Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про виселення, без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на праві приватної власності їй належить квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 30.01.2018 року. Разом з позивачкою в квартирі проживає та зареєстрована донька [PERSON] , [INFO] , інвалід з дитинства, яка потребує постійного та піклування, та проживає, але не зареєстрований син [PERSON] . В останні роки син постійно влаштовує сварки та погрожує фізичною розправою, на неодноразові проханні позивачки переїхати з її квартири відповідач відмовляється. Звернення до співробітників поліції результатів не дали, у зв`язку з чим просить виселити свого сина з її квартири , без надання іншого житла в порядку ст. 116 ЖК України. Оскільки відповідач добровільно не виселяється з квартири, вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду від 25.06.2020 року по справі відкрито спрощене провадження. Від представника позивача надійшла заява про підтримання позовних вимог в повному обсязі, просить позов задовольнити, та просить розглядати справу у їх відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, причини своєї неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву або будь-якої іншої заяви щодо розгляду справи не скористався. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Так, судом встановлено, що власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 30.01.2018 року та Витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.07.2018 року є [PERSON] (а. с. 13-15). Відповідно до домової книги, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Згідно копіям листів з Ізмаїльського відділу поліції ГУНП в Одеській області від 23.03.2018 року ЖЕО № 2598; 18.08.2016 року ЖЕО № 9845; 17.07.2017 року ЖЕО № 7421; 17.07.2017 року ЖЕО №7031; 17.07.2017 року ЖЕО № 7615; 30.03.2018 року ЖЕО № 2953; 03.08.2017 року ЖЕО №8436; 07.05.2019 року ЖЕО 4994; 12.06.2019 року ЖЕО № 6713; 26.09.2019 року ЖЕО №13300; 28.03.2019 року ЖЕО№3364 в діях громадянина [PERSON] вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, тобто вчинення домашнього насильства, у зв`язку з чим останній притягнутий до адміністративної відповідальності. Згідно термінового заборонного припису стосовно кривдника від 06.09.2019 року та 18.12.2019 року стосовно [PERSON] , у зв`язку зі скоєнням домашнього насильства за місцем мешкання [PERSON] встановлено заборону на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи та заборонено в будь-якій спосіб контактувати з постраждалою особою. Окрім того, вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.06.2020 року [PERSON] визнано винним за ст. 390-1 КК України та призначено покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробування строком на один рік, з покладанням додаткових обов`язків на підставі ст. 75 КК України. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як визначено ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, на підставі вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. При цьому, враховуючи конкретні обставини, встановлені по даній справі, та вимоги чинного законодавства, суд зазначає, що в рішенні суду по даній справі має бути зазначено щодо виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення.

Outcome: approved