Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-11 00:00:00

\~\~У червні 2014 року представник позивача [PERSON] [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою, у якій просить в рахунок задоволення вимог [PERSON] (податковий номер [NUMBER]) до [PERSON] ([NUMBER]), [PERSON] (податковий номер [NUMBER]) та [PERSON] (податковий номер [NUMBER]) за договором позики від 31 березня 2011 року за реєстровим № 450 на суму еквівалентній 724 596, 00 доларів США (за офіційним курсом НБУ, який станом на 24 січня 2014 року складав за 100 доларів США - 799, 3000 гривень) звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], житловою площею 27,4 кв. м., загальною площею 45,3 кв. м. - шляхом застосування визначеної ст. 38 Закону України Про іпотеку процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю [PERSON] права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу, для чого надати [PERSON] право пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви (в тому числі стосовно сімейного стану іпотекодавця [PERSON]), до Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України, Комунального підприємства Харківське міське бюро технічної інвентаризації, органів нотаріату і приватних нотаріусів, та інших державних органів, установ, підприємств, організацій, з питань отримання Витягів та інших документів, довідок про склад сім'ї, а також вчиняти всі інші дії, пов'язані з вирішенням цих питань. Виселити відповідача [PERSON] з іпотечного майна - квартири [ADDRESS], житловою площею 27,4 кв. м., загальною площею 45,3 кв. м. Передати предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], житловою площею 27,4 кв. м., загальною площею 45,3 кв. м. - в управління Позивача [PERSON] на період до його реалізації за визначеною ст. 38 Закону України Про іпотеку процедурою продажу. Стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] понесені ним і документально підтверджені судові витрати. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 31 березня 2011 року між ним та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] був укладений договір позики, відповідно якого позивач передав відповідачам строком до 31 травня 2011 року валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 27\~250 доларів США, що на момент укладання договору складало 216\~910 грн. згідно існуючого курсу НБУ на 31 березня 2011 року. З метою забезпечення виконання своїх зобов'язань за договором позики від 31 березня 2011 року за реєстровим № 450, того ж дня між позивачем та відповідачами був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим № 453. Відповідно умов Іпотечного договору в забезпечення виконання зобов'язань відповідачів з повернення позивачеві боргу за договором позики, відповідач [PERSON] передала позивачеві в іпотеку належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS], житловою площею 27,4 кв.м., загальною площею 45,3 кв.м. Позивач свої обов'язки виконав належним чином, видав відповідачам кошти у повному обсязі, однак відповідачі всупереч вимогам укладених з позивачем договорів та цивільного законодавства свої зобов'язання належним чином не виконують, у зв'язку з чим позивач вимушений звернутися до суду із позовом, за результатами розгляду якого 24.01.2014 року Ленінським районним судом м. Харкова було винесене заочне рішення про солідарне стягнення з відповідачів на його користь заборгованості за договором позики в сумі, еквівалентній 724\~596 доларам США за офіційним курсом НБУ станом на 24.01.2014 року на рівні 799,3000 грн. за 100 доларів США. Позивач зазначив також, що воліє задовольнити свої вимоги за Договором позики від 31.03.2011 року в повному обсязі у визначеному судовим рішенням, що набрало законної сили, розмірі за рахунок предмета іпотеки із застосуваням визначеної положеннями ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури звернення стягнення на нього шляхом продажу будь-якій третій особі-покупцю. 09 липня 2014 року від імені кредитора відповідачу на домашню адресу засобами поштового зв'язку була направлена письмова Вимога про добровілне звільнення житлового приміщення, що є предметом іпотеки за іпотечним договором, оскільки в порядку ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки примусовому виселенню з предмета іпотеки за рішенням суду підлягає іпотекодавець [PERSON] Оскільки відповідачами вищезазначених вимог позивача виконано не було, останній був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Представники позивача неодноразово уточнювали позовні вимоги. В останнє у червні 2015 року представник позивача надав суду уточнену позовну заяву, в якій просив в рахунок задоволення вимог позивача [PERSON] до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] за договором позики від 31.03.2011 року на суму 494\~858,63 грн. згідно рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24.01.2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 05.03.2015 року, а також вимог щодо стягнення з відповідачів процентів за користування позикою, трьох процентів річних і неустойки, розрахованих на 10.04.2015 року в сумі, еквівалентній 304\~313 доларам США, звернути стягнення на предмет іпотеки належну відповідачеві [PERSON] квартиру [ADDRESS] шляхом застосування процедури продажу будь-якій третій особі-покупцю згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною не нижче за звичайні ціни на підставі оцінки субєкта оціночної діяльності або незалежного експерта на момент продажу, для чого надати йому права на вчинення дій, необхідних для такого продажу, виселити відповідача [PERSON] з іпотечного майна та передати предмет іпотеки йому в управління. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач [PERSON] неодноразово просив суд відкласти судове засідання, посилаючись в тому числі на перебування поза межами країни, але жодного разу підтверджуючі документи не надавав, заперечень проти позову не подав. Будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, виклик суду проігнорував, в судове засідання 12.06.2015 року не зявився, причини неявки суду не повідомив. Відповідачі [PERSON], [PERSON] для участі у справі не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, викликалися в судове засідання судовими викликами рекомендованими листами з повідомленнями про вручення та телеграмами, але проігнорували виклики суду, для участі у справі не зявилися, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. В силу ст. ст. 76, 77 ЦПК України, відповідачі вважаються такими, що належним чином повідомлені судом про час і місце розгляду справи, але не зявилися в судове засідання без поважних причин, що свідчить про умисне затягування відповідачами розгляду справи, і суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи та докази, надані в обґрунтування позову, встановив наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини. 31.03.2011 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], [PERSON] з іншої сторони укладений договір позики, викладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 450 (а.с. 8). Відповідно до умов договору позики від 31.03.2011 року, позивач [PERSON] передав відповідачам валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 27\~250 доларів США, що на момент укладання договору складало 216\~910 грн. згідно існуючого курсу НБУ на 31 березня 2011 року, а відповідачі солідарно зобовязалися повернути ці кошти в термін до 31.05.2011 року. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В п. 4 договору позики від 31.03.2011 року відповідачі стверджували, що отримали від позивача як позикодавця зазначені в цьому договорі валютні цінності ще до його підписання. Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України, виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором. Згідно зі ст. 546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання. В п. 7 договору позики від 31.03.2011 року сторонами передбачена неустойка за прострочення відповідачами виконання їхніх зобовязань з повернення позивачеві позичених у нього коштів у вигляді штрафу (пені) в розмірі 3% за кожен день прострочення від вартості неповернутих валютних цінностей за курсом НБУ. Додатково, як засіб забезпечення зобовязань відповідачів за договором позики, 31.03.2011 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] був укладений іпотечний договір, за яким [PERSON] передала позивачеві в іпотеку квартиру № 130, яка знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Єлізарова, буд. 4 і належить відповідачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі Довідки житлово-будівельного кооперативу «Холодногірський-1» № 171 від 13.12.1994 року, Реєстраційного посвідчення комунального підприємства Харківське міське бюро технічної інвентаризації від 17.03.1995 року, реєстровий № 56388. Відповідно до відомостей, викладених у Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданому КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 31.03.2011 року за номером 29504153, реєстраційний номер майна: 33290338, номер запису: 56388 в книзі 1, вартість квартири становить 65\~296,00 грн. Сторони Іпотечного договору від 31.03.211 року домовилися, що вартість предмета іпотеки складає 220\~000,00 грн. Оцінка предмету іпотеки проведена за згодою сторін з урахуванням ринкових цін на день укладання Договору та обсягу можливих витрат, повязаних з його продажом (а.с. 11-12). Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений зобовязанням строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). За ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24.01.2014 року у справі № 642/8759/13-ц були задоволені позовні вимоги [PERSON] про повернення позичених коштів в сумі 27\~250,00 доларів США, стягнення процентів за користування ними в сумі 5\~089,00 доларів США, трьох процентів річних в сумі 1\~892,00 долари США та неустойки в сумі 690\~365,00 доларів США, а всього вирішено стягнути заборгованість за договором позики від 31.03.2011 року в сумі, еквівалентній 724\~596,00 доларам США (за офіційним курсом НБУ, який станом на 24.01.2014 року складав за 100 доларів США 799,3000 грн.), та судовий збір у розмірі 1\~147,00 грн. з кожного (а.с. 9-10). Рішенням апеляційного суду Харківської області від 05.03.2015 року по справі № 642/8759/13-ц вищевказане рішення Ленінського районного суду м. Харкова змінене. З урахуванням вимог п. 1 ч. 1 ст. 258, ч. 3 ст. 551 ЦК України апеляційним судом Харківської області зменшено суму стягнутої з відповідачів неустойки до розміру, співмірного із основним зобовязанням, у звязку з чим вирішено стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором позики від 31.03.2011 року в сумі 273\~608,38 грн., що було еквівалентно 34\~231,00 долару США та пеню в сумі 217\~809,25 грн. В іншій частині заочне рішення районного суду залишено без змін (а.с. 107-108) Загальний розмір належної до стягнення з відповідачів на користь позивача суми заборгованості відповідно до заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24.01.2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 05.03.2015 року складає 494 858,63 грн. Таким чином, факт невиконання відповідачами зобовязань за договором позики від 31.03.2011 року вже був предметом судового розгляду і сума неповернутих коштів визначена судовим рішенням, яке набрало законної сили, на рівні 27\~250,00 доларів США і, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, додаткового доказування не потребує. Незважаючи на обовязковість судових рішень, визначена позивачем сума заборгованості відповідачами не сплачена, примусове стягнення боргу за виконавчими листами не проведене. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. За відсутності інших передбачених договором або законом підстав, зобовязання припиняється відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором, в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання. Оскільки у визначеному судовими рішеннями розмірі відповідачі свого боргу за договором позики не повернули, це грошове зобовязання залишилося невиконаним і, відповідно, не припинилося. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Сума належних до стягнення з відповідачів на користь позивача процентів за користування неповернутою позикою в сумі 27\~250,00 доларів США на підставі ст. 1048 ЦК України за 203 дні прострочення повернення відповідачами боргу в період з 24.09.2013 року по 15.04.2014 року з розрахунку 6,5% річних складає 985,00 доларів США; за 93 дні в період з 15.04.2014 року до 17.07.2014 року по 9,5% річних складає 659,00 доларів США; за 119 днів до 13.11.2014 року по 12,5% 1\~110,00 доларів США; за 85 днів до 06.02.2015 року по 14,0% 888,00 доларів США; за 26 днів до 04.03.2015 року по 19,5% 378,00 доларів США; за 37 днів до 10.04.2015 року по 30,0% 828,00 доларів США, а всього 4\~848,00 доларів США. За невиконання своїх грошових зобовязань відповідачі продовжують нести цивільно-правову відповідальність, передбачену законом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому вказана норма права не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобовязання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому сплата інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є невідємною частиною вимоги про сплату основного боргу. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Про те саме йдеться і в положеннях ст. 1046 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України. За нормою ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку, наведеного в уточненій позовній заяві та перевіреного судом, сума належних до стягнення з відповідачів на користь позивача трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України за 563 дні прострочення повернення боргу в період з 24.09.2013 року по 10.04.2015 року складає 1\~260,00 доларів США. Крім того, згідно п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, крім іншого, сплата неустойки та відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, і в такому разі її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України, виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором. В п. 7 договору позики від 31.03.2011 року встановлено обовязок відповідачів сплатити на користь позивача неустойку за прострочення виконання своїх зобовязань у вигляді штрафу (пені) в розмірі 3% (трьох) відсотків за кожен день прострочення від вартості неповернутих валютних цінностей. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять його умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Положення пункту 7 договору позики від 31.03.2011 року про неустойку відповідає ч. 1 ст. 549 ЦК України, відповідно до якої, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Оскільки укладений сторонами договір позики від 31.03.2011 року є чинним, не розірваний, не визнаний в установленому порядку нікчемним чи недійсним, він підлягає виконанню. Відповідно до ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням боржником зобовязання. Позивач має право на нарахування відповідачам неустойки за період з моменту предявлення попереднього позову 23.09.2013 року по день подання уточненої позовної заяви 10.04.2015 року, що складає період 563 дні. Але позивач врахував положення п. 1 ч. 2 ст. 259 ЦК України, і в уточненій позовній заяві його представник предявив вимогу про стягнення з відповідачів неустойки лише за останні перед зверненням в суд із позовом 365 днів прострочення виконання відповідачами їхніх зобовязань, що відповідає положенню ч. 2 ст. 11 ЦПК України, згідно якої особа, яка бере участь у справ, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Розмір неустойки за порушення відповідачами їхніх зобовязань з повернення позивачеві боргу за 365 днів прострочення в період з 10.04.2014 року по 10.04.2015 року складає: 27\~250,00 доларів США заборгованості / 100,0% ? 3,0% ? 365 днів = 298\~387,50 доларі США. Однак, згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд вважає за необхідне застосувати положення норми ч. 3 ст. 551 ЦК України до нарахованої позивачем неустойки і зменшує її до розміру неповернутої суми позичених коштів 27\~250,00 доларів США. Сума доданків належних до стягнення з відповідачів на користь позивача процентів за користування позикою за час з 24.09.2013 року по 10.04.2015 року, трьох процентів річних за такий самий період та неустойки за останні 365 днів перед поданням уточненої позовної заяви 10.04.2015 року дорівнює: 4\~848 $ США + 1 260 $ США + 27\~250 $ США = 33\~358 $ США. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель задовольняє свої вимоги за основним зобовязанням у повному обсязі, що визначений на час виконання цих вимог, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону, якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування витрат, повязаних з предявленням вимоги за основним зобовязанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки, витрат на утримання і збереження предмета іпотеки, витрат на страхування предмета іпотеки, збитків, завданих порушенням основного зобовязання чи умов іпотечного договору. Диспозиція норми ч. 1 ст. 38 Закону передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя за основним зобовязанням шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві здійснюється за рішенням суду або на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі). В п. 13 Іпотечного договору від 31.03.2011 року сторони внесли застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яким визначили можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки. В підп. «б» п. 13 Іпотечного договору прямо передбачене право позивача продати предмет іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя надане сторонами позивачеві як іпотекодержателю. Позивач обрав саме такий передбачений Законом України «Про іпотеку» спосіб задоволення своїх вимог за основним зобовязанням. Тому, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про задоволення його вимог до відповідачів за договором позики від 31.03.2011 року в сумі 494\~858,63 грн. і судового збору в сумі 3\~441 грн. 00 коп., розмір яких визначений рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24.01.2014 року та рішенням апеляційного суду Харківської області від 05.03.2015 року, а також вимог, що є предметом розгляду в цій справі, щодо стягнення з відповідачів процентів за користування позикою за час з 24.09.2013 року по 10.04.2015 року, трьох процентів річних за такий самий період та неустойки в сумі, еквівалентній 33\~358,00 доларам США, за рахунок предмета іпотеки із застосуванням визначеної положеннями ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури звернення стягнення на нього шляхом продажу будь-якій третій особі - покупцю. Відповідно до ст. 39 Закону, рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Як розяснено у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обовязковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). У відповідності із вимогами норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку», задовольняючи вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, у своєму рішенні суд обовязково зазначає, крім іншого, про вжиті ним заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації. Крім того, відповідно до ст. 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішенням суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. У звязку з цим, суд вважає можливим вжити заходи щодо збереження предмета іпотеки шляхом передання його в управління позивачеві на період до його реалізації. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи інше житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» № 898-ІУ від 05 червня 2003 року передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Разом з тим, ч. 1 ст. 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України. 09.07.2014 року кожному з відповідачів за їхніми адресами проживання позивачем через представника засобами поштового звязку була направлена письмова Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення, що є предметом іпотеки за іпотечним договором (в порядку ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку»). Вимогу було надіслано цінними листами з описом вкладення та рекомендованою кореспонденцією з повідомленнями про вручення (а.с. 17, 23-30). Листи відповідачу [PERSON] повернулися позивачеві з відміткою про сплив строку зберігання на поштовому відділенні, що обслуговує будинок за її адресою, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] всі надіслані на їхню адресу листи одержали особисто 29 і 12 липня 2014 року відповідно (а.с. 156-157). З огляду на ці обставини та письмові докази, якими вони підтверджуються, вбачається, що позивачем дотримано порядок попередження відповідачів про звернення стягнення на іпотечне майно та добровільне виселення, і на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідач [PERSON], яка проживає в квартирі, що є предметом іпотеки, підлягає примусовому виселенню з нього. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно вимог ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Як доказ сплати судового збору до позовної заяви та уточненого позову додано банківські квитанції від 19.12.2013 року про сплату 229,41 грн., від 09.07.2014 року про сплату 14,19 грн. та від 15.08.2014 року про сплату 3\~654,00 грн., тобто був сплачений судовий збір за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру (а.с. 1-2, 110). Загальний розмір судових витрат, що підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача, складає 3\~897,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial