Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

У травні\~2020\~року [PERSON] \~звернувся до\~суду із\~позовною заявою,\~у якій\~з урахуванням\~уточнень від\~02.07.2020\~року в\~бік зменшення\~обсягу позовних\~вимог,\~остаточно просив\~стягнути з\~відповідача на\~свою користь\~1893,72\~грн в\~порядку недоплаченої\~одноразової допомоги\~при звільненні;\~71492,52\~грн середнього\~заробітку за\~час затримки\~при розрахунку\~за період\~з 30.09.2003\~року по\~30.09.2014\~року.\~В обґрунтування\~позовних вимог\~позивач вказує,\~що він\~з 06.07.1962\~р.\~по 29.09.2003\~р.\~працював у\~відповідача за\~різними професіями,\~зокрема,\~машиністом екскаватора,\~електрослюсарем,\~змінним енергетиком,\~електрослюсарем черговим\~та по\~ремонту обладнання.\~29.09.2003\~р.\~звільнився за\~власним бажанням\~у зв`язку\~з виходом\~на пенсію\~заст.\~38\~КЗпП України.\~У 2020\~році він\~дізнався,\~що має\~право відповідно\~до Галузевої\~угоди гірничо-металургійного\~комплексу України\~на 2003-2004\~рік на\~одноразову (вихідну)\~допомогу при\~звільненні,\~оскільки пропрацював\~у відповідача\~більше 20\~років і\~був звільнений\~у зв`язку\~із виходом\~на пенсію\~за власним\~бажанням.\~При звільненні\~з підприємства\~йому не\~була виплачена\~одноразова вихідна\~допомога в\~зв`язку\~із виходом\~на пенсію\~в розмірі\~трьох середньомісячних\~заробітних плат. Ухвалою судді від 26 травня 2020 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено відповідачу право подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. 14.07.2020 року до суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якому представник відповідача зазначив, що умови та порядок виплати працівникам одноразової допомоги при виході на пенсію повинні були встановлюватись у колективному договорі на рівні підприємства. 21.01.2003 року на підприємстві відповідача був укладений «Колективний договір на 2003-2004 роки між генеральним директором та спільним представницьким органом профспілкових організацій ВАТ «Північний ГЗК», зареєстрований виконкомом Тернівської районної у місті ради 29.01.2003 року. На момент звільнення позивача 29.09.2003 р., у п.5.9 колдоговору було передбачено, що при виході на пенсію працівникам комбінату виплачувалась матеріальна допомога у розмірі 100 грн. щомісячно протягом 1 року з дня звільнення. Таким чином, загалом за рахунок підприємства позивачу виплачено 1200 грн. матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію. Що стосується одноразової допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат у сумі 1893,72 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, то згідно з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-промислового комплексу на 2003-2004 роки, така допомога виплачувалась працівникам при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, в порядку та на умовах, передбачених колективним договором. Оскільки колективним договором ВАТ «ПівнГЗК» на 2003-2004 роки не була передбачена така виплата, то вона не нараховувалась і не виплачувалась позивачу. Розглядаючи позовну вимогу [PERSON] про стягнення одноразової матеріальної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, суд, на думку відповідача, повинен врахувати, що підприємство вже виплатило позивачу матеріальну допомогу при звільненні на пенсію в розмірі 1200 грн. Також відповідач вважає, що судом має бути застосовано принцип співмірності між сумою середнього заробітку за час затримки при розрахунку та сумою одноразової допомоги при виході на пенсію, яку, на думку позивача, відповідач мав виплатити йому при звільненні. За розрахунками позивача сума середнього заробітку (71492,52 грн.) майже в 40 разів перевищує розмір одноразової допомоги (1893,72 грн.), що не відповідає принципу співмірності. Також відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Станом на день розгляду справи відповідь позивача на відзив до суду не надійшла. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] \~у період\~з 06.07.1962\~р.\~по 29.09.2003\~р.\~працював у\~відповідача за\~різними професіями,\~зокрема,\~машиністом екскаватора,\~електрослюсарем,\~змінним енергетиком,\~електрослюсарем черговим\~та по\~ремонту обладнання.\~29.09.2003\~р.\~звільнився за\~власним бажанням\~у зв`язку\~з виходом\~на пенсію\~заст. 38 КЗпП України (а.с. 8-13). Позивачу при звільненні із підприємства відповідача одноразова допомога при виході на пенсію, що передбачена Галузевою угодою на 2003-2004 роки не виплачувалась. Відповідно до копії довідки ПрАТ «ПівнГЗК» від 10.02.2020 року №115, середньомісячна заробітна плата [PERSON] за період з 01.07.2003 року по 31.08.2003 року склала 631,24 грн, середньогодинна заробітна плата 3,67 грн (а.с. 15). Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2003-2004 роки, зобов`язання роботодавця виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу у порядку, передбаченому колективним договором, та в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати. Відповідно до\~положеньст.13 КЗпП України, колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Згідно зіст.\~97\~КЗпП Україниформи і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та Галузевими (регіональними) угодами. Статтею 5\~Закону України\~«Про колективні\~договори і\~угоди»встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Також,стаття 9\~цього Законупередбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. З урахуванням викладеного і того, що колективний договір ПрАТ «Північний ГЗК» на 2003-2004 роки погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обов`язковість до віку особи, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача. Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві без встановлення віку особи. Як видно з матеріалів справи, позивач відпрацював на підприємстві відповідача понад 41 рік та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 8\~лютого 1995\~р.\~N\~100(із змінами та доповненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Таким чином, суд приходить до висновку, що на [PERSON] розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та йому при звільненні роботодавцем повинна була сплачена вихідна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить: 631,24*3=1893,72 грн. Слід зауважити, що відповідач у своєму відзиві на позов зазначає про виплату позивачу щомісячної матеріальної допомоги у розмірі 100 грн протягом 1 року з дня звільнення, при цьому у позовній заяві мова йде про одноразову допомогу при звільненні, розмір якої залежить від стажу роботи на підприємстві, з чого вбачається, що відповідач дещо плутає ці два різних поняття, і, зокрема, доказів виплати такої матеріальної допомоги у сумі 1200 грн відповідачем суду не надано. Положеннямист.\~47\~КЗпП Українивстановлений обов`язок\~для власника\~або уповноваженого\~ним органу\~в день\~звільнення видати\~працівникові належно\~оформлену трудову\~книжку і\~провести з\~ним розрахунок\~у строки,\~зазначені вст.116 цього Кодексу. Відповідно дост.\~116\~КЗпП Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Нормамист.\~117\~КЗпП Українивстановлено,\~що в\~разі невиплати\~з вини\~власника або\~уповноваженого ним\~органу належних\~звільненому працівникові\~сум у\~строки,\~зазначені встатті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно зіст.\~117\~КЗпП Українив разі\~несплати з\~вини власника\~або уповноваженого\~ним органу\~належних звільненому\~працівникові сум\~у строки\~передбачені вст.116\~цього Кодексупри відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до\~ст.\~1\~Першого протоколу\~від 17.07.1997\~доКонвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свободта вимогст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно роз`яснень,\~викладених у\~п.20постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Так, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки за період з 30.09.2003 року по 30.09.2014 року, тобто за 2706 робочих днів, у сумі 71492,52 грн., з розміром та розрахунком якого суд погоджується. При цьому, суд вважає, що зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, це право позивача, що не суперечить приписам ст.13 ЦПК України, а тому, окрім того, що позивачем проведено розрахунок за період лише до 2014 року (а не до 2020), позивачем також зменшено розмір позовних вимог з 77991,84 грн до 71492,52 грн. Щодо доводів відповідача про застосування до спірних правовідносин принципу співмірності, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, слід зазначити, що зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України є правом суду, а не обов`язком. При цьому, у кожному конкретному випадку при вирішенні спору суд має виходити із конкретних обставин справи. Так, відповідачем не було здійснено виплату належних позивачу сум ще у 2003 році, коли рівень життя та курс валют суттєво відрізнявся від сьогоденних умов. У 2003 році грошові кошти у розмірі 1893,72 грн були суттєвою сумою, оскільки на той час мінімальна заробітна плата в Україні становила приблизно 185 грн, а середня зарплата по Україні становила приблизно 350-450 грн. Таким чином, принцип співмірності сум, який просить застосувати відповідач, в даному випадку застосувати неможливо, оскільки станом на час розгляду справи розмір мінімальної заробітної плати становить 5000 грн, що у 27 разів перевищує показник 2003 року. Окрім того, позивачем вже за власною ініціативою було зменшено розмір сум до відшкодування. Щодо доводів представника відповідача стосовно пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду, то вони є необґрунтованими з огляду на наступне. Згідно з\~ч.\~2ст.\~233\~КЗпП Україниу разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд\~України в\~рішенні від\~15\~жовтня 2013\~року №\~9-рп/2013\~щодо офіційного\~тлумачення положень\~ч.\~2ст.\~233\~КЗпП Українироз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.\~2ст.\~233КЗпП України,\~статей1,12\~Закону України\~«Про оплату\~праці»Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також згідно\~зіст. 23 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду. Відповідно до\~положеньст. 141 ЦПК України, з ПрАТ «Північний ГЗК» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 840,80 грн. На підставі\~викладеного,\~ст.\~ст.16,47,116,117,233\~КЗпП України,ЗУ «Про\~колективні договори\~і угоди»,\~

Outcome: approved