Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

У червні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 8 січня 2008 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кошти у розмірі 4 599 грн зі сплатою 0,12 % річних з кінцевим терміном повернення 8 листопада 2008 року. Кредитний договір становить собою заяву позичальника, Умови надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) й Тарифи банку. Вказуючи на те, що внаслідок порушення відповідачем строку та порядку погашення кредиту станом на 5 червня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 27 966, 02 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4 599 грн, за процентами - 2, 55 грн, за комісією за користування кредитом - 4 173, 12 грн, пені - 21 595, 83 грн та штрафу - 500 грн (фіксована частина) й 500 грн. (процентна складова), банк просив стягнути указану суму із боржника шляхом задоволення позову в повному обсязі. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 грудня 2013 року , в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено (а.с. 44-45, 79-83). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 липня 2014 року вказані рішення суду першої та апеляційної інстанції скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.111-112). Представник позивача в судове засідання не з'явився, але 22 січня 2015 року надав до суду письмову заяву в якій просив слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с. 152). Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, до суду не з'явився, 22 січня 2015 року надіслав до суду заяву про можливість слухання справи за його відсутності, заявлені вимоги не визнає та просить застосувати щодо них строк позовної давності (а.с. 150-151). Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом установлено, що 08 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № k3xrFR05050084, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику споживчий строковий кредит у розмірі 4 599 грн. 00 коп. на придбання продукції зі сплатою 0,12 % річних та з кінцевим терміном повернення 08 листопада 2008 року (а.с. 4-24). Згідно заяви позичальника на отримання кредиту № k3xrFR05050084 від 08 січня 2008 року (далі - Заява), погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «1» по «5» число кожного місяця Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 460,16 грн. для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. Ця заява разом із запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») й Тарифами складає кредитно-заставний договір. При цьому, позичальник засвідчив своїм підписом факт ознайомлення із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») (далі - Умови) як частиною кредитного договору, положення цих умов складають зміст кредитних правовідносин між сторонами відповідно до ст. 1054 ЦК України. У заві зазначено, що позичальник зобов'язується повернути суму кредиту, відсотки, винагороду відповідно до заяви та Умов. (а. с. 5, 131, 132, 139-142). Крім того, позичальником було підписано довідку про стандартні умови кредитування Приватбанку та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, чим підтверджено, що позикодавець письмово проінформував його про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту (а.с. 138). Положенням п. 3.3. Умов визначено підстави зміни розміру процентної ставки. За п. 5.1. Умов, при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує пеню, розмір якої визначений, за кожен день прострочення виконання. Згідно п. 5.5. Умов, терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю п'ять років (а.с. 142). Таким чином, судом достовірно встановлено, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») складають кредитно-заставний договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] та, що сторони кредитного договору відповідно до змісту цих Умов домовилися про збільшення позовної давності за вимогами із повернення кредиту та платежів за ним до п'яти років. Судом достовірно встановлено та, з огляду розрахунку заборгованості за договором № k3xrFR05050084 від 08 січня 2008 року, укладеного між ПриватБанком та [PERSON] станом на 19 березня 2013 року і заяви відповідача, визнано сторонами, а тому за ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню, що відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитними договором не виконував починаючи з моменту настання строку погашення чергового щомісячного платежу, тобто з 1 до 5 числа лютого місяця 2008 року (а.с. 3, 151). За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України, передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно ч. 1 ст. 259 ЦПК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу (постанова Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13). Згідно зі ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, якщо про це заявлено стороною у спорі (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За положенням п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У своїх висновках Верховний Суд України (постанова від 20 листопада 2013 року № 6-126цс13) зазначає, що п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку із самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. За таких обставин, позовна вимога про повернення споживчого кредиту обмежується судом строком позовної давності лише за обставин, які передбачені ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, а саме коли про це заявлено стороною у спорі або коли наведені позивачем причини пропуску строку визнано судом неповажними. Оскільки, відповідач заявив про застосування до заявлених позивачем вимог, поважність причин пропуску якого останнім не вказувалась, строку позовної давності, враховуючи п'ятирічний строк позовної давності, визначений за домовленістю сторін Умовами, що укладені в письмовій формі; дату звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду та момент настання строку погашення [PERSON]. чергового платежу, суд приходить до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в зв'язку із зверненням позивача до суду поза межами строку позовної давності.

Outcome: dismissed