Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В своєму позові та позивач послалась на те, що вона є власником житлового приміщення домоволодіння № 15 по вул. Панфілова у місті Дніпрі на підставі договору дарування від 10 листопада 2001 року. Сторони перебували у шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2014 року розірваний. З того часу житловим приміщенням відповідач не користується, особистих речей у будинку немає, комунальні рахунки не сплачує. Даний факт порушує права позивача, тому вона просила суд усунути перешкоди у користуванні власністю та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. У судове засідання позивач не зявилась, надала суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала та просили їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК,\~стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України\~ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за № 5129, [PERSON] є власником домоволодіння № 15 по вул. Панфілова, що у м. Дніпрі, що підтверджується копією вказаного договору, який наявний в матеріалах справи (а.с. 13 14). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2014 роуц № 201/321/14 ц шлюб, зареєстрований між [PERSON] і [PERSON] розірваний, що підтверджується копією вказаного рішення, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 18 20). Згідно з даними зазначеними у довідці № 90 від 27 квітня 2018 року про склад сімї у житловому будинку № 15 по вул. Панфілова, що у м. Дніпрі зареєстровані наступні особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 16). Відповідач [PERSON] у вказаному житловому приміщенні не проживає з квітня 2014 року, що підтверджується актом комісії, складеним у складі [PERSON], [PERSON], [PERSON], де зазначено, що [PERSON] за вказаною адресою не проживає, особистих речей не виявлено, акт наявний в матеріалах справи (а.с. 17). Зазначене не заперечувалось відповідачем, та відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, приймаючи до уваги, що відповідачем не заперечувався факт не проживання більше року та ним визнані позовні вимоги, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивачів. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивачів задоволено в повному обсязі, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] сплачений нею судовий збір у розмірі 704,80 грн., сплата якого підтверджена квитанцією (а.с. 5). На підставі викладеного,

Outcome: approved