Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги мотивувала тим, що з 07 серпня 2010 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Під час перебування в шлюбі, вони придбали автомобіль ВАЗ 2109, д.н.з. [NUMBER], 2006 року випуску. Право власності на автомобіль було зареєстровано за [PERSON] Просить суд визнати за нею право власності на ? ідеальну частку зазначеного автомобіля. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Суду пояснив, що спірний автомобіль придбаний виключно за особисті кошти відповідача, що підтверджується, зокрема, розпискою продавця. Зазначав також, що [PERSON] не працювала і доходів не мала. Ухвалою судді від 25.05.2017 року відкрито провадження у справі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частинами 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як вбачається з матеріалів справи, з 07 серпня 2010 року сторони перебували у шлюбних відносинах. 26.10.2016 року шлюб між ними розірвано у Кременчуцькому міському відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального упрвління юстиції у Полтавській області. Від шлюбу сторони дітей не мають. Під час перебування в шлюбі сторони придбали автомобіль ВАЗ 2109, д.н.з. [NUMBER], 2006 року випуску. Право власності на автомобіль було зареєстровано за [PERSON] Продавець автомобіля [PERSON] видав розписку від 07.06.2014 року про те, що він взяв гроші в сумі 42 000 грн. 00 коп. за автомобіль у [PERSON] Також на доказ того, що автомобіль придбаний за його особисті кошти, [PERSON] надав суду довідку про розмір заробітної плати за період з січня 2013 року по травень 2014 року (а.с. 65) та договір оренди належної йому земельної ділянки (а.с. 66). Позивач, підтримуючи свої вимоги, пояснила, що працювала майстром манікюру на дому, без оформлення підприємницької діяльності, мала доходи від цієї діяльності і аргументи відповідача заперечувала. Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження [PERSON] за № 45 від 12.04.2018 року ринкова вартість автомобіля ВАЗ 2109, д.н.з. [NUMBER], 2006 року випуску, яка визначена без огляду автомобіля станом на 12.04.2018 року, складає 60 410 грн. 00 коп. (а.с. 80). Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України визначено, що об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За правилами ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України). Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до вимог норм статей 60, 70, 71 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності і у разі поділу такого майна, частки дружини та чоловіка є рівними і діляться між ними в натурі. При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п'ята статті 71 СК України). У разі недосягнення такої згоди між подружжям може застосовуватися стаття 365 ЦК України за наявності для цього відповідних підстав і суд може присудити одному з подружжя річ у натурі, а іншому - грошову компенсацію з підстав, передбачених цією статтею. За частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: житлові будинки, квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Надавши оцінку наданим сторонами доказам, суд прийшов до висновку, що належні, достатні та допустимі докази про те, що автомобіль придбаний за особисті кошти відповідача суду не надано. Сам факт отримання коштів продавцем від [PERSON], зазначений у розписці, належність цих коштів тільки [PERSON] не підтверджує. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи викладене, з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. В частині відшкодування судових витрат на проведення експертизи в розмірі 500 грн. 00 коп. (а.с. 82), суд виходить з наступного: вимоги про реальний поділ із стягненням з відповідача 1/2 частини вартості спірного автомобіля позивачем не заявлялись, отже, підстав для стягнення з відповідача цих витрат за проведення оцінки немає.

Outcome: approved