Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

У червні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнював до Товариство з обмеженої відповідальністю «Дана», третя особа Головне управління державного земельного агентства у Запорізькій області про визнання Додаткової угоди № 1 від 28 жовтня 2011 року недійсною та скасування її державної реєстрації, посилаючись на те, що 18 січня 2008 року між Товариством з обмеженої відповідальністю «Дана» та [PERSON] було укладено Договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 11,09 га, кадастровий номер 2322155300:03:001:0007, розташованої на території Балабинської селищної ради Запорізького району Запорізької області. Відповідно до п. 8 Договору оренди земельної ділянки, останній укладено на пять років до 18 січня 2013 року, державна реєстрація договору проведена 25.03.2008 р. відділом Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області, за № 040826000047. Також умовами Договору від 18.01.2008 року було визначено порядок і умови його поновлення та припинення, які в повній мірі узгоджуються з нормами ст. 31 Закону України «Про оренду землі». Враховуючи не виконання ТОВ «Дана» вимог ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» та п. 8 Договору оренди від 18.01.2008 року щодо письмового повідомлення про намір продовжити дії Договору, позивач вважав основний договір таким, що припинив свою дію у звязку з закінченням строку, на який його було укладено, що цілком відповідало умовам укладеного між Сторонами Договору та нормам ст. 33 Закону України «Про оренду землі». Протягом дії Договору оренди, а саме з 2008 року до 2012 року, позивач отримував орендну плату у розмірі, встановленому станом на 2008 рік пунктом 9 договору, а саме 1,5 т. зерна. При цьому протягом декількох років позивач намагався вирішити питання щодо збільшення орендної плати, яка не відповідала 3 % розміру від нормативної грошової оренди землі, крім того протягом дії договору вартість земельної ділянки неодноразово збільшувалась. Натомість, у 2012 р., під час чергової спроби дійти згоди з відповідачем щодо розміру орендної плати та вирішення питання щодо доцільності подальшої співпраці за умови явної нерівності сторін, позивачу стало відомо про існування Додаткової угоди № 1 до Договору оренди б/н від 18.01.2008 р., за змістом якої було продовжено строк його дії ще на 25 років та внесені зміни до інших пунктів Основного договору. Вказана Додаткова угода була зареєстрована Відділом Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області 29 грудня 2011 року за № 232210004001145. Оскільки [PERSON] не мав волевиявлення на укладання Додаткової угоди № 1 від 28 жовтня 2011 року, не узгоджував зміни, внесенні її умовами до Договору оренди від 18.01.2008 року, не підписував її особисто, а також не уповноважував будь яких третіх осіб на вчинення дій щодо укладання спірної угоди від його імені, посилаючись на норми ч. 1 3, 4, 5 статті 203, статей 207, 208, ч. 3 статті 215, ч. 1 статті 638 Цивільного кодексу України, статтею 14 Закону України «Про оренду землі» та п. 36 Договору оренди від 18.01.2008 року, просив суд визнати недійсною Додаткову угоду № 1 від 28 жовтня 2011 року до Договору оренди землі від 18 січня 2008 року, скасувати і державну реєстрацію, здійснену 29.12.2011 року Відділом Деркомзему у Запорізькому районі Запорізької області за р. № 232210004001145 та стягнути судові витрати з відповідача. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала повністю, наполягала на його задоволенні з урахуванням уточнення. В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Дана» заперечував проти позовних вимог, зазначивши, що позовні вимоги [PERSON] суперечать фактичним обставинам справи та чинному законодавству України з тих підстав, що [PERSON] протягом 2011 2012 років отримував орендну плату у збільшеному розмірі, тобто у розмірі передбаченому умовами спірної Додаткової угоди № 1 від 28.10.2011 року, а від так погодився з її умовами, в наслідок чого договір вважається укладеним та дійсним. Також зазначав, про той факт, що позов про визнання додаткової угоди недійсною не може бути задоволений, оскільки рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 15.01.2013 року у справі № 0810/3672/2012, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 24.04.2013 року за позовом фізичних осіб, в тому числі [PERSON] до ТОВ «Дана» про визнання додаткової угоди № 1 від 28.10.2011 року нікчемною судом було відмовлено в задоволені позову, зокрема з підстав не оспорювання позивачами, які були присутні в судовому засіданні, наявності власних підписів на спірній угоді та отримання орендної плати у збільшеному розмірі, що відповідно до ст. 61 ЦПК України є обставиною, яка не потребує доказування при розгляді іншої цивільної справи у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо яких встановлено ці обставини. Крім того, представником відповідача подано заяву про застосування до позовних вимог [PERSON] наслідків пропуску позовної давності відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки на його думку, позивач пропустив трирічний строк позовної давності, який почав свій перебіг з березня 2012 року, тобто з моменту коли позивачу стало відомо про порушення його права та/або інтересу. Просив суд відмовити в задоволені позову [PERSON] в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, вважає, що позов [PERSON] є таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В матеріалах справи міститься копія державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 066179 від 16.03.2005 року, відповідно до якого позивачу на праві власності належить земельна ділянка площею 11,09 га, розташована на території Балабинської селищної ради Запорізького району Запорізької області, кадастровий номер: 2322155300:03:001:0007. Цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно з Договором оренди землі