Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

У червні 2015 року Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у місті Слов'янську Донецької області (далі - відділення фонду) звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення капіталізованих платежів у сумі 147 031 грн. 98 коп. У судовому засіданні представник відділення фонду-завідувач юридичного сектора Ліцоєва С.В., яка діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі і на їх обгрунтування зазначила про те, що з 1996 року по 16 березня 2015 року відповідач [PERSON] був суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ( ідентифікаційний номер СПД [NUMBER]), який з червня 2001 року був зареєстрований у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у місті Слов'янську Донецької області як платник страхових внесків. Протягом здійснення підприємницької діяльності [PERSON] використовував працю фізичних осіб. По трудовому договору від 30 червня 2001 року у нього працював [PERSON] і зазначений договір був зареєстрований у Слов'янському центрі занятості населення 02 липня 2001 року за номером 4037. 04 липня 2001 року з робітником приватного підприємця [PERSON] - [PERSON] трапився нещасний випадок на виробництві, внаслідок чого мала місце травматична ампутація I ,II та III пальців його правої руки, про що було 05 липня 2001 року складено відповідний акт форми Н-1.Згідно висновку Слов'янської міжрайонної МСЕК від 09 січня 2002 року відносно [PERSON] було встановлено 30 % втрати ним професійної працездатності безстроково та III група інвалідності по трудовому каліцтву. Відділенням фонду у м. Слов'янську були призначені та виплачуються потерпілому [PERSON] страхові виплати по відшкодуванню шкоди у зв'язку з виробничою травмою. Відповідно до Порядку обміну інформацією між Міністерством доходів і зборів України, Пенсійним фондом України та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 1 вересня 2013 року № 494, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 09 жовтня 2013 року за № 1733/24265, у березні 2015 року до відділення фонду надійшла електронна анкета страхувальника - фізичної особи- підприємця [PERSON].( ідентифікаційний номер СПД [NUMBER]), в якій зазначено, що державним реєстратором внесено до Єдиного державного реєстру запис про державну реєстрацію припинення 16 березня 2015 року підприємницької діяльності фізичною особою підприємцем за її рішенням. Також в даній анкеті зазначена дата публікації повідомлення у спеціалізованому друкованому засобі масової інформації - 17 березня 2015 року. Дані щодо ліквідаційної комісії та термін, до якого повинні подати свої вимоги кредитори, відсутні. Враховуючи те, що з 07 липня 2014 року набрав чинності Закон України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення процедури державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичних осіб-підприємців за заявницьким принципом» від 13 травня 2014 року №1258-VII, яким були скасовані положення статті 50-1 Цивільного кодексу України, з дня набрання чинності цим Законом запроваджується заявницький принцип державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичних осіб- підприємців, який не передбачає обов'язок фізичної особи- підприємця письмово повідомляти кредиторів про прийняте рішення щодо припинення її підприємницької діяльності, встановлювати порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог, а також обов'язок щодо розгляду вимог кредиторів. Запропонований заявницький принцип базується на тому, що фізична особа, яка припиняє свою підприємницьку діяльність, на відміну від випадку ліквідації юридичної особи, нікуди не зникає. Фізична особа- підприємець не є новим суб'єктом права, відмінним від « просто» фізичної особи. Це лише статус, який суб'єкт - фізична особа може набути або втратити, тому фізична особа і після припинення підприємницької діяльності має продовжувати відповідати за своїми зобов'язаннями, які виникли під час провадження підприємницької діяльності, на підставі частини 1 статті 52 ЦК України, а обсяг такої відповідальності жодним чином не повинен змінюватися. Враховуючи те, що відсутні визначені законодавчими актами підстави для додержання сторонами порядку досудового регулювання, відділення фонду не зверталось до голови ліквідаційної комісії про включення сум капіталізованих платежів до реєстру кредиторських вимог у зв'язку з тим, що така комісія не створювалась ( відсутні дані щодо ліквідаційної комісії в анкеті страхувальника, отриманої від органів доходів і зборів), а одразу- 24 березня 2015 року звернулося до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до [PERSON] про стягнення капіталізованих платежів у сумі 147 031 грн. 98 коп., але позов по суті не було розглянуто та ухвалою цього суду від 08 червня 2015 року було закрито провадження по справі з посиланням на положення пункту 5 частини 1 статті 157 КАС України( ліквідації підприємства, установи, організації, які були стороною у справі). Зазначена ухвала суду набрала законної сили тому позивач був вимушений звернутися до суду у порядку цивільного судочинства. Згідно з абз. 5 частини 1 статті 11 Закону України « Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року №1005-XIV (з відповідними змінами та доповненнями) джерелами формування коштів фонду є капіталізовані платежі, які надійшли у випадках ліквідації страхувальників у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2000 року№ 765 затверджений Порядок капіталізації платежів для задоволення вимог, що виникли із зобов'язань суб'єкта підприємницької діяльності-банкрута перед громадянами внаслідок заподіяння шкоди їх життю та здоров'ю. Зроблений за положеннями цього Порядку розрахунок капіталізації платежів-страхових виплат які необхідно буде сплачувати відділенням фонду потерпілому [PERSON] протягом життя складає суму 147 031 грн. 98 коп., яку представник позивача і просив у примусовому порядку стягнути з [PERSON] Відповідач та його представник - адвокат Землянський Ю.В., позовні вимоги у судовому засіданні не визнали, пославшись на його безпідставність, та на обгрунтування своїх заперечень у судовому засіданні пояснили, що [PERSON] був суб'єктом підприємницької діяльності з 13 грудня 1996 року по 16 березня 2015 року ( з цієї дати державним реєстратором внесено до Єдиного державного реєстру діяльності фізичних осіб-підприємців відомості про припинення ним такої діяльності). З 2001 року він був на обліку у позивача як платник страхових внесків. Позивачем визнається факт перебування [PERSON] з ним, як суб'єктом підприємницької діяльності, у трудових відносинах на підставі письмового трудового договору від 30 червня 2001 року, але з останнім через декілька днів , а саме 04 липня 2001 року, під час виконання трудових обов'язків - роботі на фуговочному станку, стався нещасний випадок, внаслідок чого мала місце травматична ампутація його I ,II та III пальців правої руки, про що було 05 липня 2001 року складено відповідний акт форми Н-1.Згідно висновку Слов'янської міжрайонної МСЕК від 09 січня 2002 року відносно [PERSON] було встановлено 30 % втрати ним професійної працездатності безстроково та III група інвалідності по трудовому каліцтву, і позивачем стали проводитися відповідні страхові виплати. Позовні вимоги [PERSON] та його представником про стягнення капіталізованих платежів у сумі 147 031 грн. 98 коп. не визнається, бо: 1) на час звернення позивача до суду [PERSON] не є суб'єктом підприємницької діяльності, а як фізична особа, він не перебуває у будь-яких договірних відносинах з відділенням фонду, тому не може нести будь-яких обов'язків перед ним ; 2) позивачем безпідставно зроблено посилання у позовній заяві на необхідність застосування положень абзацу 5 частини 1 статті 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року №1005-XIV, бо у даному випадку має місце не ліквідація страхувальника, а припинення діяльності суб'єкта підприємницької діяльності; 3) позивачем безпідставно зроблено посилання у позовній заяві на необхідність застосування положень статті 1205 ЦК України, яка передбачає обов'язок юридичної особи відшкодувати капіталізовані платежі за позовом самого потерпілого, а [PERSON] є фізичною особою і [PERSON] ніякого позову до нього не пред'являв; 4) не підлягає застосуванню Порядок капіталізації платежів для задоволення вимог, що виникли із зобов'язань суб'єкта підприємницької діяльності-банкрута перед громадянами внаслідок заподіяння шкоди їх життю та здоров'ю, на який посилається позивач, бо він припинив свою діяльність і не є банкрутом. Крім того, на даний час законодавчо не встановлено механізм розрахунку капіталізованих платежів відносно фізичних осіб- підприємців, які припинили свою підприємницьку діяльність, а цей Порядок не враховує матеріальну можливість фізичних осіб відшкодовувати фонду нараховані великі суми капіталізованих платежів ( він припинив свою діяльність з причини відсутності обсягу робіт та замовлень, і він не має матеріальної можливості відшкодувати фонду таку велику суму, бо у нього на утриманні перебуває неповнолітня дитина); 5) вважає недорічним посилання позивача на необхідність врахування постанови Верховного Суду України від 26 червня 2012 року, бо ця постанова стосується стягнення капіталізованих платежів з юридичної особи, якою він не є. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. [PERSON], [INFO], з 13 грудня 1996 року по 16 березня 2015 року був зареєстрований виконкомом Слов'янської міської ради як суб'єкт підприємницької діяльності- фізична особа ( ідент. номер СПД [NUMBER]) ( а.с.39, 4) 16 березня 2015 року відносно [PERSON] державним реєстратором внесено до Єдиного державного реєстру запис про припинення ним підприємницької діяльності фізичної особи- підприємця.( а.с. 39) [PERSON] був з 30 червня 2001 року зареєстрований у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у місті Слов'янську Донецької області, про що свідчить його заява від 27 червня 2001 року та повідомлення виконавчої дирекції фонду про проведення реєстрації та встановлення страхового тарифу 2,03 у відсотках до фактичних витрат на оплату праці найманих працівників. ( а.с.5,6) 30 червня 2001 року між суб'єктом підприємницької діяльності- фізичною особою (далі- ФОП) [PERSON] та [PERSON] було укладено трудовий договір на невизначений строк, і зазначений договір було зареєстровано у Слов'янському центрі занятості населення 02 липня 2001 року за № 4037. ( а.с.38). 04 липня 2001 року 2001 року з найманим працівником ФОП [PERSON] - [PERSON] стався нещасний випадок на виробництві, про що свідчить складений акт форми Н-1 за № 1 від 05 липня 2001 року та затверджений ФОП [PERSON] Згідно даного акту 04 липня 2001 року об 11 годині 30 хвилин під час виконання [PERSON] трудових обов'язків - роботі на фуговочному станку, його рука попала у станок, внаслідок чого мала місце травматична ампутація його I ,II та III пальців правої руки. ( а.с.9-10) Згідно висновку Слов'янської міжрайонної МСЕК від 09 січня 2002 року відносно [PERSON] було встановлено 30 % втрати ним професійної працездатності безстроково та III група інвалідності по трудовому каліцтву. Відділенням фонду у м. Слов'янську були призначені та виплачуються потерпілому [PERSON] страхові виплати по відшкодуванню шкоди у зв'язку з виробничою травмою, про що свідчить: заява потерпілого до відділення фонду від 09 січня 2002 року про призначення виплат та копія постанови від 31 січня 2015 року № 0557/765/765/11 « Про призначення потерпілому [PERSON] перерахованої щомісячної страхової виплати з 01 березня 2014 року» у розмірі 307 грн. 70 коп. безстроково. ( а.с. 8, 13) Зазначені обставини були визнані сторонами по справі, тому на підставі положень частини 1 статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Із матеріалів справи убачається, що 24 березня 2015 року, через декілька днів після реєстрації припинення [PERSON] підприємницької діяльності, відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у місті Слов'янську Донецької області звернулося до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи [PERSON] про стягнення капіталізованих платежів у сумі 147 031грн. 98 коп. Згідно ухвали цього суду від 08 червня 2015 року (справа № 805/1064/15-а) провадження по справі було закрито на підставі пункту 5 частини 1 статті 157 КАС України. Ухвала суду набрала законної сили 25 червня 2015 року і на підставі положень частини 3 статті 61 ЦПК України підлягає врахуванню даним судом при розгляді справи.( а.с.48) Державний нагляд у сфері загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно статті 17 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, здійснює спеціально уповноважений Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади. Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві ( далі -страхування від нещасного випадку) визначає Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV « Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі- Закон № 1105-XIV), статтею 4 якого визначено, що Фонд соціального страхування України є органом який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням. Кошти Фонду не включаються до складу Державного бюджету України та використовуються тільки за цільовим призначенням. Виконавча дирекція Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві, згідно положень статті 8 Закону № 1105-XIV та статті 18 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду, підзвітна правлінню Фонду, проводить свою діяльності від імені Фонду у межах та в порядку, що визначається його статутом і Положенням про виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування від нещасних випадків, організовує, забезпечує виконання рішень правління Фонду та здійснює контроль за дотриманням страхувальниками та страховиками законів України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, інших нормативно-правових актів, виданих відповідно до них. Згідно статті 11 Закону № 1105-XIV джерелами формування коштів Фонду серед інших є страхові внески страхувальників та застрахованих осіб; капіталізовані платежі, що надійшли у випадках ліквідації страхувальників у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2000 року № 765 було затверджено Порядок капіталізації платежів для задоволення вимог, що виникли із зобов'язань суб'єкта підприємницької діяльності- банкрута перед громадянами внаслідок заподіяння шкоди їх життю і здоров'ю ( із відповідними змінами). Згідно пункту 1 цього Порядку відповідно до цього Порядку здійснюється капіталізація платежів для задоволення вимог, що виникли із зобов'язань суб'єкта підприємницької діяльності- банкрута відшкодувати шкоду, заподіяну життю і здоров'ю громадян, у тому числі застрахованих у Фонді соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Відповідно до абзацу 2 пункту 1 Порядку, капіталізація платежів здійснюється щодо кожної особи з урахуванням заборгованості за попередні роки та необхідності виплати майбутніх платежів. Під час розрахунку сум цих платежів повинні враховуватися заробітна плата потерпілого, відсоток втрати професійної працездатності, витрати по догляду за потерпілим, на реабілітацію, протезування, придбання транспортних засобів та види соціальної допомоги відповідно до медичного висновку, необхідність сплати одноразової допомоги у зв'язку з травмою або професійним захворюванням, які можуть призвести до смерті потерпілого, а також інших виплат передбачених законодавством. За змістом пункту 3 Порядку, капіталізація платежів розраховується за період, що визначається як різниця між середньою тривалістю життя