Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

У травні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із даним позовом до відповідачів Миколаївської міськради та [PERSON], в якому просила: - визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на кімнати № 32-33 у гуртожитку по вул. Райдужній 34 в м. Миколаєві, в частині приватизації приміщення загального користування коридору; - зобов'язати відповідача [PERSON] демонтувати вхід до тамбуру, який є частиною коридору, що знаходиться у загальному користуванні власників кімнат № 30-31 та № 32-33 гуртожитку по вул. Райдужній 34 в м. Миколаєві. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 14.03.2013 р. вона та третя особа по даній справі [PERSON] є співвласниками кімнат № 30 та № 31 у будинку по вул. Райдужній 34 у м. Миколаєві, і кожному із них належить по 1/2 частині цих кімнат. Позивачка та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний у грудні 2014 року. Відповідач по даній справі [PERSON] разом із членами своєї сім'ї проживає у кімнатах № 32 та № 33, і з частини коридору, що знаходився у спільному користуванні, відповідачка облаштувала вхід тамбур до своїх кімнат. Своїми діями відповідачка перешкоджає позивачці у користуванні належним їй житловим приміщенням та не дає можливості зробити окремий вхід до тієї кімнати, в якій вона проживає після розлучення з чоловіком. Крім цього, позивачка зазначає, що відповідачка незаконно приватизувала місце загального користування коридор, внаслідок чого порушено право позивачки на користування цим приміщенням. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02.11.2015 р. до участі в справі в якості співвідповідачів були притягнуті [PERSON] та [PERSON] Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04.02.2016 р. по справі була проведена заміна неналежного відповідача Миколаївської міськради на належного відповідача - Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міськради. У судовому засіданні позивачка та її представник збільшили позовні вимоги та остаточно просили: - визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на кімнати № 32-33 у гуртожитку по вул. Райдужній 34, яке було видано [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про право власності на 1/3 частину за кожним із них на вказані кімнати, - у частині приватизації ними приміщення загального користування коридору, площею 4,6 кв.м.; - визнати частково недійсним розпорядження відділу приватизації житлового фонду Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міськради про передачу у спільну часткову власність [PERSON], [PERSON] та [PERSON] кімнат № 32-33 у гуртожитку по вул. Райдужній 34, - у частині приватизації ними приміщення загального користування коридору, площею 4,6 кв.м.; - зобов'язати відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] демонтувати вхід до тамбуру, який є частиною коридору, що знаходиться у загальному користуванні власників кімнат № 30-31 та № 32-33 гуртожитку по вул. Райдужній 34 в м. Миколаєві. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні заперечували проти позову з тих підстав, що у 2004 році її сім'я отримала дозвіл від ДП НАРП, на балансі якого на той час знаходився гуртожиток, відгородити частину коридору загального користування, площею 4,6 кв.м., та облаштували там окремий вхід до своїх кімнат № 32-33. Під час здійснення приватизації у гуртожитку, відповідачі [PERSON] надавали довідку про займане ними житлове приміщення, у тому числі, у ній був зазначений займаний ними коридор, площею 4,6 кв.м., і проти цього не заперечував відповідальний наймач кімнат № 30 та № 31 [PERSON], який на той час перебував у шлюбі з позивачкою та діяв в інтересах їх сім'ї. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені своєчасно та належним чином, їх представник у судовому засіданні заперечував проти позову з вищевикладених підстав. Представник відповідача Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міськради у судове засідання не з?явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] та його представник не заперечували проти позову. Разом із цим, [PERSON] у судовому засіданні 07.07.15 р. підтвердив, що від імені їх сімї він надавав дозвіл відповідачам [PERSON] на приватизацію їхніх кімнат разом із частиною коридору, що раніше був у загальному користуванні. Представник третьої особи без самостійних вимог СКП Гуртожиток у судове засідання по справі не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина третя статті 10 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 14.03.2013 р. № 1470, виданого Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міськради позивачка [PERSON] та [PERSON] є співвласниками кімнат № 30 та № 31 у будинку по вул. Райдужній 34 у м. Миколаєві, і кожному із них належить по 1/2 частині цих кімнат. Судовим розглядом встановлено, що позивачка та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 1996 р. до грудня 2014 р., і починаючи з 20.04.2012 року вони були зареєстровані у кімнатах № 30 та № 31 у будинку по вул. Райдужній 34 у м. Миколаєві. Із копії технічного паспорту на вказані кімнати, який був виготовлений 12.02.2013 р., вони мають загальну площу 22,2 кв.м., житлову площу 21,6 кв.м., у тому числі 1-а кімната 8,8 кв.м., а 2-а кімната 12,8 кв.м., а також мають вбудовану шафу, площею 0,6 кв.м. Відповідачі - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вселились у кімнати № 32-33 у гуртожитку по вул. Райдужній 34 в м. Миколаєві на підставі спільних рішень адміністрації та профкому ДП НАРП за № 31 від 30.04.1998 р. та рішення від 13.06.1995 р. У 2004 р. відповідачці [PERSON] на підставі її заяви було надано дозвіл з боку керівництва ДП НАРП, до житлового фонду якого входив зазначений гуртожиток, відгородити 1,5 м. коридору загального користування для покращення планування приміщення. В подальшому, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.08.2012 р., виданого Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міськради, відповідачі - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в порядку приватизації стали власниками кімнат № 32-33 по вул. Райдужній 34 в м. Миколаєві, із частками у розмірі - по 1/3 частині за кожним. Із наявного у матеріалах даної справи технічного паспорту на приватизовані кімнати, який був виготовлений 23.07.2012 р., вони мають загальну площу 34,8 кв.м., житлову площу 29,6 кв.м., у тому числі 1-а кімната 17,8 кв.м., а 2-а кімната 11,8 кв.м., а також мають вбудовану шафу, площею 0,6 кв.м., та коридор, площею 4,6 кв.м. Наполягаючи на задоволенні позову, позивачка посилася на те, що на час здійснення відповідачами приватизації кімнат № 32-33, вона не надавала свою згоду на приватизацію ними частини коридору, що знаходився у спільному користуванні мешканців гуртожитку та не знала про те, що відповідачі її приватизували. Відповідно до ст. 8 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду від 19.06.1992 р. (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), - приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 р. № 56 (далі- Положення) визначено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до ч. 3 ст. 54 СК України вважається, що дії одного з подружжя стосовно життя сім'ї вчинені за згодою другого з подружжя. Із наявного у матеріалах справи акту обстеження займаного приміщення та погодження на приватизацію № 353 від 28.05.2012 р., вбачається, що мешканці гуртожитку, у тому числі, [PERSON] який проживав у кімнатах № 30,31, підписували даний акт та надали свою згоду на приватизацію відповідачами кімнат № 32,33, а також погодились із тими приміщеннями, які фактично займали та мали намір приватизувати відповідачі [PERSON], а саме дві кімнати із площею 29,6 кв.м., та коридором, площею 4,6 кв.м. (спірна частина коридору), та вбудованою шафою, площею 0,6 кв.м. Довідкою № 1482 від 31.05.2012 р. балансоутримувач будинку СКП Гуртожиток зазначив саме такі приміщення, що вказані у вищезазначеному акті, та зазначив місця загального користування, до яких не входить спірна частина коридору. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що перед приватизацією до них у гуртожиток приходив майстер з СКП Гуртожиток та робив обстеження приміщень, і усі мешканці гуртожитку були згодні із порядком розподілу приміщень загального користування, у тому числі не заперечувала проти цього позивачка. Технічний паспорт позивачки та інші надані нею докази також не містять даних про те, що після приватизації спірна частина коридору входила до приміщення загального користування співвласників будинку. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність позову [PERSON], оскільки свою згоду на приватизацію відповідачами частини коридору надавав, крім усіх інших мешканців гуртожитку, її чоловік [PERSON], який був відповідальним наймачем житлового приміщення, що підтверджується довідкою ф. 3 № 194 (а.с. 12), та діяв від імені їх сім'ї. Доводи позивачки про те, що вона нічого не знала про приватизацію відповідачами частини приміщення коридору, суд сприймає критично та не приймає до уваги через те, що фактично відповідачі відгородили цю частину коридору ще у 2004 році, облаштували там тамбур-вхід до своїх кімнат і користуються ними відкрито. Крім цього, у судовому засіданні 14.12.15 р. позивачка, яка допитувалася як свідок у порядку, визначеному ст. ст. 50,62 ЦПК України, пояснила, що на момент здійснення приватизації, відповідачами вже були встановлені двері до тамбуру. Згідно вимог ст. 60ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачка не довела належними та допустимими доказами своїх позовних вимог, чим не виконала свій обовязок щодо доказування, передбачений ч. 3 ст. 10 ЦПК України, відтак відмовляє у задоволенні її вимог у повному обсязі. На підставі ст. 88 ЦПК України позивачці не відшкодовуються понесені нею витрати через те, що суд відмовив у задоволенні її позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed