Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

У червні 2015 року Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] з вимогами про стягнення з нього заборгованості за договором позики з урахуванням штрафних санкцій, інфляційних втрат. Обґрунтовуючи свої вимоги Позивач зазначив, що 23 квітня 2012 року [PERSON] отримав у нього позику в розмірі 35000 доларів США строком до 05 червня 2012 року, про що ним було написано розписку. Позивач зазначає, що не зважаючи на взяті на себе зобов'язання з повернення позики, Відповідач кошти на момент подачі позову не повернув, у зв'язку з чим, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог від 13.02.2017р., Позивач просить стягнути з Відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 1 086 307,89 гривень, з яких: -сума основного боргу 952 238 гривень; -3 % річні 134 069,89 гривень. У судовому засіданні Позивач позов підтримав, просив суд задовольнити його в повному обсязі. Представник [PERSON] проти позову заперечувала, зазначивши, що розписка, надана Позивачем жодним чином підтверджує факт укладення договору позики, оскільки в ній не зазначено про обов'язок [PERSON] повернути вказану суму. Натомість, як зазначила представник Відповідача, той заперечує наявність відносин позики між сторонами. Як зазначила представник, [PERSON] пояснює зміст розписки не укладенням позики, а передачею Позивачем коштів йому на зберігання. Відповідач по закінченню строку зазначені кошти, як вказує представник, повернув, проте замість передачі оригіналу розписки, Позивач, очевидно, надав Відповідачу її якісну фотокопію, залишивши оригінал у себе та створивши таким чином умови для подання даного позову. Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. В матеріалах справи наявна копії розписки, написаної від імені [PERSON], 23 квітня 2012 року про отримання від [PERSON] 35 тисяч доларів США строком до 05.06.2012. Суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі N 6-1967цс15. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 від 02.07.2014 року зводиться до то того, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Враховуючи наведені правові позиції Верховного Суду України, слід визнати, що зобов'язання з повернення коштів - це істотна умова договору позики, за відсутності якої неможливо стверджувати про укладення відповідного договору. Розписка від 23.04.2012, на підставі якої заявлено позов, не містить такої істотної умови договору позики як зобов'язання повернути кошти, а тому не є належним доказом укладення договору позики. Наведене вище свідчить про необґрунтованість заявлених вимог з наведених у позовній заяві підстав. З урахуванням викладеного позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed