Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

У травні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь 20000,00 грн. моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров’я при виконанні трудових обов’язків внаслідок професійного захворювання. В обгрунтування позову послався на те, що у період з 25.05.1982 року по 26.04.2001 року працював на шахтах № 1, 6, 8, 7, 10 «Великомостівська» за професіями гірничого робітника підземного, кріпильника, гірника очисного вибою, гірничого майстра, помічника (заступника) начальника дільниці, начальника зміни. Останнє місце роботи ДВАТ Шахта № 1 «Великомостівська» з 12.01.2000 року по 19.12.2000 року підземний гірничий майстер видобувної дільниці. 26.04.2001 року звільнений по п.2 ст.40 КЗпП України по стану здоров’я внаслідок невідповідності займаної посади і виконуваної роботи. У зв’язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього значно погіршився стан здоров’я, внаслідок чого останній неодноразово був змушений звертатися за медичною допомогою. Довідкою МСЕК від 14.03.2001 року позивачу встановлено III групу інвалідності та 45% втрати професійної працездатності. Довідкою МСЕК від 28.02.2012 року останньому встановлено 50% втрати професійної працездатності. Зазначає, що тривалий час працював у важких та шкідливих підземних умовах праці з постійним ризиком і небезпекою для життя і здоров’я. В молодому віці став інвалідом III групи, відчуває біль у попереково-крижовій ділянці хребта, затерпання і болі в кінцівках рук і ніг, задишка, кашель, серцеві болі. Змушений постійно звертатися до лікаря, важко виконувати домашню роботу. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що постійно відчуває болі у попереково-крижовій ділянці хребта, в кінцівках рук і ніг, має задишку, кашель, серцеві болі, важко рухатися та виконувати домашню роботу. Просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив повністю, просить відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення сторін, з’ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на таке. Установлено, що позивач у період з 25.05.1982 року по 26.04.2001 року працював на шахтах № 1, 6, 8, 7, 10 «Великомостівська» за професіями гірничого робітника підземного, кріпильника, гірника очисного вибою, гірничого майстра, помічника (заступника) начальника дільниці, начальника зміни. У період з 12.01.2000 року по 19.12.2000 року працював підземним гірничим майстром видобувної дільниці на ДВАТ Шахта № 1 «Великомостівська». 26.04.2001 року звільнений по п.2 ст.40 КЗпП України по стану здоров’я внаслідок невідповідності займаної посади і виконуваної роботи (згідно копії трудової книжки [PERSON]С.). У зв’язку з роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач був змушений звертатися за медичною допомогою, що підтверджується копіями наявних у справі медичних документів. Відповідно до довідки МСЕК серії ЛВА-2 № 006373 від 14.03.2001 року позивачеві встановлено 45% втрати професійної працездатності на хронічний попереково-крижовий радикуліт. Згідно з довідкою МСЕК серії 10 ААА № 015170 від 28.02.2012 року останньому встановлено 50% втрати професійної працездатності. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Право на відшкодування моральної шкоди у зв’язку з ушкодженням здоров’я на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який введено в дію 24.11.1992 року (згідно Постанови Верховної Ради України від 14.10.1992 року № 2695-XII) і який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв’язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров’я, пов’язаним з виконанням ним трудових обов’язків, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 22.06.1993 року № 492, введеними в дію з 01.07.1993 року (далі – Правила). Згідно з абзацом 5 пункту 4 цих Правил за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується така. Факт спричинення позивачеві моральної шкоди, а отже, право на її відшкодування, підтверджується наявними у справі копіями медичних документів, що підтверджують втрату ним професійної працездатності унаслідок професійного захворювання. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом ураховано таке. Відповідно до пункту 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Ураховуючи, що стійку втрату професійної працездатності позивачеві вперше було встановлено 14.03.2001 року, а розмір відшкодування моральної шкоди на цей час, згідно з частиною 2 пункту 11 зазначених Правил, не міг перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, який відповідно до Указу Президента України від 25.08.1996 року № 762/96 становив 17,00 грн., беручи до уваги тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, стан його здоров’я, оскільки, згідно з поясненнями позивача, він постійно відчуває болі у попереково-крижовій ділянці хребта, в кінцівках рук і ніг, має задишку, кашель, серцеві болі, йому важко рухатися та виконувати домашню роботу, тяжкість професійного захворювання, настання у зв'язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача максимальний розмір відшкодування, що становить 2550,00 грн. (17/розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян/ х 150 /неоподатковуваних мінімумів доходів громадян/ = 2550). Щодо вимоги про стягнення 20000,00 грн., то така перевищує встановлений у Правилах її граничний розмір, у зв’язку з чим задоволенню у повному обсязі не підлягає. Таким чином, позов задовольняється частково, у межах, зазначених вище.

Outcome: partial