цільове призначення - придбання квартири. Зазначила, що фінансовими джерелами для придбання квартири в м. Києві стали не лише кошти, отримані від продажу квартири у м. Українка, а й її власні заощадження, адже з 2000 року по 2008 рік, з 2011 року по 2013 рік вона офіційно працювала. Крім того, зазначила, що з моменту одруження вона та [PERSON] постійно проживали разом, вели спільне господарство, спільно несли витрати щодо придбання та утримання майна, в все придбане під час шлюбу майно, котре придбавалось та зазнало покращень, є об`єктом спільної сумісної власності. До того ж, зазначила, що від шлюбу з відповідачем вони мають двох дітей, котрі проживають з нею, а тому, вона б могла вимагати відступити від рівності часток подружжя у спільному майні, проте, цього не зробила (а.с. 88-91). 20.08.2019 року [PERSON] були подані заперечення на відповідь на відзив на позов, в котрих він зазначив про те, що коштів для придбання житла у м. Бориспіль у червні 2006 році у нього та позивача не було і не могло бути. З листопаду 2002 року після закінчення навчання в Полтавському педагогічному університеті по листопад 2005 року він перебував на навчанні в аспірантурі, а потім протягом семи місяців до червня 2006 року працював на посаді молодшого наукового співробітника в Інституті математики у м. Київ. Позивач, у свою чергу, працювала на посаді вчителя математики у школі № 3 м. Полтави з вересня 2001 року до червня 2006 року. Інших джерел прибутку у подружжя не було, і зворотне не підтверджується жодними наданими позивачем документами. Враховуючи також той факт, що у подружжя у червні 2004 року народилася дитина і потрібно було також вести господарство, оскільки вони проживали окремо від батьків, очевидно, що джерелом коштів, необхідних для придбання квартири у м. Бориспіль у обсязі більш ніж 200 000,00 грн. навіть у частці, яку можна було б взяти до уваги, не міг бути прибуток подружжя. Цим джерелом були виключно прибуток з продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , що належала його батькам, а також позики, взяті і сплачувані його матір`ю. Ці кошти після дарування їх йому батьками і були пізніше витрачені на придбання квартири у м. Бориспіль. Тому, вважав, що кошти, що були витрачені на придбання квартири в м. Бориспіль, є його особистою приватною власністю. Просив також взяти до уваги, що свідчення позивача про те, що зароблені нею гроші витрачалися на придбання нерухомості у різних містах України, не відповідають дійсності. Позивач з червня 2006 року проживала у м. Бориспіль зі ним і їх сином й фізично не могла працювати з червня 2006 року по вересень 2007 року у школі № 3 в м. Полтава, отже, відповідний запис у трудовій книжці позивача, як і інший запис щодо роботи у цій школі, що співпадає з навчанням на стаціонарному відділенні у Полтавському педагогічному університеті з вересня 2000 року по травень 2001 року, що були вписані за участю батька позивача, який перебував в той час на посаді директора вищевказаної школи, фактично є фіктивним. Єдиним джерелом прибутку позивача, який навіть теоретично міг би бути використаний для придбання нерухомості, була праця у ТОВ «Приватбудсервіс» на посаді бухгалтера протягом 7,5 місяців у 2008 році, праця у «НУР Авто» на посаді бухгалтера протягом 2 років з 2011 по 2013 рік, а також декретні виплати по догляду за дитиною. Жодних свідчень того, що на вказані прибутки можна було б придбати хоча б суттєву частку вказаної у відзиві на позовну заяву нерухомості у м. Бориспіль, м . Українка або у м. Київ, таких як довідки про заробітну платню, позивач не надає, тому просив не брати ці свідчення до уваги. Твердження про те, що з позивачем проживають двоє спільних дітей, також не відповідає дійсності. Так, їх донька, [PERSON] , [INFO] , з серпня 2018 року по теперішній час фактично проживала у м. Полтава з батьками позивача, в той час як сам позивач в цей період часу проживала у Німеччині, що може бути підтверджено, наприклад, реєстрацією перетину державного кордону. Також їх син, [PERSON] , [INFO] , у цей час постійно проживав з ним у Німеччині та відвідував там школу. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони у справі 27.06.2003 року зареєстрували шлюб, про що Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 616 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 14). З матеріалів справи вбачається, що 20.06.2013 року [PERSON] за згодою [PERSON] було продано квартиру [ADDRESS] , договір купівлі-продажу якої було посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Кравченко Л.Г. за реєстровим № 461 (а.с. 8). З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , право власності на яку за ним зареєстровано 28.10.2015 року на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] , виданого 08.12.2015 року (а.с. 10). Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені ст. 57 СК України, відповідно до п. п. 1-3 ч. 1 якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік, має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. За ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Зі змісту цієї норми випливає, що згода другого з подружжя подається у простій письмовій формі, якщо правочин, який укладається одним з подружжя за рахунок спільного майна, стосується цінного майна і разом з тим не вимагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації. За ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У відповідності до п. п. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Зважаючи на те, що суду не подано достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя (недостатність утримання спільної дитини , витрати майна на шкоду інтересам сім`ї тощо) в розумінні ст. 70 СК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності особистої приватної власності дружини, чоловіка в розумінні положень ст. 57 СК України, а також , що жодна із сторін не заявила вимог про реальний поділ спільного майна, відсутність даних про технічну можливість такого поділу, суд приходить до висновку, що таке майно слід поділити в межах заявлених вимог, визначивши за кожним із сторін по рівній частці у спільній власності, а саме: по 1/2 частці у праві спільної власності на вказану квартиру. На думку суду, з боку позивача доказами в розумінні положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Надані останнім заява за підписом гр. [PERSON] від 16.08.2019 року про передачу нею коштів від отримання споживчого кредиту від 25.05.2006 року та безпроцентної позики від 25.10.2012 року, а також від продажу квартири [ADDRESS] як дарування судом оцінюються критично, а тому не приймаються до уваги з огляду на наступне. Так, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, відповідач зазначив, що у придбання спірної квартири в більшості були вкладені його особисті грошові кошти, отримані від батьків у дар. На підтвердження вказаних обставин позивачем надано копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , договори споживчого кредиту від 25.05.2006 року та безпроцентної позики від 25.10.2012 року на ім`я його матері [PERSON] . Проте, такі твердження відповідача не знайшли свого підтвердження матеріалами справи. Так, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі грошові кошти та цінні папери, а також нерухомі речі ( ч. 1 ст. 718 ЦК України). Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Проте, [PERSON] на підтвердження того, що грошові кошти, за які було придбано спірну квартиру, йому було передано в дар від його батьків, не було надано суду договору дарування. При цьому, з підстав зазначених судом вище, вказана обставина не може бути підтверджена показаннями свідків. Подана відповідачем заява від імені [PERSON] не дає суду підстав для встановлення дійсності викладених в ній обставин. Крім того, відповідач, реалізуючи на власний розсуд свої права, визначені ст. 43 ЦПК України щодо подання доказів, заяв та клопотань тощо, в обґрунтування даної своєї позиції порядком витребування доказів, який передбачений правилами ст. 84 ЦПК України, не скористався та не витребував у встановленому законом порядку доказів, необхідних йому для обґрунтування останньої, так само й не заявляв будь-яких клопотань задля отримання відомостей для підтримання свої позиції. До того ж, у своєму відзиві відповідач фактично визнав статус спірної квартири як спільної сумісної власності подружжя, і лише заперечував проти рівності часток кожного з них. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За таких обставин, суд доходить висновку про те, що спірна квартира є спільною власністю подружжя, а тому підлягає поділу між ними в рівних частинах. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу квартира, що знаходиться за адресою: квартира [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем право власності - в розмірі 1/2 частини вказаного майна та змінивши таким чином режим спільної сумісної власності подружжя на цей об`єкт на режим спільної часткової власності. З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, приходить до висновку, що позов [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved