Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернувлася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] , [PERSON] , яка діє в свої інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] про виселення та встановлення порядку користування квартирою. В обґрунтування позову позивач [PERSON] вказала, що право на зайняття житлового приміщення у неї виникло на підставі ордеру на житлове приміщення №1632, виданого Виконавчим комітетом Мінської районної ради народних депутатів м. Києва 14.10.1992 року. Даний ордер було видано на ім`я [PERSON] , що був чоловіком позивачки (помер [INFO] ) та 2-ох членів його сім`ї: [PERSON] і [PERSON] (матері [PERSON] ). В квартирі, яка складається із 3-ох житлових кімнат зареєстровані та проживають, позивачка, - її внучка [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] , 2008 року народження. З 2017 року, відповідачка [PERSON] перебувала у близьких відносинах із громадянином [PERSON] , який періодично гостював, лишався у квартирі та згодом, без наявності будь-яких визначених на те підстав самовільно вселився та почав постійно проживати у даній квартирі без реєстрації місця проживання. Відповідач з моменту самовільного, протиправного вселення та по теперішній час створює нестерпні умови для проживання позивача, зокрема, чинить постійний психологічний тиск на позивачку, ображає її нецензурною лайкою, погрожує завданням фізичних пошкоджень, позбавленням житла, тощо, постійно влаштовує гучні сварки з [PERSON] , які іноді доходять до застосування та погрози застосування насильства, в результаті таких дій створюється нестерпна атмосфера для проживання. Відповідач з метою залякування позивачки та створення атмосфери постійного страху і нестерпних умов проживання, в нічну пору доби стукає у двері кімнати, в якій живе позивачка (в якій остання яка зачиняється на замок) та починає викрикувати беззмістовні фрази, образи, лайку і погрози, основний зміст яких зводиться до побажань як найшвидшої смерті позивача, тим самим не даючи позивачці відпочивати, призводячи до втрати сну і нервового перенапруження. Окрім того відповідач був засуджений 09.07.2002р. Апеляційним судом Запорізької області за п.9 ч.2 ст.115, ч.І ст.14, ч.З ст.185, ч.4 ст.185,70КК України на 15 років позбавлення волі; а також 25.05.2006р. Солонянським районним судом Дніпропетровської області за ст.391,71КК України на 11 років 6 місяців позбавлення волі. Початок строку 25.05.2006р. Кінець строку 25.11.2017р. Відповідача неодноразово було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення психологічного насильства і сім`ї, що підтверджується постановами Оболонського районного суду м. Києва. Через неприязні стосунки, відповідач постійно вчиняє сімейні скандали та сварки, постійно намагається принизити позивача, на підставі чого позивач неодноразово зверталася до працівників поліції, тому остання просить усунути перешкоди позивачу у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] шляхом звільнення приміщення від особи (осіб), яка виселяється [PERSON] . Дана квартира складається з трьох кімнат площею 13,9 кв. м., 13,9 кв. м. та 15,9кв.м., загальна житлова площа квартири становить 43,7 кв. м. В квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На даний час між мешканцями квартири вже визначений порядок користування квартирою, а саме позивачка займає кімнату, площею 13,9 кв.м., [PERSON] займає кімнату площею 15,9 кв.м., а [PERSON] - кімнату площею 13,9 кв.м. Між позивачем та сім`єю [PERSON] склалися напружені стосунки, їх спільне проживання не комфортне, крім того існують спори з приводу участі кожного із наймачів в утриманні квартири. Так, [PERSON] самоусунулася від оплати вартості спожитих ними житлово- комунальних послуг, мотивуючи це тим, що відповідальною за сплату таких комунальних послуг є позивачка, адже на неї оформлений особовий рахунок. Така заборгованість, серед іншого утворилася через те, що відповідачі самостійно не здійснюють оплату житлово-комунальних послуг, та водночас змінила замки ящика для кореспонденції і не надають позивачу доступу до листів, в тому числі і рахунків від постачальників житлово-комунальних послуг, чим перешкоджає позивачці здійснювати оплату таких рахунків. Наразі між сторонами існує спір про участь кожного із них в утриманні квартири. За таких обставин, позивач просила встановити порядок користування спірною квартирою [ADDRESS] , виділивши [PERSON] кімнату площею 13,9 кв.м. з балконом 0,8кв.м., відповідачу [PERSON] та її неповнолітньому сину [PERSON] , кімнату площею 13,9 кв.м., кімнату площею 15,9кв.м., інші приміщення квартири залишити у загальному користуванні. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні проти наданого позову заперечив та просив суд в позові відмовити надавши відзив відповідно до якого суду пояснив, що викладені позивачем обставини не відповідають дійсності, є надуманими та спрямовані для того аби позивачка могла безперешкодно здавати у оренду майно яке їй не належить та користується ним на умовах договору найму. Як убачається зі змісту копії договору оренди від 03.02.2010 року укладений між [PERSON] та [PERSON] орендодавець здав в оренду квартиру [ADDRESS] . Окрім того позивачка створює для інших членів сім`ї нестерпні умови співіснування, а семе: вживає алкогольні напої, вдається до поведінки, яка не гідна жінки літнього віку, постійно вчиняє сварки, вживає ненормативну лексику. Позивачка платежів на утримання спірної квартири не вносить, а цим займається відповідач. При цьому, відповідач дійсно проживає в спірній квартирі, саме проживання за спірною адресою зумовлене необхідністю допомагати дружині в утримані квартири та проведення ремонту, який здійснений за кошти відповідача. Представником позивача надано відповідь на відзив відповідно до якого відповідач у відзиві фактично підтверджує проживання у спірній квартирі, а також надає тому докази, а саме: квитанції про оплату ним частини комунальних послуг, фото його перебування у квартирі та проведення ремонтних робіт тощо, крім цього факт проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , був визнаний ним у підготовчому судовому засіданні. Окрім того договір оренди від 03.02.2010 року, копія якого надана до суду, не має відношення до справи, адже позивачка не є стороною вказаного договору. Окрім того, зазначений договір датований ще 2010 роком, тобто задовго до самовільного вселення відповідача до квартири. У липні 2021 [PERSON] , яка діє в свої інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про виселення.Свої вимоги обґрунтували тим, що у відповідності до ордеру на житлове приміщення від 14.10.1992 року [PERSON] видано житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] . Згідно розпорядження №550 від 20.10.2015 року, внесено зміни у договір найму житлового приміщення, а саме договір вважається укладеним з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Останнім часом проживання разом з прабабою [PERSON] в одній квартирі стало зовсім нестерпним. Відповідачка веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до квартири у нетверезому стані, часто влаштовує сварки та навіть бійки, псує майно, пенсію витрачає на придбане алкогольних напоїв, принижує позивача за зустрічним позовом та її матір перед сусідами та родичами. Неодноразово іншим членам сім`ї доводилось викликати правоохоронні органи аби захиститись від її нападів. В утриманні квартири, його ремонті, оплаті послуг за електроенергію відповідачка за зустрічним позовом участі не приймає, чим завдає іншим співмешканця значних матеріальних збитків. На підставі вищевикладеного просила суд постановити рішення, яким виселити [PERSON] із квартири [ADDRESS] . Представник відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні проти зустрічного позову заперечив, посилаючись на його необґрунтованість, просив суд первинний позов задовольнити в зустрічному позові відмовити. Представник третьої особи в судовому засіданні просив суд постановити рішення виходячи з інтересів неповнолітньої дитини. Заслухавши сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.206 ЦПК України). Відповідно до ч.1, ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1 ст.82 ЦПК України). Судом встановлено, що право на зайняття житлового приміщення у [PERSON] виникло на підставі ордеру на житлове приміщення №1632, виданого Виконавчим комітетом Мінської районної ради народних депутатів м. Києва 14.10.1992 року. Даний ордер було видано на ім`я [PERSON] , що був чоловіком позивачки (помер [INFO] ) та 2-ох членів його сім`ї: [PERSON] і [PERSON] (матері [PERSON] )( а.с.15). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 02.08.2013року( а.с.17). Відповідно до витягу з розпорядження № 550 від 20.10.2015 внесено зміни в договір найму житлового приміщення- трикімнатної квартири [ADDRESS] житловою площею 43,70 кв.м. укласти його з [PERSON] ,, склад сім`ї якої: вона, онука [PERSON] , правнук [PERSON] , правнук [PERSON] в зв`язку зі смертю наймача квартири [PERSON] ( а.с.18). В квартирі, яка складається із 3-ох житлових кімнат зареєстровані та проживають, позивачка, - її внучка [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] , 2008 року народження, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Києва( а.с.20). Окрім того з матеріалів справи вбачається, що між сторонами склалися неприязні та конфліктні відносини, що призводять до сварок. Відповідача неодноразово було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення психологічного насильства і сім`ї, що підтверджується постановами Оболонського районного суду м. Києва( а.с.25-26). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (як зазначено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №344/18741/14-ц). Із змісту ст. 10 ЖК України вбачається, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержуватися правил користування жилими приміщеннями. Жилі будинки та жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Дана стаття встановлює ряд обов`язків, які мають особи, які використовують жилі приміщення на праві власності або на праві користування. Власники та користувачі приміщень зобов`язані: 1) дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають. Цей обов`язок нерозривно пов`язаний із загальним обов`язком використовувати жилі приміщення за призначенням, для задоволення своїх житлових потреб. Дбайливе ставлення до будинку означає відповідне відношення до санітарно-технічного та іншого обладнання, об`єктів благоустрою. дотримуватися правил утримання жилих будинків, пожежної безпеки, дотримувати чистоту та порядок у під`їздах, на сходових клітинах та в інших місцях загального користування; 2) використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; 3) додержуватися правил користування жилими приміщеннями; 4) не використовувати жилі будинки та жилі приміщення на шкоду інтересам суспільства. Мова йдеться про загальну заборону зловживання правами власників та наймачів жилих будинків та приміщень, а також про повагу до прав інших громадян. Із змісту ч. 1 ст. 109 ЖК України, вбачається, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно ст. 116 ЖК України підстави для виселення, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12.04.1985 за №2 при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжитті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Судом встановлено, що між позивачем та сім`єю [PERSON] склалися напружені стосунки, їх спільне проживання не комфортне, крім того існують спори з приводу участі кожного із наймачів в утриманні квартири. Окрім того факт проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , був визнаний ним у підготовчому судовому засіданні та не заперечувався сторонами. Таким чином, оскільки відповідач безпідставно проживає в спірній квартирі, що не заперечувалось відповідачем у його відзиві, суд дійшов висновку, що відповідачі порушують права та законні інтереси позивача як наймача на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись квартирою, а тому позивач має право заявляти вимоги щодо виселення відповідача із спірної квартири, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Окрім того позивачем заявлено вимогу про встановлення порядоку користування спірною квартирою [ADDRESS] , виділивши [PERSON] кімнату площею 13,9 кв.м. з балконом 0,8кв.м., відповідачу [PERSON] та її неповнолітньому сину [PERSON] , кімнату площею 13,9 кв.м., кімнату площею 15,9кв.м., інші приміщення квартири залишити у загальному користуванні. Положеннями ЖК УРСР регулюється надання в користування житлових приміщень. Зокрема, стаття 58 ЖК УРСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер (частина 1, 2 ст.61 ЖК УРСР). Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок (ст. 63 Житлового кодексу Української РСР). Стаття 64 ЖК УРСР визначає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Згідно ст. 63 Житлового кодексу УРСР, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. В силу ст. 104 Житлового кодексу України суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Ухвалюючи рішення в даній справі суд враховує те, що між стороами виникають конфлікти з приводу користування відповідачем цією квартирою, про що свідчать надані Оболонським УП ГУ НП в м. Києві матеріали перевірок. Між позивачем та онукою також склались неприязні стосунки, про що зазначено у відзиві на позовну заяву. За таких умов, дотримуючись справедливого балансу прав учасників справи, враховуючи те, що відповідачем не надано будь-яких доказів щодо відсутності у неї іншого житла, а також доказів, які б вказували на те, що її подальше проживання у спірній квартирі не впливатиме на обсяг прав позивача у справі, а також членів сім`ї, що проживають у ній, а також те, що спільне користування квартирою є неможливим, оскільки призводить до конфліктних ситуацій, а площа квартири і наявність трьох кімнат, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі, оскільки обставини викладені в позові повністю знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. Відповідачка звернулася до суду з зустрічним позовом про виселення позивача за первісним позовом з спірної квартири. Посилаючись на порушення своїх житлових прав, позивач ні при зверненні до суду, ні в ході розгляду справи не зазначила в чому саме такі права були порушені з боку відповідача, що є підставами для виселення. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод передбачено право на повагу до житла. Воно охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла, що, в свою чергу, покладає на державу обов`язок «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21.02.90 у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24.11.86 у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення від 18.02.99 у справі «Larkos v. Cyprus»). Параграфом 2 ст.8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у §1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовим і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Судом не встановлено будь-яких підстав, передбачених законом, для виселення відповідача з займаного приміщення. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача.

Outcome: approved