Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

У січні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що він з 19.09.1998 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. За час їх шлюбу було придбана у власність квартира [ADDRESS] , яка після реконструкції та зміни цільового призначення набула статусу - нежитлового приміщення, магазин промислових товарів в багатоповерховому будинку. Позивач з дружиною не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, у зв`язку з чим, позивач просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення, магазин промислових товарів в багатоповерховому будинку за адресою [ADDRESS] , що є спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою суду від 25.01.2021 року зазначений позов було залишено без руху через порушення вимог ч.4 ст. 177 ЦПК України та надано можливість усунути його недоліки. 04.02.2021 року недоліки, зазначені судом, було усунуто. Ухвалою суду від 15.02.2021 року було відкрито провадження у вказаній справі із призначенням підготовчого засідання та викликом сторін. Ухвалою суду від 24.03.2021 року в прийнятті визнання відповідачем позову у цивільній справі відмовлено та продовжено судовий розгляд. Ухвалою суду від 10.06.2021 року справу було призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягав. Відповідач в судовому засіданні зазначила, що квартира була придбана нею та чоловіком під час перебуванння у шлюбі, проте частково придбана за кошти її матері. Заперечувала проти задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 19.09.1998 року [PERSON] 19.09.1998 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації « [PERSON] » (а.с.5). 22.04.2009 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.55). Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав КП «Каховське бюро технічної інвентаризації» Херсонської області №31698403 від 18.10.2011 року на підставі договору купівлі - продажу від 22.04.2009 року, прийнято рішення про реєстрацію права власності [PERSON] на нежиле приміщення, магазин промислових товарів в багатоповерховому житловому будинку за адресою [ADDRESS] (а.с.14). Згідно Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №204993223 від 23.03.2020 року право власності на нежитлове приміщення, магазин промислових товарів за адресою [ADDRESS] , загальною площею 49,7 м2, зареєстровано за [PERSON] (а.с.11). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України. Частиною 1 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя , вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У відповідності до вимог ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. За приписами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що відповідач не заперечує, що спірне приміщення було придбано під чс перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя, суд приходить до висновку, що позивачу та відповідачу належить по 1/2 частині спірного приміщення. Між сторонами не існувало ні договору про розподіл майна, ні шлюбного контракту, якими б визначалося набуття у власність майна за особисті кошти когось із подружжя. За встановлених обставин, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи вимоги цивільного та сімейного законодавства, суд дійшов висновку, що оскільки спірне нежитлове приміщення, магазин промислових товарів в багатоповерховому будинку, було придбане подружжям у період шлюбу та за спільні кошти, воно є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , тому підлягає поділу між сторонами у рівних частках, у зв`язку з чим позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved