Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] (далі по тексту - Позивач) звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - Відповідач) про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів та збільшення розміру аліментів. В обґрунтування позову зазначила, що 22.01.2008 року між позивачем та відповідачем розірвано шлюб, про що видано свідоцтво серії [NUMBER] . Від даного шлюбу [INFO] у сторін народилась дитина [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] батьком дитини є відповідач. З моменту розірвання шлюбу дитина [PERSON] перебуває на повному утриманні позивача. Відповідно виконавчого листа №2-6363 від 25.01.2007 року, виданого Дарницьким районним судом міста Києва, було стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 300 гривень на місяць. Рішення суду відповідач не виконує з часу його ухвалення. Так, відповідно до довідки державного виконавця Дарницької ДВС міста Києва, станом на 01.07.2020 відповідач має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 65 069,00 гривень. Крім того, відповідач жодним чином не підкується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення, не забезпечує для дитини культурне та духовне виховання, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. Додатково позивач просила змінити спосіб та розмір стягнутих аліментів, оскільки їх розмір не переглядався з 2007 року та наразі 300 грн. на місяць на утримання дитини є недостатнім та не відповідає нормам законодавства. Просила стягнути з [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 23 671,44 гривень 00 копійок та визначити розмір аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 від заробітку (доходу) відповідача, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою суду від 21.05.2021 у справі відкрито провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження, без виклику сторін, копії якої направлені учасникам справи. Учасників справи повідомлено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, яким одночасно сторонам роз`яснено їх процесуальні права на подачу відповідних заяв по суті справи у встановлені строки. Відзив на позовну заяву, заяви з процесуальних питань від сторони відповідача до суду не надходили. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, у відповідності до положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки клопотання про інше від сторін не надходили. Такий висновок суду, зважаючи, що відповідачем не подано відзив на позовну заяву та не повідомлено про причину не вчинення ним своєчасно такої процесуальної дії, узгоджується також із положеннями ч. 8 ст. 178 вказаного Кодексу. Заперечень проти розгляду справи в порядку спрощено позовного провадження від сторін не надходило. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судовим розглядом встановлено, що 22.01.2008 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , 2006 року народження. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з позивачем та знаходиться на її повному утриманні. Відповідно виконавчого листа №2-6363 від 25.01.2007 року, виданого Дарницьким районним судом міста Києва, відповідача зобов`язано щомісячно сплачувати аліменти на користь [PERSON] у розмірі 300 гривень. Рішення суду відповідач не виконує з часу його ухвалення. Відповідно до довідки державного виконавця Дарницької ДВС міста Києва, станом на 01.07.2020 відповідач має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 65 069,00 гривень. Аліменти нараховувалися відповідно ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» в розмірі встановленому рішенням суду виходячи з статистичних даних середньомісячного заробітку по м. Києву. Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно норм ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи подані сторонами докази в сукупності суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність об`єктивних перешкод, які стали на заваді виконанню обов`язку зі сплати аліментів на утримання дитини. За правилами чч. 1-2 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Підпункт 3, пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснює, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до чч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сам факт народження дитини покладає на батьків обов`язки, зокрема, щодо її утримання. Відмови про недостатність коштів у платника аліментів не заслуговують на увагу. У батьків немає і не може бути більшої цінності за дитину, а тому її утримання має домінувати над усіма іншими витратами. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. А згідно з ч. 1 ст. 196 цього Кодексу при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. 08 липня 2017 року набув чинності Закон України від 17.05.2017 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» було внесено зміни до ст. 196 СК України, згідно з якими встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100% заборгованості. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. В зв`язку з цим, суд вважає, що обмеження щодо нарахування пені мають застосовуватися до всього періоду нарахування пені. Як вбачається з матеріалів справи, позивач посилаючись на невиконання відповідачем рішення суду, вказує на наявність у відповідача заборгованості за несплату аліментів за період з 08.12.2006 по 01.07.2021 року нараховує за вказаний період пеню у розмірі 23 671,44 грн. Статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику. Даною правовою нормою чітко визначено, що розмір заборгованості визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення. Так, у матеріалах справи міститься складений головним державним виконавцем розрахунок заборгованості Дарницького РВ ДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції за виконавчим листом №2-6363 від 25.01.2007, про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем за аліментними зобов`язаннями розрахована за період з 08.12.2006 по 01.07.2021. Вимоги щодо стягнення на користь позивача з відповідача пені за несвоєчасну сплату аліментів за вказаний період підлягають задоволенню в повному обсязі. З приводу вимоги про зміну розміру та способу стягнення аліментів зазначає наступне. 08 липня 2017 року набув чинності Закон України від 17.05.2017 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» визначено мінімальний розмір аліментів на утримання дитини на рівні 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Приймаючи до уваги, що розмір аліментів, який стягується наразі на утримання дитини не відповідає мінімальному розміру аліментів, що не дозволяє належним чином утримувати дитину та порушує її права на гідне життя та розвиток, а відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо встановлення аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) на дитину підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до пп. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», що передбачає пільги щодо сплати судового збору, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: approved