Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

У травні 2019 року позивачі звернулись до суду із позовом до Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м.Полтави Міністерства оборони України про визнання права користування житловим приміщенням в будинку відомчого житлового фонду Міністерства оборони України.\~Позовні вимоги обґрунтовують тим, що з 17 серпня 2007 року [PERSON] та члени її родини були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згодом будівлям і спорудам військового містечка, що знаходиться на балансі КЕВ м.Полтави МОУ надано нову адресу, та [PERSON] 08.02.2008 року було зареєстровано за адресою [ADDRESS] . На вселення до зазначеної кімнати при зміні адреси на [PERSON] , як основного наймача, було виписано ордер, незважаючи на те, що будівля не має статусу гуртожитку. Наразі у вищевказаній квартирі, окрім [PERSON] , фактично проживають члени її сім`ї: син [PERSON] , дочка [PERSON] та батько її колишнього чоловіка [PERSON] . Вселення у спірну квартиру відбулось на законних підставах. 01.03.2011 року між КЕВ м.Полтави та [PERSON] було укладено Договір № 17 про надання послуг по утриманню гуртожитку та відшкодування витрат за надані комунальні послуги за адресою [ADDRESS] , який до цього часу не розірвано. [PERSON] утримує квартиру в належному стані, отримує комунальні послуги та сплачує всі комунальні платежі. Будь-яких претензій зі сторони відповідачів до вселення [PERSON] та членів сім`ї в спірну квартиру не було, тому вважає, що вони мають право на подальше проживання у вказаному житлі. Крім того, [PERSON] є діючим військовослужбовцем Служби безпеки України, має статус учасника бойових дій, отже, має право на житло та належні житлові умови. Зазначають, що 11.09.2015 року на виконання рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04 червня 2015 року, яке в подальшому було скасоване, Октябрським РВ у місті Полтаві УДМС України Пасько О.В., її сина [PERSON] та [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання. Однак, не зважаючи на ухвалу суду від 11.02.2019 року, якою було допущено поворот виконання рішення суду від 04 червня 2015 року, позивачі не можуть поновити реєстрацію місця свого проживання внаслідок допущеної помилки з боку ДМС України, а тому позбавлені іншої можливості реалізувати своє право на поновлення реєстрації в житловому приміщенні, в якому вони проживають, окрім як шляхом звернення до суду з даним позовом. У зв`язку з викладеним, просять визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право користування квартирою номер [ADDRESS] на умовах житлового найму. 27 травня 2019 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження та призначено справу до підготовчого засідання (а.с.22-23). 29 липня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с.92). 05 серпня 2019 року ухвалою суду внесено виправлення до ухвали Октябрського районного суду м.Полтави від 29.07.2019 року стосовно дати призначення справи до судового розгляду (а.с.98). Представник КЕВ м.Полтави Міністерства оборони України із позовом не погодився, про що надав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що ухвалою ВССУ від 02.11.2016 року залишено без змін рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04.06.2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13.07.2015 року, за якими вирішено виселити [PERSON] та членів її родини з будинку відомчого житлового фонду України. Разом із тим, Верховним Судом 30.01.2019 року по справі за позовом КЕВ м.Полтава до [PERSON] , яка діє в своїй інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , [PERSON] про виселення з будинку відомчого житлового фонду Міністерства оборони України прийнято рішення про відкриття касаційного провадження. У зв`язку з цим відповідач вважає, що рішення у справі, що розглядається Верховним Судом, пов`язане з даною справою, а тому заперечував проти позовних вимог (а.с.30-32, 68-70). Представник Міністерства оборони України надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позову з таких підстав. Зазначає, що 02.11.2016 року ухвалою ВССУ було відхилено касаційну скаргу [PERSON] [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] ; рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04.06.2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13.07.2015 року залишено без змін. Відповідно до вказаного рішення було задоволено позов КЕВ м.Полтава МО України та вирішено виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з жилого будинку відомчого житлового фонду Міністерства оборони України без надання іншого жилого приміщення. Наразі у Верховному Суді розглядаються касаційні скарги КЕВ м.Полтава, що, на думку відповідача, має преюдиціальне значення для розгляду даної справи. Зазначає, що на даний час статус будинку, у якому знаходиться спірна квартира, військового містечка Полтавського гарнізону, визначено як житловий будинок, що перебуває на балансі КЕВ м.Полтава. При цьому цей житловий будинок є власністю держави в особі Міністерства оборони України, знаходиться в оперативному використанні та на балансі КЕВ м.Полтава. На підставі дозволу командира військової частини [NUMBER] у 2008 році колишньому чоловіку позивача, як працівникам УСБУ в Полтавській області було надано тимчасове житло в гуртожитку Міністерства оборони України. Згідно акту прийому-передачі від 14.02.2006 року здійснено прийом на баланс КЕВ м.Полтави військових містечок №№ [NUMBER] від військової частини [NUMBER] , а саме казарменно-житловий фонд, в тому числі гуртожиток, у якому знаходиться спірне житлове приміщення. Рішенням виконкому ПМР від 28.03.2007 року будівлям і спорудам військового містечка надано нову адресу. Крім того, було проведено реконструкцію гуртожитку (за ГП№11) військове містечко під 65-квартирний житловий будинок та після проведення робіт по реконструкції будівлі гуртожитку інв.№6/11 від 07.03.2013п. КЕВ м.Полтави прийнято вищевказану будівлю в статусі житлового будинку. Відповідач зазначає, що позивачам ордер на вселення як в гуртожиток, так і в житловий будинок не надавався. Позивач знаходиться на обліку осіб, потребуючих поліпшення житлових умов в УСБУ в Полтавській області, а не в Полтавському гарнізоні Збройних Сил України. Вважає, що у позивачів відсутні законні підстави для проживання у відомчому житлі МО України, оскільки на обліку військовослужбовців ЗС України та осіб, звільнених у запас або відставку, які потребують поліпшення житлових умов, у Збройних Силах України не перебувають, ордер на вселення у житлове приміщення відомчого будинку не отримували, військову службу в Збройних Силах України не проходять у підрозділах Міноборони не працюють. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.87-89). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити повністю та надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача Міністерства оборони України в судовому засіданні позов не визнав. В обгрунтування надав пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач Квартирно-експлуатаційний відділ м.Полтави Міністерства оборони України в судове засідання направив свого представника, але даний представник не є адвокатом, а тому не був допущений до участі в справі. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також заперечення відповідачів, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що будівля гуртожитку інв.№6/11 по [ADDRESS] є власністю Держави України в особі Міністерства Оборони України та знаходиться на балансі та в оперативному управлінні КЕВ м.Полтава. На даний час статус будинку визначено як житловий будинок. Крім того, КЕВ м.Полтава є організацією Міністерства оборони України, фінансується з державного бюджету по кошторису Міністерства оброни України по загальному та спеціальному фондах. Все майно КЕВ м.Полтава є загальнодержавною власністю та надано йому на праві оперативного управління (а.с.34-35). Як пояснив у судовому засіданні представник позивача, з 17.08.2007 року [PERSON] та члени її родини були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . В подальшому будівлі присвоєно нову адресу та 08.02.2008 року вказані особи зареєструвалися за адресою: [ADDRESS] , де з 2008 по 2009 року власними силами та за власні кошти переобладнали будівлі учбових аудиторій у квартири. Згідно з рішенням Октябрського районного суду м. Полтава від 04 червня 2015 року у цивільній справі № 554/1480/15-ц було задоволено позовні вимоги Квартирно - експлуатаційного відділу м.Полтави Міністерства оборони України до [PERSON] в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , [PERSON] про виселення з будинку відомчого житлового фонду Міністерства оборони України, й вирішено виселити з жилого будинку відомчого житлового фонду Міністерства оборони України за адресою [ADDRESS] [PERSON] , її сина [PERSON] , [PERSON] без надання іншого жилого приміщення (а.с.41). Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 13 липня 2015 року вказане рішення суду залишено без змін (а.с.39-40). Разом із тим, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28.09.2018 року заяву [PERSON] про перегляд рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04.06.2015 року за нововиявленими обставинами задоволено, скасовано рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04.06.2015 року, у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено. Постановою Полтавського апеляційного суду від 20.12.2018 року дане рішення суду від 28.09.2018 року залишено без змін. Крім того, ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 11.02.2019 року задоволено заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Процая Володимира Миколайовича про поворот виконання рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04 червня 2015 року по справі № 554/1480/15-ц; поновлено реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] , її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] , де останні були зняті з реєстраційного обліку на підставі рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04 червня 2015 року по справі № 554/1480/15-ц. Дана ухвала суду постановою Полтавського апеляційного суду від 10.04.2019 року залишена без змін. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлено, що 11.09.2015 року на виконання рішення Октябрського районного суду м.Полтава від 04 червня 2015 року у цивільній справі № 554/1480/15-ц, яке в подальшому було скасоване, Октябрським районним відділом у місті Полтаві Управління ДМС України Пасько О.В., її сина [PERSON] , та [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання (а.с.18). Однак, не зважаючи на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 11.02.2019 року, якою було допущено поворот виконання рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04 червня 2015 року, позивачі не можуть поновити реєстрацію місця свого проживання. За таких обставин, на теперішній час позивачі позбавлені іншої можливості реалізувати своє право на поновлення реєстрації в житловому приміщенні, в якому вони проживають, окрім як звернутися до суду з позовом про визнання права користування житловим приміщенням. Отже, визнання права користування житловим приміщенням надасть можливість зареєструвати своє місце проживання за попередньою адресою, з якої їх було виселено на підставі скасованого судового рішення. Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради №74 від 28.03.2007 будівлям і спорудам військового містечка № [NUMBER] , що знаходиться на балансі КЕВ м.Полтави Міністерства оборони України надано нову адресу згідно з додатком № 1, а саме: [ADDRESS] . Дана обставина встановлена рішеннями судів та в силу ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Згідно з копією листа від 11.12.2015 року в 2008 році при зміні адреси будівлі гуртожитку військового містечка № [NUMBER] для забезпечення перереєстрації за новою адресою особам, що фактично проживали в гуртожитку, виписувались ордери, у тому числі і [PERSON] . Після реєстрації ордери знаходились у завідуючої гуртожитком. Командування військової частини [NUMBER] не зберігало і не зберігає жодних ордерів і видати дублікат можливості немає (а.с.16). Разом із тим, відсутність ордеру на вселення [PERSON] до гуртожитку підтверджено рішенням апеляційного суду Полтавської області від 2 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року. Відповідно до копії довідки №447 від 06.02.2015 року вбачається, що [PERSON] та члени її сім`ї тимчасово проживали у [ADDRESS] . Після реконструкції гуртожитку, кімната 20 переобладнана у двохкімнатну квартиру [ADDRESS] , що знаходиться у житловому будинку, який відноситься до відомчого житлового фонду Міністерства оборони України (а.с.15). Разом із тим, згідно з рішенням Київського районного суду м.Полтави від 11.11.2013 року шлюб, зареєстрований 21.09.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.11). На даний час за вказаною адресою фактично проживають [PERSON] , її неповнолітній син - [PERSON] , дочка [PERSON] та батько колишнього чоловіка - [PERSON] (а.с.2, 6-10). Відповідачі, обгрунтовуючи заперечення позовних вимог посилаються на те, що у позивачів відсутні законні підстави для проживання у відомчому житлі МО України, оскільки на обліку військовослужбовців ЗС України та осіб, звільнених у запас або відставку, які потребують поліпшення житлових умов, у Збройних Силах України не перебувають, а тому відповідно до Інструкції не мають право на проживання у приміщенні в гуртожитку по [ADDRESS] . Однак, у судовому засіданні встановлено, що у 2008 році на підставі усного дозволу командира військової частини [NUMBER] відповідачу [PERSON] та її чоловіку [PERSON] було надано на час роботи в Управлінні Служби безпеки України в Полтавській області вивільнені нежитлові приміщення учбових аудиторій будівлі № 11 військового містечка № [NUMBER] по [ADDRESS] для переобладнання власними силами для подальшого проживання. Крім того, встановлено, що у 2012 році на підставі наказу Міністра оборони України від 22 березня 2012 року № 155 будівлю № 11 військового містечка № [NUMBER] реконструйовано під житловий будинок. Відповідно до Декларації від 27 червня 2012 року № ПТ 14312107436 вказану будівлю введено в експлуатацію, як житловий будинок. Ремонтні роботи проводились без виселення мешканців, які після завершення робіт залишились у ній проживати. Отже, з наведеного слідує, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , будучи членами однієї сім`ї, до кімнати [ADDRESS] вселились правомірно (після реконструкції будинку кімната [ADDRESS] у житловому будинку, який відноситься до відомчого житлового фонду Міністерства оборони України). Вказані особи постійно проживали і були зареєстровані у цьому помешканні до 11.09.2016 року, у тому числі, й після розірвання шлюбу [PERSON] з [PERSON] . На час вселення позивачів у будівлю, будинок не мав статусу гуртожитку, він використовувався як готель для військовослужбовців, позивачі були прописані за адресою будинку і з вказаного часу постійно проживають у ньому. При цьому, аналізуючи обставини даної справи з правовим регулюванням аналогічних відносин, варто зазначити, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 08 жовтня 2015 року у справі №554/7986/14-ц про перегляд рішення за нововиявленими обставинами по цивільній справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м.Полтава про виселення з кімнати було встановлено, що вказаний будинок не мав статусу гуртожитку, а був готелем Міністерства оборони України, кімнати в якому надавалися для заселення військовослужбовців, які потребували житла, на підставі дозволу командира військової частини. У вказаній справі Верховним Судом України (№ 6-191цс15) висловлена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 року, яка стосується статусу будинку. Правова позиція висловлена щодо відсутності застосування підстав виселення, передбачених\~ст.132 ЖК УРСР, оскільки вселення у житловий будинок відбулось до набуття будинком статусу гуртожитку. Так, відповідно до документації Квартирно-експлуатаційного відділу м.Полтава до вказаного житлового будинку застосовувалось поняття гуртожиток, проте відповідно до чинного законодавства, будинок статусу гуртожитку не набував, доказів протилежного у встановленому порядку суду не надано. Судом також установлено, що 01 березня 2011 року між Квартирно-експлуатаційним відділом м.Полтава та позивачем [PERSON] було укладено Договір № 12 про надання послуг по утриманню гуртожитку та відшкодування витрат за надані комунальні послуги, відповідно до якого КЕВ м. Полтава (як Балансоутримувач) надав [PERSON] (Квартиронаймач) у тимчасове користування житлове приміщення загальною площею 69,9 кв. м. Предметом договору є забезпечення Балансоутримувачем надання послуг з утримання гуртожитку, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , а Квартиронаймач оплачує Балансоутримувачу кошти за експлуатаційні витрати по утриманню гуртожитку та надані комунальні послуги згідно з установленими тарифами. Договір укладено з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року, з відповідною пролонгацією на той самий строк (згідно з п. 6.2) якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду. Умови дострокового розірвання передбачені п. 6.3 Договору, у разі: переходу права користування гуртожитком до іншої особи; невиконання сторонами умов цього договору (а.с.14). \~ \~ \~ \~ Відповідно до наданих стороною позивача відомостей, зокрема, копій довідки від 21.06.2016 року №2240, листа від 22.06.2016 року №2284, вбачається, що заборгованість за квартплату та надані комунальні послуги за вищевказаною адресою станом на дату звернення були відсутні (а.с.12, 13). Жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які б спростували доводи позивачів про те, що вони правомірно проживали у вказаному помешканні, вели спільне господарство, належним чином утримували житло, відповідачами до суду не надано. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно\~зі ст.29\~ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст.310\~ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом. Згідно з п.4\~ст.31 ЦК\~України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом. Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.61\~ЖК Української\~РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Недотримання письмової форми договору не тягне за собою його недійсність. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї (в тому числі і щодо строку його дії) є недійсними. Згідно з ст.64\~ЖК Української\~РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо вказані особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. За змістом\~статті 65 ЖК УРСР\~наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Як зазначалось вище, вселення [PERSON] та членів її сім`ї у спірну квартиру відбулось у встановленому законом порядку, чого не спростовано стороною відповідачів. [PERSON] та члени її сім`ї тривалий час постійно проживають у квартирі [ADDRESS] , крім того, були зареєстровані у вказаній квартирі з 2008 року. На виконання укладеного 01.03.2011 року договору №17 [PERSON] виконує всі зобов`язання, що випливають із договору найму, а саме: утримує житло в належному стані, сплачує всі комунальні платежі за отримані послуги тощо.\~ Таким чином, на підставі зібраних у справі письмових доказів, судом встановлено, що позивачі, як члени сім`ї основного квартиронаймача, правомірно набули права користування вказаною квартирою, будь-яких претензій зі сторони відповідачів до вселення [PERSON] та членів сім`ї в спірну квартиру не було, вони у встановленому порядку були зареєстровані, та по теперішній час фактично проживають у вказаному житлі. Згідно зі ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання у право на повагу до житла має бути «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення зазначеної мети. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме\~існування достатніх і тривалих звязків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі §1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме\~від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Прокопович проти Росії», п.36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання в право на повагу до житла (див. серед багатьох інших джерел рішення від 13.05.2008 у справі «McCannv. the United Kingdom», п.50) (пп.40, 41 рішення ЄСПЛ від 2.12.2010). У пункті 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 Конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло»\~це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п.1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме\~від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення від 11.01.95 у справі «Buckley v. the United Kingdom», п.63). Отже, у справі «Прокопович проти Росії» встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі (незалежно від його правового режиму) є достатньою підставою для того, щоб уважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим утручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. З огляду наведеної практики ЄСПЛ та беручи до уваги, що позивач разом із членами своєї сім`ї на законних підставах вселились у спірне житло, протягом тривалого часу проживають у ньому, іншого житла не мають, а тому суд приходить до висновку, що є достатньою підстав вважати квартиру [ADDRESS] житлом позивачів у розумінні ст.8 Конвенції, а тому їх право підлягає захисту. Крім того, судом встановлено, що позивачі звертались до уповноважених органів із вимогою надати дозвіл на реєстрацію у спірному житлі після їх зняття з реєстрації у 2016 році. Так, листом УДМС України в Полтавській області з приводу звернення позивачів щодо поновлення реєстрації місця проживання повідомлено, що на підставі рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04.06.2015 року в справі №554/1480/15-ц за заявою КЕВ м.Полтави 11.09.2015 року було оформлено зняття реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , оскільки перереєстрація у квартиру [ADDRESS] у встановленому законодавством порядку не проводилася (а.с.17). Відповідно до листів №№16-20/6920, 16-20/6921 від 21.03.2019 року [PERSON] та [PERSON] надано відповіді, згідно з якими за відомостями Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб ПМР місце проживання [PERSON] , її малолітнього сина [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстровано не було, їх знято з реєстрації за іншою адресою, а тому поновити реєстрацію за вказаною адресою Управління позбавлено можливості (а.с.18). Доводи відповідача з цього приводу про втрату позивачами права на житло, а також невизнання за ними права користування квартирою на умовах найму є безпідставними, оскільки вони з 2008 року проживають у вказаному помешканні будинку, і після вселення КЕВ м.Полтави не заперечувала щодо їх проживання, а з позовом до суду про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , звернулись лише у 2015 році. Посилання відповідача на положення Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями від 30.11.2011 року №737 (втратила чинність на підставі Наказу Міністерства оборони\~№ 380 від 31.07.2018), суд відхиляє, оскільки позивачі звернулись з позовом до суду не з підстав захисту своїх прав, як військовослужбовців, а на підставі положень\~статті 47 Конституції України,\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими гарантовано право кожної людини на житло, не претендують на забезпечення житлом, а лише захищають свої права на те житло, яке їм було надано на підставі дозвільних документів, і у якому вони продовжують проживати протягом останніх років у зв`язку з відсутністю іншого житла. Крім того, заслуговують на увагу доводи позивачів про те, що хоча вищевказана спірна квартира обліковується як житловий фонд Міністерства оборони України, тобто лише останнє в особі\~квартирно-експлуатаційного відділу м.Полтави має право проводити заселення або надавати згоду на переоформлення договорів найму, разом із тим, позивачами було здійснено власний внесок у реконструкцію вказаного житлового приміщення, у якому вони фактично проживають тривалий час. Крім того, даний будинок не мав і на даний час не має зареєстрованого статусу гуртожитку. Отже, мотиви, викладені у відзивах відповідачів, не містять правових підстав для відмови у наданні позивачам права користування спірним житловим приміщенням на умовах житлового найму. Відповідно до п.12\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно до тих відповідачів, які зазначені в ньому. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки судом встановлено, що [PERSON] та члени її сім`ї вселились у кімнату [ADDRESS] , де після зміни адреси та реконструкції житла проживали та були зареєстровані на законних підставах, іншого житла не мають і, беручи до уваги, що дане помешкання у розумінні ст.8 Конвенції є належним житлом позивачам, тому суд вважає, що позивачі мають право на користування та подальше проживання у вказаному житлі, а тому слід визнати за ними право користування квартирою [ADDRESS] . З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку, що вимоги позивачів є законними, доведеними, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до п.1 ч.2\~ст.141\~ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Тому суд вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь держави в рівних частинах судовий збір в розмірі 768,40 грн., з кожного відповідача по 384,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved