Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

У червні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь 1 247 925,14 гривень та 50 000 гривень моральної шкоди, сплачений судовий збір у розмірі 3 654 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що 30 січня 2003 року між відповідачем [PERSON] (колишнє прізвище [PERSON]) у якості продавця, та [PERSON] (колишнє прізвище [PERSON]) у якості покупця, укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левченко В.М. 07 лютого 2003 року обумовлена вказаним договором квартира була зареєстрована у Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] Згодом позивач [PERSON] дізналась, що на неї претендує сестра [PERSON] - [PERSON] 18 березня 1994 року між [PERSON] та [PERSON]укладено договір дарування спірної квартири, в подальшому [PERSON] ініціювала судовий розгляд справи про визнання договору дарування недійсним. Рішенням Харківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2001 року вказаний договір дарування визнано недійсним. 28 січня 2002 року [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання предметом якого стала спірна квартира [ADDRESS]. 17 травня 2002 року відповідач [PERSON] набула права власності на вищевказану квартиру, шляхом реєстрації у Київському МБТІ у зв'язку зі смертю [PERSON] Вже після придбання у відповідача [PERSON] спірної квартири [PERSON], [PERSON] оскаржила рішення Харківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2001 року про визнання недійсним договору дарування. За результатами оскарження [PERSON], рішення Харківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2001 року про визнання договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 18.03.1994 р. ухвалою Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року скасоване, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Наслідком нового розгляду вказаної справи було прийнято Дніпровським районним судом м. Києва рішення від 29 червня 2010 року, яке було залишене без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2010 року, про відмову в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. На підставі вказаного судового рішення, [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], третя особа - [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на квартиру. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.08.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2012 року, позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON], було задоволено - витребувано із чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS], визнано за [PERSON] право власності на вказану квартиру. В ході розгляду вказаної цивільної справи, суд дійшов висновку, що єдиним законним власником спірної квартири є [PERSON] з моменту її прийняття в дар, тобто з 18.03.1994 року по даний час. А тому [PERSON] не мала права та законних підставах розпоряджатися цією квартирою, в тому числі укладати договір довічного утримання від 28.01.2002 року та віджувати вказану квартиру на користь [PERSON], яка в свою чергу не мала права укладати договір купівлі - продажу квартири від 30.01.2003 року та відчужувати вказану квартиру на користь [PERSON] Враховуючи вищевикладеним, позивач [PERSON] вважає, що правомірно та на законних підставах набула майно, а саме - спірну квартиру, однак залишилась без майна, та грошей, сплачених за це майно. У зв'язку з чим, позивач [PERSON] змушена звернутися до суду за захистом своїх прав з даним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити в повному обсязі на підставах, викладених в позовній заяві. В судовому засіданні відповідач та її представник частково визнали позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів у розмірі 12 921,00 гривень, які відповідач [PERSON] отримала без належних правових підстав від продажу спірної квартири, яку вона не мала права відчужувати, в іншій частині позовних вимог просили відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, надходить до наступного. Судом встановлено, що 18 березня 1994 року між [PERSON] та [PERSON]. укладено договір дарування квартири, посвідчений Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою. Згідно вказаного договору дарування позивач прийняла в дар однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 39,3 кв.м., жилою площею 21,2 кв.м. У жовтні 1999 року [PERSON] звернулася до Харківського районного суду міста Києва з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири від 18 березня 1994 року. Вказана справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово. Рішенням Харківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2001 року позов [PERSON] було задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] і [PERSON], посвідчений 18 березня 1994 року Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою. Вказана справа за позовом [PERSON] розглядалася без участі відповідачки [PERSON] та її представника, що вбачається із змісту самого рішення, про таке рішення [PERSON] дізналася після закінчення строків апеляційного оскарження. 28 січня 2002 року, [PERSON] уклала договір довічного утримання із [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори за реєстраційним №1-29с. Згідно вказаного договору [PERSON] передала спірну квартиру [ADDRESS] у власність [PERSON] 17 травня 2002 року після смерті [PERSON] Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору довічного утримання, який було укладено між [PERSON] та [PERSON] 28 січня 2002 року. Тобто, [PERSON] набула право власності на спірну квартиру в період, коли рішення Харківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2001 року про визнання договору дарування спірної квартири недійсним вступило в закону силу. 30 січня 2003 року [PERSON] відчужила спірну квартиру [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 30 січня 2003 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левченко В.М. (зареєстровано в реєстрі за №392). (а.с. 7). 07 лютого 2003 року спірна квартира [ADDRESS] була зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON], що підтверджується реєстраційним написом на правовстановлюючому документі (записаний у реєстрову книгу №д1089-13 за реєстровим №4661). 22 грудня 2005 року Ухвалою Верховного Суду України скасовано рішення Харківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2001 року про визнання недійсним договору дарування спірної квартири від 18 березня 1994 року, а справу передано на новий розгляд до Дніпровського районного суду міста Києва. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2007 року [PERSON] визначено правонаступником [PERSON] по вказаній справі. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 червня 2010 року по цивільній справі №2-29/1-2010 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] (правонаступника [PERSON].) до [PERSON], третя особа на стороні позивача [PERSON], третя особа на стороні відповідача [PERSON], Головне управління юстиції міста Києва, що виступає в інтересах Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори, нотаріуса [PERSON], про визнання недійсним договору дарування квартири. Також відмовлено в задоволенні позову третьої особи [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про встановлення факту та визнання недійсним договору. Ухвалою колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва від 21 жовтня 2010 року (справа №22-11498/2010р.) апеляційні скарги [PERSON] та представника [PERSON] відхилено. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 червня 2010 року залишено без змін. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2012 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON], про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на квартиру - задоволено, витребувано із чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS], визнано за [PERSON] право власності на вказану квартиру, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2012 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2012 року залишено без змін. Згідно частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, вищевказані рішення мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи. Обставини, встановлені вказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи. Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу спірної квартири від 30.01.2003 року, відчуження квартири [ADDRESS] здійснено за ціною 77 220 грн., про отримання вказаної суми грошових коштів від продажу квартири свідчить розписка, складана відповідачем від 30.01.2003 року, оригінал якої досліджено у судовому засіданні. Суд не приймає заперечення відповідача щодо того, що вказані грошові кошти отримані [PERSON] у [PERSON] у позику, а продаж квартири здійснено за ціною, вказаною у договорі, тобто за 12 921 грн., оскільки належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України відповідач на підтвердження вказаних обставин не надала, а зміст самої розписки жодним чином не свідчить про наявність між сторонами спору правовідносин, які виникли саме із договору позики. Зважаючи на те, що [PERSON] на день розгляду справи не повернула [PERSON] грошові кошти, отримані від продажу квартири, яка в подальшому була витребувана із володіння [PERSON] за рішенням суду, суд надходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти, отримані відповідачем від продажу квартири, у розмірі 77 220 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Також, суд надходить до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу з урахуванням індексу інфляції за період з лютого 2003 року по квітень 2015 року у розмірі 357 157,94 грн., та трьох процентів річних у розмірі 27 799,2 грн. Суд приймає розрахунок, складений позивачем, вважає його правильним та таким, що не суперечить вимогам закону. Крім, того судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносин, що передбачають відповідальність продавця у разі відсудження товару у покупця, тобто до даних правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, підлягають застосуванню положення статті 661 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до частини першої статті 661 Цивільного кодексу України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Отже, передумовами для відшкодування збитків на підставі ч. 1 ст. 661 ЦК України є вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, за умови, що покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи. Таким чином обставини, які в подальшому стали підставою для вилучення квартири у позивача виникли задовго до продажу товару (квартири), при цьому покупець [PERSON], придбаваючи квартиру не знала та не могла знати про наявність цих підстав. Посилаючись на завданні позивачу збитків, остання вказує, що такими збитками є упущена вигода, яку б позивач могла отримати у зв'язку із відчуженням квартири, збитки оцінює у розмірі 862 968 грн., що є ринковою вартістю квартири, яку позивач визначила шляхом порівняння цін у мережі Інтернет. Частиною 1 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення ї цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками слід вважати: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку ще не є підставою для його стягнення. Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Отже, при обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов'язок щодо доведення розміру тих доходів, які особа отримала б у випадку не посягання на її право, покладається на позивача. Виходячи із змісту вказаних вище норм та за вказаних вище обставин, пред'явлення вимоги про відшкодування упущеної вигоди покладає на позивача обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б нею отримані в разі продажу спірної квартири. Позивач повинен довести, що вона мала реальну можливість і повинна була отримати визначений дохід (упущену вигоду) від продажу квартири, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила її такої можливості. З матеріалів справи вбачається, що вимоги позивача [PERSON] про стягнення упущеної вигоди ґрунтуються на розрахунку можливого доходу від продажу спірної квартири з урахуванням її ринкової вартості, яку позивач визначила самостійно, використовуючи пропозиції з продажу квартири на веб-сайті ОЛХ. Суд критично ставиться до даних розрахунків, оскільки останні є теоретичними та не є підтвердженими доказами. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Частина 4 статті 60 ЦПК України встановлює, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення зазначеної процесуальної норми вимога про стягнення упущеної вигоди обґрунтовується припущеннями. Згідно з ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В даній справі відсутні належні і допустимі докази наявності збитків у вигляді упущеної вигоди, а тому суд відмовляє в задоволенні даної вимоги. Відповідно до ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з урахуванням змін та доповнень, внесених Постановою пленуму Верховного Суду України від 25.05.2005 р. №5) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тому, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд вбачає справедливим та розумним стягнути з відповідача на користь позивача грошове відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн. Таким чином, враховуючи викладене, суд надходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення на її користь з відповідача [PERSON] грошових коштів у розмірі 384 957 грн. 14 коп. (77 220 +357 157,94+27799,2), а також 5 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачений судовий збір в розмірі 3654 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial