Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-01 00:00:00

У травні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ БП «Азовмашпром» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні сум та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 25 січня 2013 року по 05 лютого 2014 року він працював на посаді токаря - розточника у ТОВ БП «Азовмашпром». Починаючи з липня 2013 року перед позивачем почала утворюватися заборгованість по заробітній платі внаслідок несвоєчасної її виплати. Станом на 05 лютого 2014 року загальний розмір заборгованості по заробітній платі за період з липня 2013 року по вересень 2013 року включно становить 8874,06 грн. У зв'язку із затримкою розрахунку та виплати заробітної плати при звільненні йому на підставі ст. 117 КЗпП України повинно бути нараховано та виплачено середній заробіток за період з 06 лютого 2014 року по день винесення рішення суду. Вважає, що незаконними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, що виразилася у хвилюванні з приводу несвоєчасного проведення розрахунку з ним, порушенням звичного образу життя, відсутністю коштів. Через юридичну необізнаність він був вимушений звернутися за правовою допомогою за захистом своїх порушених прав. На підставі викладеного, просить стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 8874,06 грн., а також середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 06 лютого 2014 року по день винесення рішення суду, моральну шкоду у розмірі 300 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 609 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги [PERSON] визнає частково, а саме в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період роботи з липня 2013 року по вересень 2013 року у розмірі 8874,06 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 20418,48 грн. В іншій частині позовних вимог просив відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня пред'явлення звільнення працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що [PERSON] згідно наказу № 24/1 від 25 січня 2013 року був прийнятий 25 січня 2013 року до ТОВ «Азовмашпром» на посаду токаря - розточника. Наказом № 03 від 05 лютого 2014 року позивача було звільнено з ТОВ «Азовмашпром» з 05 лютого 2014 року на підставі ст. 36 ч.1 КЗпП України, що підтверджується записами № 15, 17 у трудовій книжці, виданої на ім'я позивача. (а.с. 8). Згідно довідки № 12, виданої 05 лютого 2014 року ТОВ БП «Азовмашпром», у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по заробітній платі за період з липня 2013 року по вересень2013 року у розмірі 8874,06 грн. (а.с. 9). Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 8874,06 грн. Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно з якими не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Відповідно до постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати проводиться компенсація втрати частини грошових доходів за час такої затримки. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин)». Вирішуючи питання про розмір стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд приходить до наступного. Позивач просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 лютого 2014 року по день винесення рішення суду. Згідно довідки про середню заробітну плату, виданої 26 травня 2014 року ТОВ БП «Азовмашпром», середньочасова заробітна плата позивача складає 32,88 грн. (а.с. 23), при цьому кількість робочих часів з 06 лютого 2014 року по 02 червня 2014 року дорівнює 621 годину. Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні складає 20418,48 грн. та підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок невиплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 300 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 200 грн. Питання про розподіл судових витрат по справі суд вирішує наступним чином. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до складу судових витрат відносяться витрати на правову допомогу. Позивач представив суду копію квитанції до прибуткового касового ордера адвоката, відповідно до якої сплатив йому 609 грн. за надання правової допомоги по цивільній справі (юридична консультація, складання позовної заяви та підготовка пакету документів для звернення особи до суду). (а.с. 12). Таким чином, позивач має право на відшкодування судових витрат на правову допомогу у заявленому розмірі, які підлягають стягненню на користь позивача з відповідача. У зв'язку з тим, що позивач при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судового збору, а його вимоги задоволено частково, то з відповідача слід стягнути судові витрати в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог, але не менше мінімальної ставки судового збору за подання позовної заяви майнового характеру у розмірі 243,60 грн. та за вимоги немайнового характеру в розмірі 243,60 грн., що загалом складає 487,20 грн.

Outcome: partial