Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом доДніпропетровської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову зазначила, що 17 квітня 2013 року помер її батько [PERSON], який заповідав [PERSON] ? частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Після смерті [PERSON], який проживав та був зареєстрований за адресою: [INFO], позивачка яка діє як законний представник малолітньої дитини [PERSON] звернулась до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. В Шостій дніпропетровській державній нотаріальній конторі була відкрита спадкова справа №674/2013, проте постановою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів, у звязку з чим просила визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом право власності на частку в розмірі ? квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належала спадкодавцю [PERSON]. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила пред'явлену позовну заяву задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні поклав вирішення заявлених позовних вимог на розсуд суду. Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши докази, приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 17 квітня 2013 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ №512769, виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 17 квітня 2013 року, актовий запис 494. 15 лютого 2010 року [PERSON] склав заповіт та на випадок своєї смерті зробив розпорядження, відповідно до якого належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] заповів [PERSON], [INFO]. [PERSON], [INFO]є спадкоємцем за заповітом до майна померлого [PERSON] Спадщину після його смерті прийняла. Інших спадкоємців судом не встановлено. За оформленням спадкової справи позивач звернулась до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори. 23 січня 2015 рокупостановою державного нотаріуса позивачці, яка діє як законний представник малолітньої дитини [PERSON], [INFO] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру №104 у м. Дніпропетровську, вул. Клинова, буд. 96 після смерті [PERSON], померлого 17 квітня 2013 року у звязку з тим, що у спадкоємця відсутні правовстановлюючі документи на це майно. З матеріалів справи убачається, що згідно відповіді КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДМР на запит завідуючої Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] щодо надання інформації про реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS], станом на 31 рудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості щодо права спільної сумісної власності на зазначену квартиру за [PERSON] та [PERSON]. Згідно з ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилася внаслідок смерті. Згідно з частинами 1, 3, 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як роз'яснено у п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята\~статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Таким чином суд приходить до висновку, що [PERSON] правомірно набула після померлого [PERSON] право на спадкування за заповітом на належну йому 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений\~статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм, судом встановлено, що позивачкою було дотримано всіх визначених законодавцем обставин для набуття права власності на спадщину. Однак своє право вона не в змозі реалізувати, в зв'язку з чим дане право підлягає судовому захисту. Аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачкою залишити за стороною.

Outcome: approved