б/н від 18 січня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дана» та [PERSON] було укладено Договір оренди вказаної земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 11,09 га, кадастровий номер 2322155300:03:001:0007, розташованої на території Балабинської селищної ради Запорізького району Запорізької області. Відповідно до п. 8 Договору оренди земельної ділянки, останній укладено на пять років до 18 січня 2013 року, державна реєстрація договору проведена 25.03.2008 р. відділом Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області, за № 040826000047 відповідно до Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 2073 від 25 грудня 1998 року, в редакції, що діяла на момент укладення вищевказаного договору. В 2012 року позивач дізнався про існування Додаткової угоди № 1 до Договору оренди б/н від 18.01.2008 року, за змістом якої було продовжено строк його дії на 25 років та внесені зміни до інших пунктів Договору оренди від 18.01.2008 р., у звязку з чим 12.06.2012 р. звернувся до ТОВ «Дана» з заявою щодо розірвання Додаткової угоди та пропозицію укласти нову Додаткову угоду до Договору оренди. Відповідь просив надати до 01.07.2012 р. Вказана Додаткова угода була зареєстрована Відділом Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області 29 грудня 2011 року за р. № 232210004001145. Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України встановлено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Крім того, згідно з ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особами, крім правочинів, встановлених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення договору оренди). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Статтями 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення договору оренди) визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі і набуває чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору оренди), договір, який підлягає державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації. Пунктом 36 Договору оренди землі від 18.01.2008 року передбачено, що зміна його умов здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. З матеріалів справи вбачається, що Договір оренди земельної ділянки від 18 січня 2008 року, укладений у письмовій формі, пройшов відповідну державну реєстрацію. В той же час, факт укладення та підписання спірної Додаткової угоди № 1 до Договору оренди від 18.01.2008 року заперечується позивачем, крім того, відсутність особистого підпису [PERSON] на Додатковій угоді № 1 підтверджується Висновком судової почеркознавчої експертизи № 213-15 від 05.10.2015 року наданим Запорізьким відділенням Дніпропетровського науково - дослідного інституту судових експертиз (а.с. 138-145) відповідно до якої підпис, який стоїть у Додатковій угоді № 1 належить іншій особі. Під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] не мав волевиявлення на продовження орендних відносин на підставі Додаткової угоди № 1 від 28.10.2011 року та не вчиняв дій, які б могли свідчити про наявність такої волі та його погодження із суттєвими змінами, внесеними додаткової угодою. Посилання представника відповідача на те, що судовими рішеннями, а саме рішенням Запорізького районного суду № 0810/3672/2012 від 15.01.2013 р. та ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 24.04.2013 р., встановлено обставину, що прийнявши орендну плату у підвищеному обємі позивач погодився з умовами, викладеними у спірній додатковій угоді № 1, тому ці обставини не потребують додаткового доказування спростовуються наданими доказами про отримання позивачем орендної плати. Так, в ході розгляду справи встановлено, що у відомості на видачу орендної плати за 2011 р. щодо отримання 2000 кг пшениці відсутній підпис позивача, міститься підпис тільки про отримання 100 кг соняшника Судом встановлено, що державна реєстрація Додаткової угоди № 1 від 28.10.2011 року здійснена лише 29.12.2011 року, тоді як орендна плата за 2011 рік видавалась підприємством в літку 2011 року, тобто в період дії Договору оренди від 18.01.2008 року і це не може виступати доказом того, що в 2011 р. він отримував підвищену орендну плату за умовами Додаткової угоди. Розписка від 05.11. 2012 р. про отримання орендної плати від ТОВ «Дана» не може вважатися згодою на продовження орендних відносин тому як не зрозуміло чи за діючим договором, який діяв до 25.03.2013 р. чи за Додатковою угодою отримана ця орендна плата, в будь-якому разі це відбувалось під час дії основного договору. В подальшому після закінчення дії основного договору, тобто після 2013 р. орендну плату за користування земельною ділянкою [PERSON] не отримував. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Частина 4 даної статті визначає, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 статті). Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою, шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)(частина 3 статті 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частини може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на показах свідків. Відповідно до п. 9 розділу щодо розгляду спорів про визнання правочинів недійсними, визначеними Висновками Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.1.ч.1.ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України за 2 півріччя 2013 року вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого укладення договору оренди земельної ділянки є неможливим. Своє волевиявлення на укладення правочину учасник виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Аналіз норм ч. 1 ст. 202 ЦК України, ч. 3 ст. 203 ЦК України, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 638 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року N 161-XIV дає підстави для висновку про те, що при вирішенні спору про визнання правочину недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, а не на момент його державної реєстрації. Моментом вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов.(п. 10 вищезазначених висновків ВСУ). Висновками Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.1.ч.1.ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України за 1 півріччя 2014 року висвітлено правову позицію у спорах що виникають із земельних відносин. Так, за змістом ст. ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року N 161-XIV договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір є укладеним. Після державної реєстрації укладеного договору він набирає законної сили. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в Постанові № 6 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення договору оренди), в разі порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону (в редакції, чинній на час укладення договору оренди) існують підстави для визнання недійсними таких договорів оренди, відповідно до ч. 2 ст. 15 цього Закону.\~ Крім того, аналогічна позиція щодо визнання правочинів недійсними з підстав, передбачених ст. 215 ЦК України висловлена ВСУ у «Аналізі застосування судами законодавства, яке регулює поруку, як вид забезпечення виконання зобовязань», оскільки під час аналізу даної категорії справ вивчалось питання визнання договорів поруки недійсними у звязку із не підписанням їх поручителем. Так, ВСУ визначив, що у разі не підписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановлені, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у звязку із невідповідністю його вимогам частин 3 і 5 ст. 203 ЦК, а саме волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути встановлений на реальне настання правових наслідків, що обумовленим ним. Відповідно до ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю це право володіти, користуватись і розпоряджатись земельними ділянками. Стаття 90 Земельного кодексу України визначає права власників земельних ділянок а саме, продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу спадщину. Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідної орендареві для провадження підприємницької діяльності та іншої діяльності. Частиною 1 ст. 627 ЦК України проголошено принцип свободи договору та передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обовязки відповідно до договору. Згідно з п. 37 Договору оренди землі б/н від 18.08.2008 року однією з підстав припинення дії Договору є закінчення строку, на який його було укладено. Відповідно до частин 1, 3, 7 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, всім власникам забезпечуються рівні умови захисту і здійснення своїх прав володіння, користування і розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійснені лише у випадках та в порядку встановлених законом. Відповідно до ч.4 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням його володіння земельною ділянкою. Суд також не бере до уваги посилання відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності, оскільки 12.06.2012 р. позивач звернувся до ТОВ «Дана» з заявою про розірвання Додаткової угоди № 1 від 28.10.2011 р. за взаємною згодою сторін з метою позасудового врегулювання спору, в своїй заяві просив надати йому відповідь до 01.07.2012 р. (а.с. 50), однак позитивну відповідь він не отримав., тому суд вважає, що перебіг позовної давності слід відраховувати від цієї дати, тобто з 01.07.2012 р. Крім того, вбачається, що позивач у період з 12.06.2012 р. по 04.12.2013 р. неодноразово намагався врегулювати спір у позасудовому порядку, однак коли його намагання ні чого не дали він у серпні 2012 р. вимушений був звернутися до суду з позовом про визнання угоди нікчемною, а потім 23.06.2015 р. звернувся до суду з позовом про визнання додаткової угоди недійсною, таким чином суд вважає, що він не пропустив строк звернення до суду. Окрім того, з даного приводу [PERSON] звертався з відповідною заявою до правоохоронних органів, на що йому було повідомлено, що слідчим відділенням 29.07.2013 р. розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013080230001451, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Таким чином, судом встановлено, що Додаткова угода № 1 від 28 жовтня 2011 року до Договору оренди землі від 18.01.2008 року, була укладена з порушенням вимог ч. 1-3,4,5 ст. 203, ст.ст.207, 208, 638 Цивільного кодексу України та ст.ст.6,14 -16 ЗУ «Про оренду землі», оскільки фактично не була укладена позивачем, тому в цій частині позов підлягає задоволенню. В частині позовних вимог [PERSON] про скасування рішення про державну реєстрацію спірної додаткової угоди позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції закону на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав. Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. Відповідно до ст. 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже зазначеним Законом передбачено скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно і, таке рішення приймається відповідним органом державної влади на підставі рішення суду. За роз'ясненнями, що викладенні у п.п.8,10 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відмова у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Рішення суду про задоволення позову про недійсність правочину є підставою для скасування попередньої реєстрації. Отже наявність судового рішення про визнання недійсною укладеної додаткової угоди є підставою для здійснення відповідної державної реєстрації для скасування державної реєстрації прав. Враховуючи вищевикладене, виходячи із засад справедливості, а також враховуючи той факт, що Додаткова угода укладена на строк забагато більший ніж основний договір, а саме на 25 років, суд дійшов висновку, що позивач за позовом та його представник на підставі ст. 60 ЦК України довели ті обставини, на які вони посилались, як на підставу своїх позовних вимог, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial