Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] до (Позивач) звернулася до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (Відповідач, Банк) про повернення депозитного вкладу. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23 січня 2015 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір-заява № 300937/7119/3-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» в національній валюті на строк до 23 квітня 2015 року. Згідно умов договору Вкладник вносить, а Банк приймає грошові кошти в національній валюті на вкладний рахунок [NUMBER] у сумі 80000,00 грн. на строк з 23 січня 2015 року по 23 квітня 2015 року. За час користування коштами вкладу протягом строку Банк нараховує і виплачує Вкладникові проценти в розмірі 25,00% річних. Після закінченого строку вклад повертається заявникові. 23.04.2015р., як вказує Позивач, вона звернулась до Відповідача з письмовою вимогою не пролонгувати договір та повернути їй всю суму депозиту, але кошти так і не отримала. З урахуванням наведеного, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти згідно договору про банківський строковий вклад в розмірі 80 000,00грн. та нараховані відсотки в розмірі 3828,00 грн., всього на загальну суму 83828,00 грн. В судове засідання з'явилася позивачка [PERSON] підтримала позовну заяву в повному обсязі та просила її задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. В судове засідання представник відповідача не з'явився, причини неявки суд не повідомив проте як вбачається із зворотного повідомлення пошти повідомлений належним чином. Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до положень ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню у повному обсязі. Судом встановлено, від 23.01.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір-заява № 300937/7119/3-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» в національній валюті на строк з 23 січня 2015 року по 23 квітня 2015 року. Відповідно до якого Відповідач прийняв грошові кошти в національній валюті на суму 80 000,00 грн. строком з 23 січня 2015 року до 23 квітня 2015 року. За час користування грошовими коштами протягом строку відповідач нараховує і виплачує позивачу проценти за ставкою 25,00% відсотків річних.(а.с. 16). Умовами Договору-заяви також передбачено, що Вкладник має право вимагати дострокового повернення вкладу, проте в такому випадку Банк здійснює перерахування нарахованих процентів за фактичний термін за ставкою із розрахунку 1,00% річних (п.5 Договору), після закінчення строку депозиту вклад повертається Вкладникові (п.6 Договору), строк розміщення вкладу не може бути пролонгований (п.7 Договору). Внесення Позивачем грошових коштів за договором банківського строкового вкладу підтверджується копією меморіального ордеру та квитанцією (а.с. 4-5). 15.04.2015 року позивач звернувся до Відповідача із письмової заявою, в якій зазначила, що не бажає пролонговувати даний договір (а.с. 6). 23.04.2015 року, позивач звернувся до Відповідача із письмової вимогою про повернення депозиту (вх. № 30-522 від 23.04.2015 року) (а.с. 7). Як встановлено в судовому засіданні датою повернення вкладу є 23.04.2015 року. Позивач у вказану дату звернувся до відділення Відповідача вимогою про повернення йому вкладу у зв'язку із настанням строку повернення депозитного вкладу за договором, але Відповідач суму вкладу не повернув. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст.1066 ЦК України, банк має право використовувати грошові кошти на рахунках клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Відповідно до ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад), зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст.1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Відповідно до ст.1075 ЦК України, договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час, а залишок коштів на рахунку видається клієнтові. Згідно ст. 1074 ЦК України обмеження права клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня2011 року)». Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»: «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права». Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності Позивачу, Відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Таке порушення виявилося в наступному: У ст.1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які відповідач отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув, тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. В силу вимог ст.212ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням викладено суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки Відповідачем не надано жодних доказів повернення грошових коштів за договором банківського строкового вкладу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати покласти на відповідача.

Outcome: approved