Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-14 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання припиненими її трудових відносин з відповідачем з 24 травня 2018 року, у зв'язку із її звільненням з посади директора за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач обіймає посаду директора ТОВ «КАВУРМА», яке господарської діяльності не здійснює, інші учасники загальних зборів підприємства, які є громадянами Республіки Туреччина, ним не опікуються і жодної участі у ньому не беруть, будь-яких інших найманих працівників не має. Оскільки позивач втратила зацікавленість у перебуванні на посаді директора ТОВ «КАВУРМА» і бажає змінити своє працевлаштування, проте скликати Загальні збори учасників для вирішення питання її звільнення неможливо, зв'язок із ними втрачено, вона звернулася до суду /а. с. 4-8/. Ухвалою судді від 11 червня 2018 року у справі відкрито провадження для розгляду у порядку спрощеного позовного провадження /а. с. 47-48/. Від відповідача відзив на позов не надходив до суду, копія належним чином засвідченої ухвали про відкриття провадження від 11 червня 2018 року, разом з судовою повісткою про виклик та копією позовної заяви з додатками судом направлялися за зареєстрованим місцем знаходження юридичної особи, відповідно до даних до внесені до Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проте у суду відсутні відомості про повідомлення сторони про справу - конверт повернувся до відправника без вручення адресату /а. с. 53/. Представник позивача 15 серпня 2018 року подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримуються стороною і просив їх задовольнити /а. с. 51/. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 28 жовтня 2016 року на загальних зборах учасників у складі [PERSON], [PERSON], котрий діяв також на підставі довіреності від [PERSON], яким належить по 20 % статутного капіталу ТОВ «КАВУРМА», та [PERSON], у власності якого перебуває 40 % статутного капіталу підприємства, постановлено створити ТОВ «КАВУРМА» у м. Києві, вул. Філатова, буд. 10-А, оф. 2/49 з розміром статутного капіталу у сумі 5000 грн. Відповідно до Протоколу № 1 Загальних зборів учасників ТОВ «КАВУРМА» від 28 жовтня 2016 року, затверджено Статут товариства та позивача призначено його директором /а. с. 11/. 31 жовтня 2016 року відомості про створене підприємство ТОВ «КАВУРМА» внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань /а. с. 12-13/. Позивач 24 квітня 2018 року направила засновникам ТОВ «КАВУРМА» заяву про її звільнення з посади директора з 24 квітня 2018 року за власним бажанням, та супровідні листи з проханням провести позачергові збори 24 травня 2018 року, для вирішення питання її звільнення, що підтверджується копіями фіскальних чеків /а. с. 33, 34, 35-38/. Встановлено, що Загальні збори Учасників ТОВ «КАВУРМА», скликані на 24 травня 2018 року, о 11:00 год., не відбулися, оскільки учасники зборів та / або їхні уповноважені представники не з'явилися, про що складено відповідний протокол /а. с. 39/. Відповідно до статті 58 Закону України «Про господарські товариства», Вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Відповідно до статті 62 Закону України «Про господарські товариства», дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників, організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства. Тобто, загальні збори учасників здійснюють управління товариством та реалізують право уповноваженого органу товариства усунути особу від виконання обов'язків члена виконавчого органу в будь-який час і з будь-яких підстав. Трудові спори розглядаються комісіями по трудових спорах, та/або районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору (ст. 221 Кодексу законів про працю України). Кодекс законів про працю встановлює загальні вимоги до порядку розірвання трудових відносин, не враховуючи специфіку становища керівника господарського товариства. По суті, директор об'єднує в собі і статус найманого працівника (який визначається на підставі норм трудового права) і статус виконавчого органу господарського товариства (який визначається на підставі норм корпоративного права). Ні норми трудового договору, ні положення Статуту не повинні погіршувати становище директора порівняно з тим обсягом гарантій, наданих йому трудовим законодавством. Тобто, директор завжди може скористатися ст. 38 Кодексу законів про працю України й ініціювати розірвання трудового договору за власним бажанням. За змістом положень ст. 38 Кодексу законів про працю України та ст. 145 Цивільного кодексу України, ст. 58, 60, 62 Закону України «Про господарські товариства» право директора на звільнення за власним бажанням кореспондує обов'язок учасників товариства розглянути заяву директора про звільнення, створити новий виконавчим орган та внести дані зміни в Єдиний державний реєстр. Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Розглядаючи справи, пов'язані із застосуванням даною норми, Конституційний суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007, та від 29 січня 2008 року № 2- рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Уповноважений на звільнення директора орган ТОВ «КАВУРМА» проігнорував повідомлення позивача про його звільнення і не розглянув по суті її заяву про звільнення протягом передбачених законодавством строків, не виконав покладених на нього Статутом обов'язків по створенню нового виконавчого органу. З огляду на викладене, своєю бездіяльністю, яка виразилася у невжитті заходів для прийняття рішення про звільнення позивача в межах статутної діяльності Товариства, ТОВ «КАВУРМА» були порушені трудові права [PERSON], зокрема її право бути звільненим із займаної посади за власним бажанням, та право на вільне обрання місця роботи на власний розсуд. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову [PERSON], а відтак його задоволення. У відповідності до частини першої статті 141 ЦПК України, якою передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача стягуються судові витрати на користь позивача, а саме судовий збір у розмірі 704, 80 грн.

Outcome: approved