Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

У червні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Краснолиманського міського суду від 29 грудня 2012 р., яке набуло чинності 15 березня 2013 р. дії ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» щодо припинення електропостачання в будинок [ADDRESS], зареєстрований на праві власності за [PERSON], в період з 25.06 по 04.07.2012 р. визнані неправомірними. Також ухвалою Краматорського міського суду від 03 квітня 2013 р. було встановлено бездіяльність Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби Горлівського міського управління юстиції щодо виконання рішення Краматорського міського суду від 07 листопада 2011 р. Вказаною ухвалою був встановлений факт невиконання у добровільному порядку ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» судового рішення. Вважав, що вказаними неправомірними діями відповідача, які порушують його права споживача, йому спричинено матеріальну шкоду, яка полягає у недовідпущеній електроенергії у період з 25.06 по 04.07.2012 р., компенсація за яку підлягає стягненню на його користь у двократному розмірі її вартості, що складає 10000 грн. Крім того, неправомірними діями відповідача йому було спричинено моральну шкоду, оскільки він вимушений був додавати зусиль для влаштування свого життя та побуту у зв'язку з відключенням його будинку від електропостачання; в судовому порядку доказувати що він є добросовісним споживачем, що принижувало його честь ті гідність. Просив на відшкодування моральної шкоди стягнути на його користь грошову компенсацію в розмірі 5000 грн. Також просив стягнути на його користь зустрічні зобов'язання в розмірі 810 грн. 67 коп., які виникли за рішенням Краматорського міського суду від 07.11.2011 р. В ході слухання справи позивач позовні вимоги змінював і в остаточному вигляді просив стягнути на його користь матеріальну шкоду, яка полягає у недопоставці електричної енергії у період з 25.06 по 04.07.2012 р.; грошову компенсацію в рахунок відшкодування моральної шкоди - 5000 грн.; судові витрати які полягають в оплаті вартості експертизи; витрати, пов'язані з виїздом до суду його та третьої особи [PERSON] по 1441 грн. 20 коп. кожному. Рішенням Краснолиманського міського суду від 09 січня 2014 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково: на його користь з відповідача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої у результаті порушення прав споживача, стягнуто 777 грн. 44 коп. та судові витрати в загальній сумі 414 грн. 87 коп. В іншій частині вимог відмовлено. Крім того, з відповідача в дохід держави стягнуто судовий збір в розмірі 243 грн. Не погодившись з рішенням суду, відповідач приніс апеляційну скаргу, в якій просили рішення суду скасувати як таке, що не відповідає вимогам діючого законодавства та фактичним обставинам справи, яким суд дав неправильну правову оцінку. Просили ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилався на те, що у суду першої інстанції не було підстав для стягнення матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої електроенергії у розмірі, визначеному експертизою. Суд безпідставно не прийняв до уваги їх доводи про те, що у даному випадку експертною установою для розрахунку неправильно був застосований п. 33 Правил користування електроенергією для населення, оскільки вказаний пункт розповсюджується на випадки споживання електроенергії за відсутності лічильника. Крім того, проведення розрахунку середньодобового споживання електроенергії, виходячи з восьми останніх місяців не передбачене Правилами. У суду першої інстанції також не було підстав для стягнення витрат в розмірі 414 грн. 87 коп., оскільки це суперечить вимогам ст. 85 ЦПК України. При цьому, висновки суду про втрату частини заробітку не відповідають фактичним обставинам, оскільки в судовому засіданні позивач сам пояснював, що знаходиться у відпустці. Більш того, на підтвердження даних вимог позивач взагалі не надав жодного доказу, що залишилося поза увагою суду. Позивач також не погодився з рішенням суду в частині стягнення судових витрат та моральної шкоди, приніс апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду в даній частині скасувати і задовольнити його вимоги у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилався на те, що у суду першої інстанції не було підстав для відмови у стягненні на його користь грошової компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди. В ході слухання справи судом першої інстанції було встановлено факт неправомірності дій відповідача щодо відключення його будинку від електропостачання. Вказаними діями йому спричинені моральні страждання, оскільки в даний період він вимушений був додавати зусиль для влаштування свого побуту у зв'язку із порушенням звичайного укладу життя. При цьому суд першої інстанції також не враховував, що постачання води до будинку відбувається за допомогою електрики, як і приготування їжі. Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не звернув уваги на діюче законодавства, зокрема на вимоги ст.ст. 23, 1167 ЦК України, Правила користування електроенергією для населення та ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». У суду першої інстанції також не було підстав для часткового задоволення вимог щодо стягнення судових витрат. Зокрема, суд стягнув з відповідача судовий збір у розмірі, встановленому діючим законодавством, що свідчить про задоволення його позову у повному обсязі. За вказаних обставин на користь позивача підлягають стягненню у повному обсязі витрати, понесені на проведення експертизи. Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги ст. 85 ЦПК України про сплату добових та компенсації відриву від звичайних занять, які обчислюються в пропорційному розміру від мінімальної заробітної плати і на витрати, пов'язані з виїздом. До судового засідання сторони не прибули, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду в частині стягнення судових витрат зміні з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, надав їм відповідну оцінку і обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення вартості недоотриманої послуги та відмови у відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, визначаючи розмір судових витрат, суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є підставами для зміни судового рішення. Так, при розгляді справи судом першої інстанції було встановлено, що рішенням Краснолиманського міського суду від 29 грудня 2012 р., яке набуло чинності 15 березня 2013 р. дії ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» щодо припинення електропостачання в будинок [ADDRESS], зареєстрований на праві власності за [PERSON], в період з 25.06 по 04.07.2012 р. визнані неправомірними. Відповідно до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вищевказаним рішенням суду встановлено, що у будинок [ADDRESS], право власності на який зареєстровано за [PERSON], до якого ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» надаються послуги електропостачання на підставі договору, укладеного 12.09.2011 р. між сторонами по справі, подання електроенергії в період з 25.06 по 04.07.2012 р. було припинено неправомірно. Згідно вимог п.44 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 р. №1357 (в редакції за станом на день виникнення правовідносин) (далі Правила), у разі тимчасового припинення електропостачання з вини енергопостачальника він несе відповідальність згідно з умовами договору у розмірі двократної вартості недовідпущеної споживачу електричної енергії. Відповідно до висновку судово-економічної експертизи №236/1528/13-ц від 22 листопада 2013 року, вартість недовідпущеної споживачу електроенергії за період з 25.06 по 04.07.2012 р. включно складає 777 грн. 44 коп. За вказаних обставин, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення вартості недоотриманої послуги з електропостачання у встановлений період. Апеляційний суд не може прийняти до уваги доводи відповідача про те, що у суду першої інстанції не було підстав для стягнення вартості недоданої електроенергії у розмірі, визначеному експертизою у зв'язку із неправильно проведеним експертною установою розрахунку із застосуванням п. 33 Правил, оскільки вони необґрунтовані. В суду першої інстанції не було підстав для сумніву в експертному висновку, оскільки експертизу проведено на підставі ухвали суду і експерти попередженні про кримінальну відповідальність. Згідно п. 33 Правил, у разі користування електричною енергією без приладу обліку з дозволу енергопостачальника розрахунки із споживачем здійснюються відповідно до середньомісячного споживання. Величина середньомісячного споживання електроенергії визначається за попередні 12 місяців, або за фактичний період споживання, якщо він менший 12 місяців. Виходячи з Правил, іншого порядку визначення величини середньомісячного споживання не встановлено. Доказів того, що такий розрахунок проводиться лише при використанні електроенергії без приладу обліку, відповідачем не надано. Експертом обґрунтовано визначено період у вісім місяців, оскільки це період фактичного споживання позивачем електроенергії за адресою: будинок [ADDRESS], до відключення будинку від електропостачання. Крім того, для розрахунку величини середньодобового споживання електроенергії, Правила не містять розмежування між літнім та зимовим використанням електроенергії. Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги наданий відповідачем розрахунок вартості недоданої послуги, оскільки він не містить посилань на нормативні акти, які застосовувалися відповідачем при його проведенні. Щодо відшкодування моральної шкоди, то у суду першої інстанції не було підстав для задоволення цієї частини вимог [PERSON], оскільки вони не ґрунтуються на законі. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ставиться питання про відшкодування моральної шкоди у зв'язку із порушенням його права споживача на отримання послуги від виконавця, тобто правовідносини між сторонами регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 р. (в редакції за станом на день виникнення правовідносин) (далі Закон). Відповідно до вимог ч.2 ст. 22 Закону, при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. При цьому, згідно п.5 ч.1 ст. 4 Закону, відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. За вказаних обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні цієї частини вимог. Не було підстав і для застосування ст. 1167 ЦК України, оскільки вказана норма закону на виниклі правовідносини не розповсюджується. Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги позивача про необґрунтовану відмову суду першої інстанції у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди є безпідставними. Щодо судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема оплати вартості експертизи та витрат, пов'язаних з виїздом до суду то в цій частині апеляційні скарги сторін підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема: витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. При цьому, як вбачається з вимог ст. 85 ЦПК України, витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно уточненої позовної заяви [PERSON], ним ставилося питання про стягнення на його користь вартості недоотриманої послуги з електропостачання за певний період у розмірі 777 грн. 44 коп. Як вбачається з рішення суду з ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» на користь позивача стягнуто саме таку суму, на відшкодуванні якої наполягав останній, тобто, позов [PERSON] щодо даної частини вимог судом задоволений у повному обсязі. За вказаних обставин у суду першої інстанції не було підстав для стягнення витрат, пов'язаних з оплатою експертизи пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати понесені на оплату вартості експертизи у повному обсязі, а також оплата банківських послуг, оскільки кошти перераховувалися через банківську установу на оплату експертизи і на пересилання експертного висновку до суду першої інстанції цінним листом, що складає 1794 грн. 53 коп. Щодо стягнення витрат, пов'язаних з виїздом до суду, то підстав для їх задоволення у суду першої інстанції не було, оскільки доказів понесення витрат, пов'язаних з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла позивачем не надано. Апеляційний суд не може прийняти до уваги доводи апелянта-позивача про необхідність стягнення на його користь добових та компенсації відриву від звичайних занять, які обчислюються в пропорційному розміру від мінімальної заробітної плати, оскільки останнім недоведене, що участь у судовому розгляді справи стала для нього відривом від звичайних занять і саме яких. Щодо стягнення витрат, пов'язаних з виїздом до суду третьої особи, то такі вимоги не передбачені діючим законодавством. На підставі викладеного та

Outcome: partial