Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

У червні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, зазначивши, що з 01.07.200р. вона була прийнята на посаду головного бухгалтера селянського (фермерського) господарства «Марія» (далі - СФГ «Марія»), 07.04.2010р. її було звільнено з посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП. 03.02.2009р. до ЄРДПОУ були внесені зміни щодо керівника СФГ «Марія», керівником зазначено [PERSON]. 25.03.2009р. Запорізьким окружним адміністративним судом прийнято постанову, яка набрала законної сили 25.08.2009р., якою визнано дії державного реєстратора незаконними та зобов'язано виключити запис з реєстру відносно керівника СФГ [PERSON], 14.10.2010р. це запис було скасовано. За період з лютого 2009 року по теперішній час жодної виплати заробітної плати не здійснювалося. Крім того, було незаконно, без згоди позивачки зменшено розмір заробітної плати. Після призначення ліквідатором боржника Амельченко М.Д. та прийняття ним на себе функцій керівника підприємства, позивачку не було поновлено в її правах, розмір заробітної плати не був встановлений на попередньому рівні, тому останній законний розмір заробітної плати, з яким погоджується позивачка, був встановлений у жовтні 2008 року і становить 1800,00 грн. На день пред'явлення позову сума заборгованості, розрахована позивачем, становить 94669,43 грн., яка складається з заборгованості за не отриманою заробітною платою (виходячи з середньомісячної заробітної плати 1800,00 грн.), грошової компенсації за невиплачену заробітну плату, грошової компенсації за невикористану відпустку у 2008 році та 2009 році. Невиплата заробітної плати, її зменшення, невиплата належних сум при звільненні і встановлення невірного розміру пенсії завдало та продовжує завдавати позивачці моральних страждань, вимагає додаткових зусиль для організації життя, спричинили позивачці моральну шкоду, розмір компенсації за яку позивачем визначено у сумі 30000,00 грн. З наведених підстав позивачка просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та іншим платежам у сумі 94669,43 грн. та 30000,00 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивачка, її представник позов підтримали, просили задовольнити у повному обсязі з наведених підстав. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав письмові пояснення щодо заявленого позову. Представник третьої особи проти задоволення позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог, відсутність належних доказів на підтвердження заборгованості по заробітній платі, спричинення моральної шкоди і її розміру. Заслухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.07.2000р. перебувала у трудових відносинах з СФГ «Марія» і працювала на посаді головного бухгалтера, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.14-16), наказом №51 від 01.07.2000р. про призначення на посаду (а.с.9). 06.04.2010р. постановою господарського суду Запорізької області по справі №16/21/10 СФГ «Марія» було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Амельченко М.Д. Наказом ліквідатора СФГ «Марія» Амельченко М.Д. від 07.04.2010р. головного бухгалтера [PERSON] звільнено за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства. Цим же наказом [PERSON] зобов'язано передати бухгалтерську документацію СФГ «Марія» арбітражному керуючому Амельченко М.Д. (а.с.8). За положеннями ст.14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції на час виникнення спірних правовідносин, кредитори за вимогами щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, аліментів, а також за вимогами щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю громадян, мають право подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують. Копії зазначених заяв та доданих до них документів кредитори надсилають боржнику та розпоряднику майном. Заяви кредиторів за вимогами щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, аліментів, а також за вимогами щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю громадян, щодо яких є заперечення боржника, розглядаються згідно з підсудністю, що встановлена цим Законом. Вимоги кредиторів, визнані боржником або господарським судом, включаються розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів. Як пояснює позивач, бухгалтерську документацію вона не передавала, тому що останнім часом не мала доступу до неї. Ліквідатор звертався до колишнього керівника СФГ «Марія» з листом про передачу бухгалтерської документації, однак вона передана не була. Ліквідатор звертався також до правоохоронних органів з відповідною заявою, однак за результатами її розгляду було винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи, де зазначено, що бухгалтерські документи знаходяться у [PERSON] 28.04.2010р. у газеті «Голос України» було опубліковано оголошення про визнання СФГ «Марія» банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, роз'яснено, що кредитори можуть звертатися зі своїми вимогами до боржника протягом 30 днів з моменту оприлюднення оголошення. До ліквідатора СФГ «Марія» звернулася [PERSON] зі своїми кредиторськими вимогами, які виникли у зв'язку із невиплатою заробітної плати, розмір яких був визначений [PERSON] самостійно, не як посадовою особою підприємства, за період з січня 2009 року по квітень 2010 року включно у розмірі 27685,21 грн., в тому числі [PERSON] розраховано 24744,49 грн. невиплаченої заробітної плати з 01.02.20009р. по 01.05.2010р., компенсацію за невиплачену заробітну плату у сумі 1693,73 грн., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 1246,99 грн. (а.с.140-142). Додатково було надано довідку пенсійного фонду за формою ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» (а.с.130-132). Розглянувши її вимоги, ліквідатор визнав їх частково у розмірі 11349,58 грн., включивши їх до реєстру вимог кредиторів у другу чергу. Решта вимог була відхилена, оскільки ліквідатор вправі визнавати лише наяву (нараховану) заборгованість по заробітній платі, і не може визнавати правомірність її нарахування (або не нарахування). Щодо іншої заявленої суми рекомендовано звернутися до суду для захисту свого права, і роз'яснено, що після прийняття відповідного рішення судом вказана сума буде включена до реєстру вимог кредиторів. Про прийняте рішення [PERSON] була повідомлена листом №207 від 07.06.2010р. (а.с.128). [PERSON] у травні 2013 року звернулася до господарського суду Запорізької області з позовом до СФГ «Марія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, ухвалою від 30.05.2013р. у прийнятті заяви було відмовлено з тих підстав, що вказана позовна заява підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки справа про банкрутство відповідача порушена господарським судом до 19.01.2013р., тобто до дати набрання чинності нової редакції Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та внесення відповідних змін до господарського процесуального кодексу України. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За змістом статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Звернувшись до суду з позовом в порядку цивільного судочинства, позивач згідно власного розрахунку просить стягнути з відповідача не отриману заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку за період з січня 2009 року по квітень 2013 року у загальній сумі 94669,43 грн. З розрахунку суми боргу вбачається, що позивач просить стягнути заробітну плату з індексацією у сумі 87127,22 грн. за період з січня 2009 року по квітень 2013 року. Також просить стягнути 5196,89 грн. грошової компенсації за невиплачену заробітну плату за вказаний період, та грошову компенсацію за невикористану відпустку за 2008 рік у сумі 1105,01 грн. і за 2009 рік у сумі 1240,31 грн. Відповідно до змісту ч.1 ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника провадиться виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації на день звільнення, а саме, має бути видана заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи, компенсація за невикористані дні відпустки. Виходячи з наданої відповідачем відповіді, ліквідатор визнав як наявну заборгованість по заробітній платі [PERSON] на час звільнення у розмірі 11349,58 грн. Погашення заборгованості з заробітної плати за період з початку процедури банкрутства здійснюється у порядку ст. 31 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Згідно ст. 49 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Законом не передбачено, що працівник самостійно може визначати розмір заборгованості по заробітній платі. Виходячи з даних пенсійного фонду, наведених у довідці форма ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу», зазначені в ній суми заробітку, із зазначенням кількості днів стажу позивача, для нарахування пенсії відрізняється від тих сум, які позивач зазначила в своєму розрахунку заборгованості по заробітній платі. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про незаконне зменшення розміру заробітної плати, про наявність боргу із заробітної плати за період з січня 2009 року по 07 квітня 2010 року у визначеному позивачем розмірі, в тому числі про розмір невикористаної частини відпустки позивача і неправильність визначеної і визнаної ліквідатором суми компенсації за неї, суду не надано. Вимоги позову про стягнення заробітної плати за період після звільнення, тобто з 08.04.2010р. по квітень 2013 року, є безпідставними, оскільки відповідно до змісту ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, яку власник чи уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу, а тому з моменту припинення трудових правовідносин правові підстави для виплати заробітної плати відсутні. Не зважаючи на посилання в позовній заяві на ст. 117 КЗпП, вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в порядку ст.117 КЗпП України позивачем не заявлялися. Згідно ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом мораль ної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно роз'ясень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», викладе них в п. 5, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві мораль них чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В обґрунтування позову про стягнення моральної шкоди позивач посилається на невиплату заробітної плати, неправомірне зменшення розміру заробітної плати, наслідком чого стало встановлення неправильного розміру пенсії позивача. Враховуючи, що судом не встановлено підстав для стягнення заборгованості по заробітній платі у визначеному позивачем розмірі, факт заподіяння позивачеві мораль них чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру свого підтвердження не знайшов, у зв'язку з чим позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed