Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що на підставі договору дарування житлового будинку серії НМР 178146 від 29.12.2020 року за реєстровим №3821 їй на праві приватної власності належить житловий будинок (котедж), який знаходиться за адресою [ADDRESS] . Крім того, згідно договору дарування земельної ділянки серії НМР 178147 від 29.12.2020 року за реєстровим №3823 на праві приватної власності їй належить земельна ділянка № 1 площею 0,0173 га в межах згідно з планом, кадастровий номер якої - 7310136600:32:001:0063, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . На день звернення з позовною заявою до суду, вона значиться зареєстрованою у спірному будинку по [ADDRESS] . Крім неї зареєстрованим у будинку значиться й відповідач [PERSON] , як члена сім`ї попереднього власника, однак останній з грудня 2018 року в будинку фактично не проживає. При цьому вказувала, що на даний час відповідач [PERSON] не є членом її сімї й відповідно в будь-яких родинних відносинах вона з ним не перебуває, оскільки шлюб укладений між нею та [PERSON] розірвано на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27.03.2019 року, яке залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 21.05.2019 року. Добровільно відповідач [PERSON] знятись з реєстрації категорично відмовляється, а його реєстрація в належному їй на праві власності будинковолодінні створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні майном. Також зазначала, що вона намагалась в досудовому порядку врегулювати спір, скерувавши на адресу фактичного місця проживання відповідача та його матері, де він часто буває, претензійний лист-вимогу про зняття з реєстраційного обліку, однак останній на пропозицію-вимогу не реалує та залишив її без виконання. Вказуючи на те, що вона є новим власником будинковолодіння, відповідач [PERSON] не є членом її сім`ї та у будь-яких родинних відносинах з нею не перебуває, а під час набуття права власності на вказане будинковолодіння вона як власник будинку згоди на реєстрацію відповідача не надавала, вважає, що право відповідача на користування чужим майном втратилось і підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Крім того, в обґрунтування позову також вказувала, що відповідач з грудня 2018 року фактично не проживає у спірному будинку, спільного господарства з нею не веде, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в житловому приміщенні не має, що підтверджується Актом обстеження житлових умов ОСББ «Відень» від 10.02.2020 року, який був предметом дослідження під час розгляду в Першотравневому районному суді м.Чернівці цивільної справи №725/910/20 та зазначений факт також був встановлений судом шляхом допиту в судовому засіданні сусідів, які були учасниками складання цього Акту та зазначених в Акті, а саме [PERSON] та [PERSON] ,його місце реєстрації носить формальний характер й відповідно мешкає в іншому житловому приміщення, просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться по [ADDRESS] . 12.03.2021 року від відповідача [PERSON] через канцелярію суду надійшов відзив на позов, в якому зазначав, що з наведеними позивачкою в позовній заяві обставинами та правовими підставами позову не погоджується, вважає заявлений позов не обґрунтований, безпідставний та такий, що не підлягає задоволенню. Зокрема вказував, що під час перебування у шлюбі з позивачкою в період з 28 жовтня 1989 року по 21 травня 2019 року вони спільно займалися підприємницькою діяльністю і ними на підставі договору купівлі-продажу з розстроченням платежу від 12.06.2009 року було придбано нерухоме майно, а саме житловий будинок (котедж) по [ADDRESS] , однак право власності на спірний будинок було зареєстровано на дочку [PERSON] . В подальшому, з 01.01.2010 року вони разом із позивачкою почали проживати у вищевказаному будинку, а дочка [PERSON] разом із сім`єю перейшла жити у квартиру, придбану також ними у шлюбі. Тобто станом на 2010 рік він законно отримав право проживати в будинку перебуваючи у статусі члена сім`ї за адресою: [ADDRESS] . Також вказував, що після розірвання шлюбу зі згоди позивачки він продовжував проживати у будинку по [ADDRESS] , в будинку знаходилися його особисті речі, за цією адресою отримував поштову кореспонденцію. Разом з тим, протягом 2019 року позивачка чинить йому перешкоди у користуванні житлом, не впускає до будинку, змінила замки на вхідних дверях, таким чином своїми діями порушує його право користування житловим приміщенням. Також зазначав, що його дочка [PERSON] вже намагалася позбавити його житла, звернувшись до суду з позовом до нього про визнання його таким, що втратив право користування житлом. У відповідь на позов, він також звернувся в суд з позовом до дочки про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення й відповідно його позов задоволено та зобов`язано [PERSON] не чинити йому перешкоди у користуванні будинком. Крім того вважає, що оскільки позивачка на даний час набула права власності на будинок та є його власником за договором дарування, то він відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР є членом сім`ї власника й відповідно [PERSON] не доведено факту його відсутності в житловому приміщенні більше одного року без поважних причин, оскільки його примусово виселено з займаного житла та тривалий час чиняться перешкоди у користуванні житловим приміщенням. На підставі вищевикладеного, просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. 19.03.2021 року від представника позивачки через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, в якій вона заперечила проти обставин, зазначених [PERSON] у відзиві на позов, поданий позов підтримала та просила про його задоволення. У судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила про їх задоволення. При цьому вказала, що відповідач підлягає визнанню втратившим право користування спірним будинком, оскільки на даний час він не є членом сімї нового власника й відповідно був зареєстрований у будинку за згоди його дочки, як член її сімї, яка на даний час є колишнім власником будинку й відповідно з переходом права власності на будинок до нового власника, який не перебуває у родинних відносинах із відповідачем, останній втратив право на користування цим житлом з підстав, встановлених ст. 406 ЦК України, а тому позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, [PERSON] як новий власник будинку не давала своєї згоди на реєстрацію місця проживання [PERSON] у належному їй на праві власності будинку й відповідно припинення права користування відповідача спірним будинком не буде порушувати його житлових прав, оскільки останній має інше місце проживання. До того ж, відповідач є заможною людиною, при розлученні у власність отримав автомобіль, замається підприємницькою діяльністю та має змогу забезпечити себе житлом. Відповідач у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог із підстав, зазначених у відзиві на позов. При цьому, суду пояснив, що право користування спірним будинком він набув у встановленому законом порядку та був вселений у будинок як член сімї дочки [PERSON] , яка в подальшому увійшовши в змову із [PERSON] подарувала будинок останній. Крім того, позивачем не надано суду доказів на підтвердження факту його не проживання у будинку без поважних причин, оскілки як його дочка, так й [PERSON] чинять йому перешкоди у користуванні будинком, він не має змоги вселитися до нього. До того ж іншого житла він не має та на даний час проживає то у знайомих, то в с. Іспас Вижницького району у будинку матері. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку серії НМР 178146 від 29.12.2020 року за реєстровим №3821 є власником житлового будинку (котедж), що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що також підтверджується копією договору дарування та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10, 11). Крім того, згідно договору дарування земельної ділянки серії НМР 178147 від 29.12.2020 року за реєстровим №3823 позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка № 1 площею 0,0173 га в межах згідно з планом, кадастровий номер якої - 7310136600:32:001:0063, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування земельної ділянки та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 12-13). У вищевказаному будинку значиться зареєстрованим місце проживання з 17 червня 2015 року як [PERSON] , так й з 16 лютого 2017 року відповідача [PERSON] , що підтверджується відповідною довідкою об`єднання співвласників одноквартирних будинків котеджного типу у кварталі зблокованої житлової забудови « Відень » (а.с. 19). Також реєстрація відповідача у спірному будинку на момент розгляду справи підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Чернівецькій області (а.с. 35). При цьому, як убачається з акту комісії ОСББ «Відень» від 10.02.2020 та від 11 січня 2021 року відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованими за адресою [ADDRESS] , у будинку з грудня 2018 року не проживає (а.с. 15, 16), що також не заперечується й відповідачем, який в свою чергу зазначав, що у спірному будинку не проживає у зв`язку із тим, що позивачка йому чинить перешкоди у користуванні власністю. Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка зазначала, що реєстрація відповідача у спірному будинку, як члена сімї колишнього власника будинку, позбавляє її можливості вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження своєю власністю, а тому зважаючи на те, що відповідач не є власником будинку, а також на даний час не є членом сім`ї власника будинку й відповідно з відповідачем вона не перебуває у будь-яких родинних відносинах, він був зареєстрований у будинку як член сімї колишнього власника, просила усунути їй перешкоди у користуванні власністю та визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. При цьому, за положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Крім того, статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Таким чином, пункт 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. При цьому, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Одночасно з вищевказаним, права власника захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Крім того, ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла або позбавлення права на житло без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Виходячи із заявлених позовних вимог та встановлених обставин справи, суд приходить до висновку, що у даних правовідносинах сторін необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР, а також на баланс інтересів сторін спору ( ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого Протоколу). Так, нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК. При цьому, положеннями статті 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Таким чином, аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Разом з цим, положеннями ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. При цьому, як встановлено в ході розгляду справи, позивачка звертаючись до суду із відповідним позовом фактично просила усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві власності майном шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком, посилаючись, зокрема на те, що вона як власник майна не має можливості повноцінно користуватися своєю власністю, оскільки у спірній квартирі значиться зареєстрованим відповідач, який має намір в спірному будинку проживати, однак останній на теперішній час не належить до кола членів її сімї й відповідно спільного господарства вона з ним не веде та спільно проживати немає змоги через стійкі неприязні відносини. Дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Разом із тим, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) також зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При цьому, право члена сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, отже з припиненням право власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час. Отже, у даному випадку права [PERSON] як власника спірного будинку захищені положеннями статті 391 ЦК України. Крім того, у статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Судом встановлено, що спірний житловий будинок (котедж) по [ADDRESS] до 29 грудня 2020 року належав на праві власності [PERSON] - дочці [PERSON] , який остання в подальшому подарувала згідно договору дарування від 29.12.2020 року матері - [PERSON] . У вищевказаному спірному будинку з 17 червня 2015 року й відповідно з 16 лютого 2017 року зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , як батьки попереднього власника [PERSON] (а.