Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

Ухвалою Сихівського районного суду від 09.06.2015 року скасовано судовий наказ, виданий 29.04.2015 року про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ЛКП «Старий Сихів» заборгованості за житлово-комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 906 грн., а також судового збору в розмірі 121 грн. 80 коп. 31.08.2015 року ЛКП «Старий Сихів» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не здійснюють оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території, в результаті чого утворилася заборгованість, яка станом на квітень 2015 року складає 906 грн., яку ЛКП «Старий Сихів» просить стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] солідарно разом із судовими витратами. В судове засідання 15.01.2016 року представник позивача не зявилася, надавши клопотання про розгляд позову без їх участі. В судовому засіданні 10.11.2015 року представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідачів заборгованість за надані житлово-комунальні послуги. Відповідачі в судове засідання 15.01.2016 року не зявилися. Про час та місце розгляду позову відповідачі повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення судового засідання від відповідачів не надходило. В судовому засіданні 10.11.2015 року відповідач [PERSON] позов не визнав, посилаючись на те, що в період, коли виникла заборгованість, відповідачі не проживали в будинку і не користувалися послугами з утримання будинку та прибудинкової території. Крім того, відповідач [PERSON] просив застосувати до вимог позивача позовну давність. Заслухавши представника позивача, відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. В жовтні 2003 року відповідачка [PERSON] в якості основного квартиронаймача зареєструвала ордер на житлове приміщення двокімнатну квартиру № 37 загальною площею 62,0 метрів квадратних в багатоквартирному будинку № 85 по вул. Кос-Анатольського в м. Львові. На підставі свідоцтва про право власності від 26.08.2006 року відповідачі є співвласниками вищезазначеної квартири на праві спільної часткової власності по 1/4 кожен. Відповідачі зареєстровані у вищезазначеній квартирі з 2007 року. Позивач є виконавцем житлово-комунальних послуг, що надаються мешканцям багатоквартирного будинку, де розташована квартира, в якій мешкають відповідачки. Зокрема, позивач надає мешканцям вищезазначеного будинку послугу з утримання будинку та прибудинкової території. З особового рахунку № 1130000985037 вбачається, що вартість послуг з утримання будинку та прибудинкової території оплачувалася не в повному обсязі, в результаті чого утворилася заборгованість. Позивач просить стягнути заборгованість. Вирішуючи позов суд врахував наступне. Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів) та на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, освітлення місць загального користування, вивезення побутових відходів). Таким чином, послуги з утримання будинків та прибудинкових територій, а також з централізованого опалення є видами житлово-комунальних послуг. Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач [PERSON] посилається на те, що обовязок з оплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території розпочався з часу реєстрації місця проживання відповідачів у вищезазначеній квартирі. Суд не може погодитись з таким посиланням відповідача. За правилами ч. 1 ст. 68 ЖК України наймач зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно ч. 1 ст. 64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. При цьому, законодавство не повязує початок фактичного проживання у квартирі з настанням обовязку наймача оплачувати комунальні послуги. Так само факт проживання не повязано і з обовязком власника оплачувати комунальні послуги, оскільки відповідно до ст. 360 ЦК України співвласники відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязані брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями, повязаними із спільним майном. Таким чином, в період з дня реєстрації ордера на житлове приміщення, а саме з жовтня 2003 року у відповідачів виник обовязок з оплати комунальних послуг, зокрема послуги з утримання будинку та прибудинкової території в квартирі за адресою: м. Львів, вул. Кос-Анатольського, 85/37. В ч. 2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що ціни та тарифи на житлово-комунальні послуги та послуги з утримання будинків та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. За правилами ст. 31 Закону органи місцевого самоврядування затверджують ціни та тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно обгрунтованих витрат на їх виробництво. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. Доказів того, що тарифи на послугу з утримання будинку та прибудинкової території визначені позивачем з порушенням норм законодавства, відповідачем не надано, як і не надано доказів обовязку позивача провести перерахунок з оплати вказаних послуг. Отже, право позивача на отримання оплати з житлово-комунальних послуг в повному обсязі за період з жовтня 2003 року до квітня 2015 року порушено відповідачами та позовні вимоги обгрунтовані. Проте, в судовому засіданні відповідачем заявлено про застосування позовної давності. За вимогами ст. 256 ЦК України строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права (позовна давність) становить три роки. Перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за завою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Вирішуючи питання застосування позовної давності до наявної заборгованості, суд враховує, що заборгованість почала утворюватися з жовтня 2003 року. Частинами 1 та 2 ст. 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку, а також в разі предявлення позову. Представник позивача посилається на те, що позовна давність перервалася, оскільки оплачуючи житлово-комунальні послуги відповідачі фактично вчинили дії, що свідчать про визнання ними свого боргу. Суд не може з цим погодитись, оскільки 05.05.2005 року відповідач звертався до позивача із заявою, з якої вбачається, що він не визнає наявність заборгованості. Представник позивача також посилається на те, що питання віднесення платежу, у призначенні якого не зазначено періоду, в якому ці послуги надані, законодавством не регламентовано та має визначатися одержувачем платежів відповідно до умов договору, а в разі відсутності відповідних застережень в договорі та у разі заборгованості, платежі мають вноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку, тобто починаючи з такої, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення. При цьому представник позивача посилається на постанову Вищого господарського суду України від 14.04.2015 року по справі № 11/274 та розяснення Комітету з питань фінансів і банківської діяльності Верховної Ради України. Суд вважає таке посилання безпідставним. По-перше, рішення Вищого господарського суду України за результатами розгляду конкретної справи в порядку господарського судочинства не є належним джерелом права для розгляду іншої справи в порядку цивільного судочинства. По-друге, в повідомленні про нарахування розміру оплати, які отримують відповідачі від позивача, чітко зазначено період, за який нараховано вартість послуг, розмір вартості цих послуг, є також розмір заборгованості. З особового рахунку № 1130000985037 вбачається, що, починаючи з вересня 2006 року відповідачі сплачують вартість послуг з утримання будинку та прибудинкової території, при цьому вони сплачують лише ті суми, які нараховувалися з червня 2006 року. Тобто, з червня 2006 року відповідачі сплачують лише поточні платежі, про що свідчить особовий рахунок № 1130000985037 та копій повідомлень про нарахування розміру оплати. Беручи до уваги звернення відповідача по позивача із заявою про невизнання боргу, а також враховуючи сплату з вересня 2006 року відповідачами лише поточних платежів, суд приходить до висновку про відсутність дій відповідачів, що свідчать про визнання ними свого боргу. В той же час, суд вважає, що позовна давність перервалася шляхом видачі судового наказу про стягнення заборгованості, що є спрощеною процедурою судового захисту. Подача позивачем заяви про видачу судового наказу з дотриманням положень, передбачених ст. ст. 121 - 130 ЦПК, перериває перебіг строку позовної давності, так само як і подача в установленому порядку позовної заяви по зазначених вище вимогам. В судовому засіданні встановлено, що в червні 2011 року позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу. Сихівським районним судом м. Львова 17.06.2011 року було видано судовий наказ про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги. Таким чином, в червні 2011 року позовна давність перервалася та за правилами ч. 3 ст. 264 ЦК України її перебіг почався заново, а в квітні 2013 року та в травні 2015 року знов перервався видачею судових наказів від 15.04.2013 року та від 29.04.2015 року. Тому стягненню підлягає заборгованість за період з червня 2008 року до квітня 2015 року, яка утворилася в результаті сплати вартості житлово-комунальних послуг в неповному обсязі та складає 212 грн. 23 коп. Заборгованість за період з жовтня 2003 року до червня 2008 року в розмірі 751 грн. 80 коп. стягненню не підлягає, оскільки цей період знаходиться поза передбаченими законом строками позовної давності. Доказів того, що позовна давність про стягнення заборгованості за цей період пропущена з поважних причин, позивачем не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 869 від 25.08.2015 року. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідачів пропорційно задоволених позовних вимог, а саме 57 грн. 25 коп. в рівних частках з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial