Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

У червні 2017 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] маріупольської державної нотаріальної контори посилаючись на те, що її матері [PERSON] на підставі біржового контракту № 2723 від 15 жовтня 1999 року, укладеного на Азовській універсальній товарній біржі, належало домоволодіння № 12 по вул. Трамвайній у м. Маріуполі. Цей контракт було зареєстровано у Маріупольському БТІ 19 жовтня 1999 року. 07 червня 2008 року її мати померла та вона звернулась до [PERSON] маріупольської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини, однак постановою державного нотаріусу від 22 вересня 2015 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через те, що державний нотаріус не вважав наданий нею біржовий контракт правовстановлюючим документом на спадкове майно. Оскільки на час вчинення зазначеного правочину чинне законодавство України не містило вимоги щодо його нотаріального посвідчення, просила скасувати вказану постанову та зобовязати нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 серпня 2017 року у задоволені позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі позивачка [PERSON], посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення її позову. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки [PERSON], який просив задовольнити апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та позовні вимоги задовольнити з таких підстав. Відповідно до положень п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення і неправильне застування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що державний нотаріус відмовляючи у вчинені нотаріальних дій керувався вимогами законодавства, оскільки позивачем не надано документів на підтвердження права власності спадкодавця на зазначений жилий будинок. Проте з таким висновком не погодитися не можна. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] є матірю [PERSON] (а.с. 6, 7). [PERSON] померла 07 червня 2008 року та після її смерті відкрилася спадщина на домоволодіння № 12 по вул. Трамвайній у м. Маріуполі, яке вона придбала 15 жовтня 1999 року на Азовській універсальній товарній біржі на підставі біржового контракту № 2723 (а.с. 10). 22 березня 2016 року позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері на земельну ділянку за адресою: м. Маріуполь, вул. Трамвайна, 12 (а.с. 9). Постановою державного нотаріусу [PERSON] маріупольської державної нотаріальної контори від 22 вересня 2015 року за № _2039_/02-31 [PERSON]В було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері на зазначене домоволодіння, оскільки реєстрація права власності в БТІ на підставі біржової угоди не відповідає вимогам законодавства із посиланням на ст. 227 ЦК УСРС (в редакції 1963 року), яка передбачала обовязкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, та на ст. 47 Закону України «Про нотаріат» якою встановлено заборону нотаріусу приймати документи, які не відповідають вимогам законодавства (а.с. 5). Згідно із ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. На виконання вимог ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР (1963 року) 19 жовтня 1999 року договір купівлі-продажу домоволодіння був зареєстрований у Маріупольському бюро технічної інвентаризації та відомості про нового власника [PERSON] були внесені в реєстрову книгу за реєстраційним номером № 3624 та технічний паспорт на будинок (а.с. 11, 12-18). За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обовязкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Таким чином, реєстрація Маріупольським бюро технічної інвентаризації за [PERSON] права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на жовтень 1999 року не суперечила чинному законодавству. Відповідно до Правил державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, договори купівлі-продажу, зареєстровані біржею, були підставою для їх державної реєстрації. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-IV право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Статтею 49 Закону України «Про власність» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Оскільки покупець [PERSON] повністю виконала умови договору купівлі-продажу домоволодіння, сплатила за придбане майно 22 000 грн., договір у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР зареєстрований у Маріупольському БТІ, у передбаченому законом порядку, та угода купівлі-продажу зі слів представника позивачки [PERSON] з підстав недотримання нотаріальної форми судом недійсною не визнавалася, [PERSON] на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України «Про власність» набула право власності на спірну квартиру і правомірно володіла нею. З огляду на зазначені обставини апеляційний суд вважає необґрунтованою відмову державного нотаріусу у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері на домоволодіння № 12 по вулиці Трамвайній в м. Маріуполі, а відтак рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та позовні вимоги задовольнити скасувавши оскаржувану постанову та зобовязавши державного нотаріуса вирішити питання щодо видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] на зазначене майно.

Outcome: approved