Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з даною позовною заявою (яку пізніше було уточнено) в якій просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі - 52629,00 грн., компенсаційні виплати у сумі - 27789,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі - 17612,00 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі - 173923,20 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 12 жовтня 1978 року по 18 червня 2019 року позивач працював у Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод». 03 червня 2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення. Втім, звільнено позивача було лише 23 вересня 2020 року за власним бажанням. Проте, повного розрахунку в день звільнення з позивачем проведено не було. Такі дії відповідача є незаконними. Тому він просив стягнути з відповідача нараховану йому, але не виплачену заробітну плату, середній заробіток за весь період затримки у судовому порядку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] погодився з сумою заборгованості по заробітній платі та за невикористану відпустку наведеній в довідці відповідача. Також зазначив, що останній раз позивач працював в липні 2019 року, втім, чому позивача було звільнено в 2020 році він не розуміє, оскільки заяву про звільнення було подано в 2019 році. Також заперечував проти врахування скорочених робочих тижнів. Представник відповідача Федорченко А.А. в судовому засіданні погодився, що позивач останній раз працював в липні 2019 року та пояснити чому його було звільнено лише в 2020 році він не може. Крім цього зазначив, що на підприємстві було встановлено дводенний та одноденний робочий тиждень, а тому і середній заробіток необхідно розраховувати з вищевикладеного. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. (Офіційне тлумачення положення частини першої статті 233 див. в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працював на Приватному акціонерному товаристві «Дніпропетровський агрегатний завод» до 23 вересня 2020 року (а.с. 6). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами же ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Разом з тим, в день звільнення з [PERSON] не було проведено остаточного розрахунку та не виплачено нараховану заробітну плату з компенсацією за невикористану відпустку, яка за період з лютого 2019 року по вересень 2020 року (станом на 26.01.2021 року) становить 52629 грн. 00 коп., що підтверджується довідкою відповідача про заборгованість з виплати заробітної плати перед працівником. У пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вказані вище висновки Верховного Суду України повністю узгоджуються з п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, згідно якого особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Разом з тим, з довідки про заборгованість по заробітній платі вбачається, що сума заборгованості по нарахованій, але невиплаченій позивачу заробітній платі у розмірі 52629 грн. 00 коп. вказана вже після утримання податків та відрахувань, передбачених законом. Саме таку суму заборгованості просив стягнути позивач разом з компенсацією за невикористану відпустку у розмірі 17612 грн. 00 коп. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає необхідним стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь [PERSON] нараховану, але невиплачену заробітну плату з компенсацією за невикористану відпустку у розмірі 52629 грн. 00 коп. (сума з урахуванням відрахувань і податків). Що стосується позовних вимог позивача стосовно стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки, необхідно вказати наступне. Відповідно до ч. 1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п. 21 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Відповідно до абзацу 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідно до бухгалтерської довідки, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 324 грн. 09 коп. з урахуванням податків. Позивач зазначає, що період затримки розрахунку при звільненні починається з 18.06.2019 року, оскільки 03 червня 2019 року він звернувся до відповідача з заявою про звільнення. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Втім, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що він дійсно саме 03.06.2019 року звернувся до відповідача з заявою про звільнення. А у відповідності до наказу 1002 К позивача звільнено з підприємства 23.09.2020 року. Представником відповідача в судовому засіданні надано низку наказів про встановлення одноденного та дводенного робочих тижнів на підприємстві, але сторони погодились з тим, що позивач останній раз працював на підприємстві в липні 2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В той же час, вищевказані накази датовані: 29.08.2019 року, 27.09.2019 року, 23.12.2019 року, 30.03 2020 року, 29.06.2020 року, 30.10.2020 року, тобто після того, як позивач вже не з`являвся на підприємстві, а відтак його не було ознайомлено з даними наказами, а доказів зворотного суду не надано. В той же час, в матеріалах справи наявний наказ № 1002К від 23.09.2020 року про звільнення [PERSON] за власним бажанням (а.с. 6). Таким чином, період розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку становить - з 24.09.2020 року по 24 травня 2021 року: 5 робочі дні у вересні 2020 року, 21 робочий день у жовтні 2020 року, 21 робочий день у листопада 2020 року, 22 робочі дні у грудні 2020 року, 19 робочих днів у січні 2021 року, 20 робочих днів у лютому 2021 року, 22 робочих дні у березні 2021 року, 22 робочих дні у квітні 2021 року, 13 робочих днів у травні 2021, а всього - 165 робочих днів, які необхідно помножити на середньоденний заробіток позивача, тобто - 165*324,09 дорівнює 53474 грн. 85 коп. Стосовно вимог позивача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В свою чергу, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. (ч. 1 ст. 137 ЦПК України). Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, апеляційної скарги, надання консультацій тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивач надав: квитанцію до прибуткового касового ордера № 76 від 07.04.2021 року, відповідно до якого позивач сплатив адвокатові [PERSON] 3000 грн. 00 коп. за професійну правову допомогу; ордер Серії ДП № 173/047. Крім цього, адвокат Бурчак І.П. неодноразово приймав участь у судовому засіданні. За таких обставин, суд приходить до висновку, що на користь позивача підлягає стягненню 3000 грн. 00 коп. в якості відшкодування судових витрат. При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слідує стягнути судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі викладеного,

Outcome: partial