Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

У травні 2015 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Радуга Сіті ЛТД» про визнання договору удаваним, визнання договору недійсним, в якому просив суд, з урахуванням уточнень від 19.02.2016 року, визнати удаваними укладені між ТОВ «Радуга Сіті ЛТД» та [PERSON] договір бронювання №10/785 від 05.03.2015 р., яким ТОВ «Радуга Сіті ЛТД» забронювало для [PERSON] однокімнатну квартиру [NUMBER] у незавершеній будівництвом секції № 6, 10-й поверх, загальною площею 40,97 м.кв на будівельному майданчику в [ADDRESS], попередній договір купівлі-продажу квартири від 12.03.2015р., посвідчений нотаріусом Ляхар О.М., зареєстрований в реєстрі за №358, а також договір про забезпечення виконання зобов'язань №6/785 від 12.03.2015р., такими, що направлені на встановлення відносин по інвестуванню [PERSON] будівництва квартири у незавершеному будівництвом будинку та подальшому оформленню проінвестованої квартири у власність інвестора [PERSON]; визнати недійсними вищевказані договори; застосувати наслідки недійсності по вищевказаним договорам; стягнути з ТОВ «Радуга Сіті ЛТД» на користь позивача кошти у сумі 503684,20 грн., яка складається з основного боргу у сумі 302400 грн., у якості втрат від інфляції - 57880,32 грн., процентів за користування коштами за період з 11.04.2015р. по 19.02.2016р. - 7829,26 грн., а також 135574,62 грн. у якості пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за період з 11.04.2015 р. по 19.02.2016р. Свої вимоги мотивує тим, що з письмової згоди свого чоловіка уклала з відповідачем такі договори: договір бронювання №10/785 від 05.03.2015р., яким товариство «забронювало» їй однокімнатну квартиру [NUMBER] у секції №6, 10-й поверх, загальною площею 40,97 м.кв.; попередній договір договору купівлі-продажу квартири від 12.03.2015р., посвідчений нотаріусом Ляхар О.М., зареєстрований в реєстрі за №358; договір про забезпечення виконання зобов'язань №6/785 від 12.03.2015р., що укладений у простій письмовій формі та містить ціну основного договору, розмір авансу, порядок розрахунку та підстави для припинення взаємних зобов'язань у випадку невиконання умов договору забезпечення. 05.03.2015р. на виконання договору бронювання вона сплатила відповідачу кошти у сумі 10000грн., в 12.03.2015р. на виконання договору забезпечення віддала відповідачу готівкою кошти у сумі 310400 грн. в рахунок авансу за придбання в майбутньому квартири, в підтвердження чого їй видали три без номерні квитанції до прибуткових касових ордерів на загальну суму 320400 грн. відповідно: на суму 149000 грн. від 13.03.2015 р.; на суму 149000 грн. від 16.03.2015р.; на суму 4400 грн. від 17.03.2015р. 23.04.2015р. позивачка отримала у відділі продажу завірену службовою особою роздруківку даних бухгалтерського обліку, яка має назву «ТОВ «Радуга Сіті ЛТД» Картка рахунку 361 за 12.03.2015-30.04.2015», згідно якої позивачка сплатила Товариству: 12.03.2015р. кошти у сумі 10000 грн. згідно невідомим їй договором забезпечення № 5/712 від 23.02.2015р.; 13.03.2015р. кошти у сумі 149000 грн. згідно з договором забезпечення; 16.03.2015 р. кошти у сумі 139000 грн. у якості дольової участі у будівництві згідно з договором забезпечення; 17.03.2015р. кошти у сумі 4400 грн. у якості дольової участі у будівництві згідно з договором забезпечення. Таким чином, Товариство, отримавши від позивачки кошти у сумі 302400 грн., внесло їх на свій рахунок не відразу та не у відповідності до днів, зазначених у квитанціях. Передані позивачкою кошти Товариство згідно з бухгалтерським обліком вважає інвестуванням позивачкою будівництва квартири, у зв'язку з чим і використовує їх на будівництво останньої. Позивачка зазначає, що вона та Товариство в частині передачі нею коштів Товариству у сумі 302400 грн. вчинили інший правочин (інвестування у будівництво), ніж той, що передбачений договором забезпечення, який є удаваним. Вона проінвестувала будівництво квартири, а тому до такого правочину потрібно застосовувати законодавство, яке регулює інвестиційну діяльність. Попередній договір містить пункти, що підпадають під дію законодавства про інвестування. Так, згідно з п.5.2 попереднього договору сторони погодили, що основний договір може бути укладений виключно у разі оплати стороною-2 повної суми коштів, що передбачено статтею 2 договору про забезпечення». Згідно з п.2.2.1 договору забезпечення позивачка повинна до 17.03.2017р. оплатити 97% вартості квартири площею 39,7409 м.кв., що становить 472643,05 грн. Згідно п. 2.2.3.1 договору забезпечення позивач повинна не пізніше 17.03.2015р. вчинити перший платіж у розмірі 302400 грн. за 28 м.кв. Згідно з п.2.2.3.2 договору забезпечення позивачка повинна оплатити решту квадратних метрів квартири згідно з п.2.2.1 договору у розмірі 170243,05 м.кв. протягом 36 місяців згідно з графіком погашення. Як зазначає позивач, нею було укладено правочин щодо інвестування у будівництво квартири, елементи якого містяться у двох вищевказаних договорах. Крім того, попередній договір є складеним, тобто таким, що складається як з частини, що нотаріально посвідчена та має назву «Попередній договір», так і з частини, що укладена у простій письмовій формі та включена до договору, що має назву «Договір про забезпечення виконання зобов'язань». Посилаючись на ст. 215, 216, 220, 548 ЦК України позивач вважає, що дані договори мають бути визнані недійсними із застосуванням судом наслідків недійсності договору. В судовому засіданні позивачка, її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, та просили суд про їх задоволення. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Радуга Сіті ЛТД» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляхар О.М. в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином у встановленому законом порядку, в направленому поштою на адресою суду листі за вих..№272 від 16.07.2015р. повідомила суд про свою відмову участі у судовому процесі в якості третьої особи про просила суд розглядати справу за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 05.03.2015р. між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Радуга Сіті ЛТД» було укладено договір бронювання №10/785, відповідно до умов якого позивачка передала грошову суму у розмірі 10000 грн. за бронювання майбутньої квартири та подальшого укладання договорів. Дана грошова сума враховується при укладанні попереднього договору купівлі-продажу, як сума, на яку зменшується вартість першого внеску за договором забезпечення зобов'язань. Квартира, яка бронюється, знаходиться за адресою: [ADDRESS], кількість кімнат 1, площа 40,97 м.кв. 12.03.2015 року між [PERSON] (далі - Сторона-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Радуга Сіті ЛТД» (далі - Сторона-1) було укладено попередній договір договору купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ляхар О.М., відповідно до п.1.1 якого сторони зобов'язуються, в строки встановлені в п. 1.3.1 цього договору, укласти договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого сторона-1 (в основному договорі продавець) зобов'язується передати у власність (продати) окрему квартиру стороні-2, яка знаходиться в житловому будинку за адресою: [ADDRESS], а сторона-2 (в основному договорі покупець) зобов'язується прийняти у власність (купити) об'єкт та належним чином сплатити його вартість в обсязі згідно з розділом 2 попереднього договору. Згідно п.п.1.2, 1.3.1 попереднього договору, сторони встановили, що виконання зобов'язання щодо укладення та нотаріального посвідчення Основного договору, яке встановлене пунктом 1.1 статті 1 попереднього договору повинне бути забезпечене. Вид та порядок забезпечення виконання вказаного зобов'язання сторони визначають в окремому договорі про забезпечення виконання зобов'язань № 6/785 від 12 березня 2015 р. Зазначений договір про забезпечення виконання зобов'язань сторони укладають у простій письмовій формі та підписують одночасно з укладенням та нотаріальним посвідченням цього попереднього договору. Згідно п.1.2.1 Цей попередній договір та договір про забезпечення виконання зобов'язань є невід'ємними один від одного. Припинення дії, втрата чинності, розірвання одного з цих договорів тягне за собою припинення дії, втрату чинності, розірвання іншого договору. 12 березня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Радуга Сіті ЛТД» та [PERSON] було укладено договір про забезпечення виконання зобов'язань № 6/785 у простій письмовій формі, відповідно до п.п.2.2.1-2.2.3 [PERSON] зобов'язується у строк до 25 березня 2017 року, сплатити ТОВ «Радуга Сіті ЛТД» 97% вартості об'єкту. Орієнтовна вартість об'єкту у національній валюті України на день укладання цього договору становить 472643,05 грн., у т.ч. ПДВ 20% - 78773,84 грн., як оплату 39,7409 кв.м. Об'єкту. Решту від загальної вартості об'єкту, визначеної відповідно до умов попереднього договору, [PERSON] має сплатити в строк, встановлений Основним договором купівлі-продажу. Перший платіж здійснюється не пізніше 17 березня 2015р. у розмірі 302400 грн., у т.ч. ПДР 20% - 50400 за фіксованою вартістю 1 (одного) квадратного метра, яка складає 10800 грн., у т.ч. ПДВ 20% - 1800 грн., як оплату 28,00 кв.м. Відповідно квитанцій від 13 березня 2015р., 16 березня 2015р. та 17 березня 2015р. виданих позивачу Товариством з обмеженою відповідальністю «Радуга Сіті ЛДТ», згідно договору про забезпечення №6/785 від 12.03.2015р. позивачкою було сплачено наступні суми: 149000 грн., 149000 грн., 4400 грн. Відповідно до ст. 252 ЦК України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно п. 1.3.1 попереднього договору договору купівлі-продажу квартири, сторони зобов'язуються укласти Основний договір протягом 3 (третього) кварталу 2016 року, з урахуванням вимог п.5.2 цього попереднього договору, але в будь-якому разі не раніше отримання стороною-1 правовстановлюючих документів на об'єкт - надання Державною реєстраційною службою України та/або відповідними державними органами документів, що є необхідними для належного укладення та нотаріального посвідчення Основного договору. Тобто, відповідно до ст. 212 ЦК України укладення основного договору обумовлене відкладальними обставинами, що суперечить ст. 635 ЦК України. Згідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Ч.1 ст. 215 ЦК України закріпила, що недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені вказаною нормою є підставою для визнання його недійсним. Ч.2 ст. 548 ЦК України недійсність основного зобовязання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч.1ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідност.216 ЦК Українинедійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст.216 ЦК Українита виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст.11 ЦПК України. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків. Відповідно до п.п.5,10 вказаної Постанови вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1ст.216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Відповідно до вимог ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання не спричиняє недійсність основного зобов'язання. Вивчивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині про визнання недійсними укладених договорів між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Радуга Сіті ЛТД», а саме договору бронювання, попереднього договору договору купівлі-продажу квартири та договору про забезпечення виконання зобов'язань, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню. Крім того, системний аналіз умов вказаних вище договорів дозволяє дійти висновку, що за своєю правовою природою вони містять ознаки іншого договору, а саме договору інвестування у будівництво житла, але, враховуючи, що суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання їх недійсними у зв'язку із тим, що вони суперечать вимогам закону, суд не вбачає підстав для визнання договорів удаваними. Також відповідно до ст. 216 ЦК України суд застосовує наслідки недійсності правочину та задовольняє вимоги щодо стягнення з відповідача коштів у сумі 302400 гривень, які були сплачені позивачкою відповідно до умов вищевказаних договорів. В судовому засіданні представник позивача зазначив, що відповідачем було введено позивачку в оману стосовно ненадання (приховання) інформації про скасування сертифікату відповідності будівельного об'єкту та відсутності дозволу на будівництво. Зазначені обставини, зокрема, підтверджуються ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року, справа №826/17400/14. Згідно вказаної ухвали суду «результатами перевірки було встановлено, що на земельній ділянці, яка огороджена будівельною огорожею, на замовлення ТОВ «Континентбуд» виконуються будівельні роботи з будівництва житлового комплексу «Перлина Троєщини» без дозволу на виконання будівельних робіт, чим порушено ч.1 ст.34 та ч.1 ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»… Із матеріалів справи вбачається, що перевіркою від 24.06.2014 року встановлено, що на земельній ділянці, розташованої по [ADDRESS], яка огороджена будівельною огорожею на замовлення ТОВ «Континентбуд» виконуються роботи з будівництва житлового комплексу «Перлина Троєщини» без дозволу на виконання будівельних робіт». Додатково позивачка зазначила, що до укладання договорів вона особисто спілкувалася з приватним нотаріусом та іншими працівниками ТОВ «Радуга Сіті ЛТД», які проінформували її, що будівництво першої секції будинку повністю завершено, туди вже заселилися люди, таким чином, відповідачем було надано неправдиву інформацію та фактично введено її в оману щодо істотних умов договору. Крім того, нотаріус сказала їй, що вона теж є інвестором будівництва квартири в даному будинку. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Протягом судового розгляду стороною відповідача не було надано будь-яких конкретних правових доказів на підтвердження того, що позивачу при укладенні договорів було надано інформацію про хід будівництва та наявність у відповідача всіх необхідних дозвільних документів. Що стосується вимог про стягнення з відповідача втрат від інфляції, процентів за користування коштами та пені, то судом встановлено наступне. Як зазначено в Правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15 статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Суд, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу, застосував двосторонню реституцію, на виконання якої вирішив стягнути з відповідачів на користь позивача отримані від нього за продаж будинку кошти, які відповідачі не повернули. У зв'язку із цим застосуванню підлягає стаття 1212 ЦК України, згідно з якою особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Це положення застосовується і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу. Тобто, грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. Положенням ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 5 вищезазначеної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. З огляду на зобов'язання, які виникли між сторонами вбачається, що вони є не грошовими. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав застосовування ст.ст. 625, 549 ЦК України до даних правовідносин, а тому і про відмову у задоволенні позову в частині стягнення 3% річних, інфляційних витрат та пені. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме судовий збір у розмірі 3024 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial