Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

У червні 2017 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ «КБ «Приватбанк») і просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти в розмірі 1 000 грн. та у відшкодування моральної шкоди 60 000 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач послався на те, що за рішеннями суду є боржником перед відповідачем за кредитним договором від 14.10.2007 р. На сьогодні має низку хронічних захворювань. У зв'язку зі скрутним матеріальним становищем Чумаківською сільською радою йому на соціальну карту надано матеріальну допомогу в розмірі 1 000 грн. Однак, відповідач, не маючи на те законних підстав, всупереч умов кредитного договору, зняв зазначену суму в рахунок погашення заборгованості. Вказує, що вказаними протиправними діями відповідача йому заподіяно моральної шкоди. На підставі ст. 1212, 1213, 23, 1167 ЦК України просивзадовольнити позов у заявлений ним спосіб. Ухвалою суду (суддя Матійчук Г.О.) позовну заяву повернуто позивачу для подання до належного суду (а.с. 8), яка ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2017 р. скасовано, питання про відкриття провадження по справі направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 47-48). Ухвалою суд (суддя Батрин О.В.) від 11 вересня 2017 р. позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків протягом 5 днів з моменту отримання ухвали (а.с. 72). Після усунення недоліків позовної заяви (а.с. 74-77) ухвалою суду від 06 листопада 2017 р. відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд на 12 грудня 2017 р. (а.с. 78). 27 березня 2018 р. від представника відповідача Кобзар Ю.Б. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення свого права позивач мав дізнатися з квітня 2010 р., після його звільнення з-під варти, однак, з позовом звернувся лише у червні 2017 р. Просила застосувати строк позовної давності. Окрім того, зазначає, що договірне списання грошових коштів з рахунку клієнта без його розпорядження передбачено положеннями чинного законодавства, Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Умовами та правилами надання банківських послуг, з якими позивач ознайомився та погодився під час укладання кредитного договору, про що ним особисто зазначено у заяві про надання кредиту. Вказує на помилкове посилання позивача на положення ст. 1212, 1213 ЦК України, як підставу заявлених ним позовних вимог. Зазначає, що позивачем в належний спосіб не доведено заподіяння йому моральної шкоди та розмір її відшкодування (а.с. 96-100). Ухвалою суду від 28 вересня 2018 р. закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 30 листопада 2018 р. (а.с. 113). 01 жовтня 2018 р. до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій сторона позивача зазначає про помилкове посилання відповідача на сплив позовної давності, оскільки неправомірне списання відповідачем коштів позивача з соціальної допомоги мало місце в 2017 р. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги. Представник відповідача заперечив щодо їх задоволення. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 14 жовтня 2007 р. між сторонами відповідачем - ПАТ КБ «Приватбанк» та позивачем - [PERSON] укладено кредитний договір б/н, у формі заяви позичальника № ONXRF114800101. Укладання кредитного договору сторонами не заперечується. Згідно з доводів позовної заяви позивач з липня 2008 р. по квітень 2010 р. перебував під вартою, що унеможливило виконання ним своїх кредитних зобов'язань за вказаним кредитним договором. У зв'язку з неналежним виконанням позивачем своїх зобов'язань за кредитним договором судовим наказом Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2010 р. з позивача на користь банку стягнуто заборгованість в сумі 17 997, 41 грн. В подальшому заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2014 р. з позивача на користь банку стягнуто заборгованість 17 042,72 грн. Як вбачається з наданих позивачем медичних довідок, його стан здоров'я потребує постійного медикаментозного лікування та періодичного обстеження. 28 квітня 2017 р. Чумаківська сільська рада за зверненням позивача щодо надання матеріальної допомоги перерахувала на рахунок позивача матеріальну допомогу в розмірі 1 000 грн. Як вбачається з виписки по рахунку позивача вказана сума матеріальної допомоги автоматично списана банком на погашення простроченої заборгованості (а.с. 67). Саме дії відповідача, що мали місце 28 квітня 2017 р., з автоматичного списання коштів на погашення простроченої заборгованості, що призначалися як матеріальна допомога позивачу, є предметом розгляду даної справи, а тому, доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності на увагу не заслуговують та відхиляються судом. Заперечуючи доводи позовної заяви відповідач вказує, що договірне списання грошових коштів з рахунку клієнта без його розпорядження передбачено положеннями чинного законодавства. Так, згідно з положеннями ч. 2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Статтею 1074 ЦК України визначено що, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що банк не може списувати грошові кошти з рахунка клієнта без його розпорядження, крім випадків - наявності рішення суду про таке стягнення, встановлення такого права законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Як вбачається із заяви позичальника № ONXRF114800101 від 14 жовтня 2007 р., позивач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом із запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (стандарт), Тарифами, з якими позивач ознайомлений під час написання такої заяви, складає між ним та банком договір, що підтверджується особистим підписом у заяві. Пунктом 3.2.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам встановлено, що позичальник доручає банку списувати кошти із всіх поточних рахунках у валюті кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами при настанні строків платежів (договірне списання). Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, мотивував свої вимоги тим, що відповідачем неправомірно та незаконно здійснено списання грошових коштів на зарахування заборгованості за кредитним договором, оскільки розпорядження про списання грошових коштів позивач не надавав. При цьому, як вбачається з матеріалів справи та сторонами не заперечується, списання 28 квітня 2017 р. належної позивачу суми матеріальної допомоги 1 000 грн. мало місце в рамках примусового стягнення заборгованості. Так, згідно з п. 11 ч. 1 ст. 73 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення не може бути звернено на такі виплати як допомогу на лікування. Проте, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 73 вказаного Закону стягнення не здійснюється також із сум неоподатковуваного розміру матеріальної допомоги. У 2017 р. сума неоподатковуваного розміру матеріальної допомоги становила 2 240 грн. Отже, списання відповідачем перерахованих позивачу 28 квітня 2017 р. Чумаківською сільською радою коштів матеріальної допомоги в розмірі 1 000 грн. суперечить чинному законодавству. За положеннями ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного суду України від 07.06.2017 р по справі № 923/1233/15. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Під час розгляду справи судом встановлено порушення прав позивача, а відповідачем, в свою чергу, такі доводи позивача суду не спростовані. Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що кошти в розмірі 1 000 грн., які були переховані позивачу Чумаківською сільською радою як матеріальна допомога на лікування не перевищували неоподатковуваного розміру матеріальної допомоги, встановленого на 2017 р., були автоматично списані відповідачем в рахунок погашення заборгованості у відсутність для цього правових підстав, та зважаючи на те, що такі кошти відповідачем в добровільному порядку позивачу не повернуто, заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача списаних коштів, підлягають задоволенню. Щодо вимог позову про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 № 4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо завдання позивачу моральної шкоди. Крім того, позивач у своєму позові не навів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, в чому вона проявилась. Таким чином, виходячи зі встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін щодо відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що позивачу завдано моральну шкоду діями чи бездіяльністю відповідача, зокрема, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. У зв'язку із задоволенням позову в частині стягнення безпідставно набутих грошових коштів, судові витрати у вигляді судового збору за вимоги майнового характеру в розмірі 704 грн. 80 коп. відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

Outcome: partial