с. 155). В подальшому, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27.03.2019 року, яке залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 21.05.2019 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Дане рішення набрало законної сили (а.с. 17-18). Після розірвання шлюбу, а саме 29 грудня 2020 року, на підставі договору дарування житлового будинку серії НМР 178146 від 29.12.2020 року за реєстровим №3821 [PERSON] набула у власність житловий будинок (котедж), що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10, 11). Таким чином судом достовірно встановлено, що на момент набуття позивачкою [PERSON] , а саме станом на 29 грудня 2020 року, права власності на спірне майно, шлюб між нею та [PERSON] вже було розірвано, відповідне рішення набрало законної сили, а тому відповідач станом на час набуття позивачкою права власності втратив статус члена сім`ї [PERSON] , як нового власника будинку. При цьому, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що після розірвання шлюбу він підтримує із позивачкою сімейні відносини й відповідно вони ведуть спільне господарство тощо. До того ж безпосередньо в судовому засіданні відповідач вказував на існування між ним та колишньою дружиною неприязних відносин. Крім того, позивачкою [PERSON] , як новий власником будинку, не надавався дозвіл на реєстрацію місця проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , а його реєстрація у спірному будинку була здійснена за згодою попереднього власника майна, - спільної дички сторін [PERSON] , а тому припинення сімейних відносин з [PERSON] як новим власником будинку й відповідна втрата [PERSON] статусу члена сім`ї, що саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням, в даному випадку судом до уваги не приймається, оскільки [PERSON] набув право користування будинком як член сімї колишнього власника будинку, а не нового власника - [PERSON] , яке в свою чергу є похідним від права власності й відповідно з припиненням право власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Також, враховуючи характер спірних правовідносин сторін та норми матеріального права, які їх регулюють, суд вважає безпідставними твердження відповідача про те, що він не проживає у спірному будинку з поважних причин, а саме через чинення йому перешкод у користуванні, що також було вставлено у постанові Чернівецького апеляційного суду від 21 січня 2021 року у справі за позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення та за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування задоволено, оскільки дані обставини були встановлені у спорі між іншими особами, а саме у спорі між [PERSON] та [PERSON] - попереднім власником спірного будинку та як член сімї якої відповідач був вселений до будинку. Крім того, позивач не просить визнати [PERSON] втративши право користування будинком у зв`язку із не проживанням тривалий час, а у зв`язку із припиненням права власності на даний будинок у колишнього власника. З огляду на вищевикладене, установивши, що позивач є власником спірної квартири, а відповідач не є членом сім`ї позивача, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем і ведуть з нею спільне господарство, між сторонами не укладався договір найму вказаного житла та договір дарування будинку не містить умов щодо збереження за [PERSON] права проживання у спірному будинку, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] та усунення їй перешкод у користуванні будинком шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним будинком, яке є похідним від права власності на будинок [PERSON] , яка відчужила його на підставі договору дарування [PERSON] . Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Крім того, оцінюючи питання щодо втрати права користування будинком на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції суд вважає, що таке втручання у право особи на повагу до її житла буде відповідати закону, є необхідним у демократичному суспільстві та переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції. Зокрема, як вже встановлено судом, між сторонами відсутні будь-які родинні відносини й відповідно зважаючи на факт наявності неприязних відносин, які виникли внаслідок розірвання шлюбу та поділу майна, на підтвердження яких в матеріалах справи наявні відповідні докази, спільне проживання сторін у спірному будинку є неможливим. Також судом враховується й те, що відповідач, маючи на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру, свідомо та добровільно відмовився від права власності на неї при поділі майна подружжя, позбавивши себе у такий спосіб власності й відповідно повинен був передбачити наслідки відчуження нерухомого майна. За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, а також враховуючи характер спірних правовідносин сторін, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову [PERSON] . Крім того, положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевказані положення процесуального законодавства з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею при звернення до суду судовий збір у розмірі 908 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved