Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

У червні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з нього аліменти на утримання їх неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], в твердій грошові сумі в розмірі 800 грн. щомісячно до повноліття дитини. В обґрунтування позову зазначила, що їх спільна дитина повністю знаходиться на її утриманні, а відповідач ухиляється від надання будь-якої матеріальної допомоги, хоча має таку можливість. 17.06.2016 року відповідач подав до суду зустрічний позов до [PERSON], позивача по справі, про стягнення аліментів на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], мотивуючи тим, що під час спільного проживання однією сімю, без реєстрації шлюбу, в них народилось двоє дітей: донька [PERSON], яка проживає з позивачем, та син [PERSON], який проживає з ним. Оскільки хлопчик повністю знаходиться на його утриманні, а [PERSON], його мати, ухиляється від надання будь-якої матеріальної допомоги, хоча має таку можливість, просить стягувати з неї аліменти в твердій грошові сумі в розмірі 800 грн. щомісячно до повноліття сина. В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні та категорично відмовилась щодо врегулювання спору мирним шляхом. Зустрічний позов визнала частково, зазначивши, що сума занадто для неї велика. Відповідач-позивач [PERSON] позовні вимоги визнав часково, згоден сплачувати аліменти в розмірі 100 грн., мотивуючи тим, що ніде не працює. Свій зустрічний позов підтримав повністю, просив його задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного висновку. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обовязку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Стаття 18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Відповідно до ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини, батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180-182 СК України). Способи виконання обовязку утримувати дитину визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Судом установлено, що сторони є батьками неповнолітніх дітей: доньки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження. Діти проживають окремо, донька [PERSON] з матірю [PERSON], а син [PERSON] з батьком [PERSON], що підтверджується довідками про склад сімї від 01.06.2016 року та актом обстеження депутата Новоград-Волинської міської ради сьомого скликання від 14.06.2016 року. Домовленості про утримання спільних дітей сторони не досягли. Обидві сторони по справі є здоровими молодими особами працездатного віку; офіційно не працюють, але при цьому не перебувають на обліку в центрі зайнятості з приводу пошуку роботи; і батько і мати не приймають участі у вихованні своїх дітей [PERSON] та [PERSON], які проживають у кожного з них, та не створюють всіх необхідних умов для їх розвитку і життя, відтак вони спроможні сплачувати аліменти на їх утримання. Обовязок по утриманню неповнолітньої дитини не може бути покладений виключно на одного з батьків. На думку суду, як первісні, так і зустрічні позовні вимоги завищені, а тому з огляду на визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (дітям віком від 6 до 18 років 1531 грн.); розміру середньої заробітної плати по Житомирський області (згідно з офіційними даними Мінфіну України та Державного комітету статистики у Житомирській області за травень 2016 року вона становила 3946 грн.), обоє позови підлягають частковому задоволенню. Враховуючи потребу кожної сторони у фінансовій допомозі один від одного; їх можливість працевлаштуватись; наявність у [PERSON] ще на утриманні двох неповнолітніх дітей 2004 та [INFO], суд приходить до висновку, що сторони взмозі сплачувати аліменти на користь один одного на утримання своїх дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі по 500 грн. щомісячно на кожну дитину, що відповідатиме як інтересам останніх, так і матеріальному становищу та стану здоровя платників аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості Сторонами не доведена можливість сплати кожним з них аліментів у визначених у позовах розмірах. Закон рівною мірою покладає обовязок щодо утримання неповнолітньої дитини на обох батьків, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне утримання спільних дітей сторін. Також суд стягує з обох сторін в дохід держави судовий збір по 551,20 грн. з кожного.

Outcome: partial