Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

У січні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила у порядку поділу спільного майна подружжя - двокімнатної квартири, стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 750 000 грн., як компенсацію вартості 1/2 частини у спільному майні подружжя. В обґрунтування своїх вимог, зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з квітня 2010 року по жовтень 2016 року. Під час шлюбу у них народилось двоє дітей. У 2012 році сторони за кредитні кошти придбали нову квартиру для потреб сім`ї. У даній квартирі було зроблено поточний ремонт, придбано вся необхідна техніка та меблі. На початку 2013 року старший син раптово захворів, врятувати його не вдалось. Ці події змінили відносини між сторонами. Із січня 2016 року сторони почали проживати окремо. А потім і розлучились. Наприкінці 2019 року відповідач звертався до позивача з проханням надати згоду на відчуження спільної квартири. На що отримав відмову. У травні 2020 року позивачу стало відомо, що спірна квартира відчужена відповідачем 10.12.20219 року третій особі. У зв`язку із даними обставинами, позивач звернулась до суду, оскільки вважає, що її права грубо порушені. 11.02.2021 року ухвалою судді прийнято вказану позовну заяву, відкрито провадження та призначено у справі підготовче засідання. 09.04.2021 року відповідач [PERSON] подав зустрічну позовну заяву, в якій просив стягнути з позивача [PERSON] на свою користь 1/2 частину ринкової вартості автомобіля Mitsubishi Outlander у розмірі 168669 грн. 50 коп. в обґрунтування своїх вимог зазначив, що під час перебування у шлюбі сторони придбали автомобіль Mitsubishi Outlander. Титульним власником такого автомобіля була [PERSON] , який і знаходився у її користуванні. Під час розгляду первісного позову, йому стало відомо, що [PERSON] відчужила даний автомобіль на підставі договору-купівлі продажу. Водночас, він своєї згоди на відчуження даного майна не надавав. Отже, такий автомобіль був придбаний під час перебування сторін у шлюбі та відчужений без його згоди, а тому підлягає компенсації 1/2 його ринкової вартості. 09.04.201 ороку відповідачем за первісним позовом [PERSON] було подано відзив на первісний позов, в якому він просив відмовити у позовних вимогах повністю, оскільки вищезазначена квартира купувалась під час шлюбу виключно за його власні кошти, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою позивачки [PERSON] . А також заявив про сплив строків позовної даності, аргументуючи це тим, що позивачці було відомо, що її права ніби то порушуються, адже вона склала заяву, зміст якої їй достовірно відомий та підтверджує те, що більша вартість спірної квартири була сплачена особисто відповідачем. В спірній квартирі до моменту її продажу 10.12.2019 року позивач вже не проживала майже 4 роки. І позивач жодного разу не цікавилась майном, на частину вартості якого вона претендує. 20.05.2021 року представником позивача за первісним позовом подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вона просила відмовити у зустрічному позові, оскільки [PERSON] не подано належного і допустимого доказу, який би підтверджував, що автомобіль був дійсно придбаний у спільну сумісну власність за спільні кошти. Даний автомобіль був зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Фактично, у такий спосіб сторони вирішили долю спірного автомобіля ще під час перебування у шлюбі? чоловік відчужив вказаний автомобіль дружині, тим самим передав його у її особисту власність. У зв`язку з цим, подальші дії щодо перереєстрації автомобіля не потребували згоди [PERSON] . А також подала заяву про застосування строків позовної давності. 01.07.2021 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримала, проти задоволення зустрічного позову заперечувала з мотивів, які зводилися до того, що відповідач [PERSON] продав свою частку позивачці за договором купівлі-продажу автомобіля, виступивши в статусі продавця, а не представника, по-друге, просила застосувати строк позовної давності. Представниця відповідача та відповідач в судовому засіданні позов первісний визнали частково, вважаю, що компенсації на користь позивачки підлягає Ѕ частина кредитних коштів, сплачених під час їхнього перебування в спільному шлюбі. Інша частинка коштів, а саме така, що дорівнювала 65 0000 доларів США, сплачених за спірним договором купівлі-продажу квартири, належала відповідачеві на праві особистої приватної власності, що визнано позивачкою в день укладення договору шляхом оформлення відповідної нотаріально-посвідченої заяви. Окрім цього, аналогічно просили застосувати строк позовної давності. Суд заслухавши учасників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що з квітня 2010 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі у них народилось двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . 25.10.2016 року рішенням Обухівського районного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано. У 2012 році сторони придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири серії ВРР №496504, зареєстрованого в реєстрі за № 1238 приватним нотаріусом Мельник М.В. Як вбачається з копії заяви серії ВРР496505 від 03.04.2012 року, [PERSON] повідомила, що гроші які витрачались її чоловіком [PERSON] на придбання квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є його особистою приватною власністю. Згідно копії розписки [PERSON] , вбачається, що [PERSON] отримав в присутності свідків кошти саме від [PERSON] . Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматися як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків (такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц, провадження № 61-10888св18). Таким чином, під час укладення договору купівлі-продажу обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна - квартири, зокрема волевиявлення [PERSON] щодо правового статусу квартири було посвідчено приватним нотаріусом у її заяві про визнання коштів, витрачених на квартиру, особистою приватною власністю [PERSON] . Дана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 07.04.2021 року. Із зазначеного випливає, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому відсутні підстави для задоволення первісного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Суд не вважає такими, що принципово змінюють підхід до вказаного питання, доводи сторони позивача про реєстрацію відповідної заяви [PERSON] після укладення правочину, оскільки вказана заява складена в той самий день, як і правочин, засвідчена тим самим нотаріусом, у вказаній заяві чітко ідентифікований об`єкт нерухомого майна, на придбання якого витрачаються кошти, які є особистою приватною власністю [PERSON] . Незважаючи, на частково визнання відповідачем частини первісних позовних вимог (а. с. 229), проте із врахуванням строку позовної давності, суд не погоджується із вказаною позицією, оскільки вказана позиція суперечить нормам діючого законодавства. Так, в спірному договорі купівлі-продажу квартири від 03.04.2012 року в п. 3 встановлено, що продаж зазначеної квартири вчиняється за ціною 520 431 грн., зазначену суму покупець, тобто [PERSON] сплатив продавцю - [PERSON] до підписання цього договору (а. с. 93-94). Буд-яких інших умов про ціну договору, яка б перевищувала 520 431 грн., в цьому договорі або будь-яких інших правочинах не встановлено. В заяві [PERSON] визначено, що «гроші, які витрачаються моїм чоловіком [PERSON] на придбання квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є його особистою приватною власністю». Тобто, заява також не містить будь-якої інформації про те, що частина коштів буде сплачуватися іншим шляхом і становитиме спільні сумісні кошти сім`ї (а. с. 92). Таким чином, суд виходить з того, що ціна квартири становить 520 431 грн. і вказані кошти за домовленістю сторін визнані особистими коштами [PERSON] , і які, відповідно були перераховані 30.03.2012 року [PERSON] (продавцю квартири) і еквівалент яких станом на 03.04.2012 рік становив 65 000 доларів США (а. с. 87), аналогічний розмір відображений в розписці. Тобто, кошти, сплачені за договором про внесення змін і доповнень № 1 до Кредитного договору № 2626/0608/71-011 від 03.04.2012 року, [PERSON] на користь ВАТ «Сведбанк» після укладення договору купівлі-продажу не є коштами, які складають ціну договору квартири за договором купівлі-продажу, незважаючи на збереження іпотеки на спірну квартиру, оскільки це не змінює суті відносин, що склалися між відповідачем та банком, і які є виключно кредитними зобов`язаннями [PERSON] . Будь-яких доказів, які б доводили, що сума коштів, сплачених [PERSON] після укладення договору купівлі-продажу квартири 03.04.2012 року, на користь Банку, є сумою, що становить ціну квартири, суду не надано. Щодо застосування строків позовної даності, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст.ст.256-257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилами ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимог про поділ майна, заявлених після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно з абз. 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснює, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст. 72 СК України). Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього (наприклад, постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Судом встановлено, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, тому суд відмовляє у первісному позові по суті. У зв`язку із відмовою у позові, суд відмовляє і в стягненні судових витрат. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна слід, то суд приходить до висновку про його задоволення з наступних підстав. Сторонами у справі, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, 29.12.2015 року придбано автомобіль Mitsubishi Outlander, легковий універсал-В, [NUMBER], перша реєстрація 13.07.2010 року, д.р.н. [NUMBER] Тобто даний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В свою чергу даний автомобіль проданий позивачем [PERSON] без згоди [PERSON] вже після розірвання шлюбу у 2017 році. Посилання на те, що укладаючи договір, в якому [PERSON] виступив продавцем, а [PERSON] покупцем спірного автомобіля, у зв`язку з чим, автомобіль є її приватною власністю, не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне. Пунктом 1.2 Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 481 від 29.12.2015 року визначено, що транспортний засіб належить продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] від 13.07.2010 року, виданого підрозділом МВС 1е ВРЕВ м. Хмельницький. В відповіді, наданій Сервісним центром зазначено, що до 29.12.2015 року власником автомобіля Mitsubishi Outlander, легковий універсал-В, [NUMBER], перша реєстрація 13.07.2010 року, д.р.н. [NUMBER] , був громадянин [PERSON] (а. с. 223). Тобто, в даному договорі купівлі - продажу транспортного засобу [PERSON] діяв як представник за дорученням, а не як власник майна, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру довіреностей, що, в свою чергу, доводить, що транспортний засіб після 29.12.2012 року набув статус майна, що перебуває в спільній сумісній власності подружжя. Заявлений [PERSON] строк позовної давності щодо зустрічного позову не може бути застосовано, оскільки [PERSON] доведено, що він дізнався про відчуження спірного автомобіля після отримання первісного позову. Вказані твердження підтверджуються численними відповідями на запити, здійсненими представником відповідача до сервісних центрів після відкриття провадження у вказаній цивільній справі. Під час розгляду справи, позивачем позовом не спростовано належними доказами обізнаність відповідача про відчуження автомобіля раніше. Обраний спосіб захисту відповідачем за зустрічним позовом відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в рішенні у справі № 537/78/19 від 05.10.2020, де зазначено, що в разі відчуження спільного сумісного майна, наприклад машини, без згоди одного з подружжя той з них, що таку згоду не надавав, має право на стягнення з відчужувача грошової компенсації . Окрім цього, незважаючи на правову позицію Верховного суду про визначення вартості майна на день розгляду справи, представниця позивачки не заперечувала визначену відповідачем оцінку такого автомобіля, яка зазнала відображення в акті № 30/21 від 02.03.2021 року (а. с. 69-80), а просила відмовити в зустрічній позовній заяві з інших підстав: статусі відповідача за договором купівлі-продажу транспортного засобу, як власника, а не представника, та строку позовної давності. У зв`язку з цим, суд виходить з того, що стосовно вартості майна у сторін відсутній спір і бере до уваги оцінку вартості автомобіля відповідача в розмірі 337 338,93 грн. (а. с. 85), яка не спростована позивачкою. Саме на підставі вказаного доказу, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 ринкової вартості автомобіля марки Mitsubishi Outlander, легковий універсал-В, [NUMBER], перша реєстрація 13.07.2010 року, д.р.н. [NUMBER] , а саме 168 669 грн. 50 коп. Щодо стягнення судових витрат за зустрічним позовом. З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] у розмірі 1686 грн. 70 коп.

Outcome: approved