для чоловіків і жінок у країні та їх віком на момент здійснення капіталізації. Відповідно до положень статей 1 та 4 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Страхувальниками є роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закон зобов'язані сплачувати єдиний внесок. Платниками єдиного внеску є також і фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору ( контракту). З 07 липня 2014 року набрав чинності Закон України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення процедури державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичних осіб- підприємців за заявницьким принципом» від 13 травня 2014 року № 1258-VII( далі- Закон України № 1258-VII), яким була скасована стаття 50-1 ЦК України. З дня набрання чинності цим Законом запроваджується заявницький принцип державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичних осіб- підприємців, який не передбачає обов'язок фізичної особи- підприємця письмово повідомляти кредиторів про прийняте рішення щодо припинення її підприємницької діяльності, встановлювати порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог, а також обов'язок щодо розгляду вимог кредиторів. Положеннями статті 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Частиною другою статті 1205 ЦК України передбачено, що у разі ліквідації юридичної особи платежі, належні потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 цього Кодексу, мають бути капіталізовані для виплати їх потерпілому або цим особам у порядку, встановленому законом або іншим нормативно- правовим актом У разі відсутності в юридичної особи, що ліквідується, коштів для капіталізації платежів, які підлягають сплаті, обов'язок щодо їх капіталізації покладається на ліквідаційну комісію на підставі рішення суду за позовом потерпілого. Предметом спору між сторонами по справі є оспорювання відповідачем [PERSON] його обов'язку після зняття з реєстрації нести відповідальність перед фондом за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю. Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень частини 3 статті 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Матеріалами справи встановлено, що саме з причини законодавчо встановленого порядку заявницького принципу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичних осіб- підприємців, за положеннями Закону України № 1258-VII, позивач по справі- відділення фонду не мало можливості до припинення [PERSON] підприємницької діяльності 16 березня 2015 року звернутися до суду з цим позовом. Положеннями частини 3 статті 46 Закону України № 1258-VII передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи- підприємця. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-125цс13, зазначено про те, що відповідно до ст.ст.51,52,598-609 ЦК України, 47-49 Закону України « Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи- підприємця є те, що у разі припинення суб'єкта підприємницької діяльності -фізичної особи( виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа- підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи, з підстав, передбачених пунктам 1і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно- правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Таким чином, незважаючи на те, що [PERSON] з 16 березня 2015 року припинив підприємницьку діяльність і на даний час не має статусу підприємця, він повинен відповідати перед позивачем - відділенням фонду за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, тому судом не приймаються до уваги доводи відповідача та його представника у цій частині. Розмір нарахованої позивачем суми капіталізованих платежів відповідач та його представник не оспорювали. Між тим, не приймається судом до уваги посилання відповідача на відсутність матеріальної можливості виплатити зазначену суму 147 031 грн. 98 коп., з причини припинення підприємницької діяльності та наявності на утриманні неповнолітньої дитини, бо зазначені обставини не передбачені чинним законодавством як підставі для звільнення або зменшення суми нарахованих капіталізованих платежів. Не відповідає положенням статті 1205 ЦК України і посилання відповідача про те, що для відшкодування капіталізованих платежів до суду повинен звернутися [PERSON], бо положеннями частини 2 цієї статті передбачено право потерпілого на звернення до суду з позовом у разі відсутності у юридичної особи, що ліквідується, коштів для капіталізації платежів, які підлягають сплаті, то обов'язок щодо їх капіталізації покладається на ліквідаційну комісію на підставі рішення суду. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані сторонами в силу ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обгрунтованність та законність позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] капіталізованих платежів у сумі 147 031 грн. 98 коп. Відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI( у редакції на час звернення з цим позовом до суду) позивач був звільнений від сплати судового збору, тому на підставі положень статті 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1470 грн. 32 коп. ( 1 відсоток ціни позову за ставкою на час звернення з позовом до суду).

Outcome: approved