Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

у травні 2020 року ТОВ «Ліко-Житлосервіс» звернулося у суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території, втрат від інфляційних процесів та 3% річних. Свої вимоги мотивувало тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та користується наданими йому житлово-комунальними послугами, проте, свої зобов`язання по оплаті отриманих послуг не виконує, що послугувало підставою для чергового звернення ТОВ «Ліко-Житлосервіс» до суду. Зазначило, що [PERSON] не здійснює оплату за надані послуги, у зв`язку з чим за період з липня 2016 року по березень 2020 року утворилася заборгованість за житлово-комунальні послуги на суму 22 811,18 грн., яка станом на день подачі позовної заяви не сплачена. Належна [PERSON] квартира [ADDRESS] є частиною житлового будинку, а тому відповідач спільно з власниками квартир та нежитлових приміщень у житловому будинку зобов`язаний брати участь у витратах на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій пропорційно загальною площі нежитлового приміщення. Тому, просило суд стягнути з [PERSON] заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 22 811,18 грн., інфляційні втрати в розмірі 2 501,09 грн., 3 % річних в розмірі 1 269,86 грн. та судовий збір в розмірі 2 102,00 грн. Ухвалою від 11.06.2020 року відкрито провадження у справі призначено проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі, без повідомлення сторін на 19.11.2020 року (а.с. 22-23). 19.11.2020 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 13.04.2021 року (а.с. 37, 38). Ухвалою від 13.04.2021 року розгляд справи відкладено на 30.08.2021 року (а.с. 47). Ухвалою від 30.08.2021 року розгляд справи відкладено на 29.11.2021 року (а.с. 100). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив, посилаючись на те, що ТОВ «Ліко-Житлосервіс» не доведено факту надання йому послуг й підстав їх надання, розміру вартості таких послуг та їх економічного обґрунтування, через що здійснення нарахування сум на підставі незатверджених тарифів і без укладення відповідного договору є безпідставним. Також, просив застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду (а.с. 27-32). ТОВ «Ліко-Житлосервіс» подало відповідь на відзив, в якій вказало про безпідставність та недоведеність тверджень [PERSON] , зазначило, що товариство є обслуговуючою організацією, яка надає послуги з утримання будинку [ADDRESS] , що підтверджується належними доказами, та нараховує плату за надані послуги на підставі затверджених тарифів на відповідно до умов укладеного з [PERSON] договору про надання послуг, тому вважало доводи відзиву необґрунтованими (а.с. 53-99). Заперечення на відповідь на відзив не подані. Судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що ТОВ «Ліко-Житлосервіс» здійснює обслуговування, утримання та експлуатацію багатоповерхового житлового будинку [ADDRESS] на підставі Акту прийому-передачі житлового будинку від 09.09.2006 року (а.с. 9). [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 10). 15.05.2007 року між ТОВ «Ліко-Житлосервіс» та [PERSON] укладено договір № А/39 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, згідно з п.п. 2.1.1 та 2.1.2 якого власник будинку зобов`язується забезпечити виконання всього комплексу робіт по утриманню будинку, прибудинкової території та створенню необхідних умов мешкання в будинку, в тому числі співвласнику та мешкаючим з ним особам згідно з вимогами «Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями»; надавати співвласнику комунальні та інші послуги за діючими тарифами і розцінками, у тому числі по обслуговуванню технічного обладнання квартири та ведення особистого рахунку. Також, як обумовили сторони у п.п. 2.2.1 та 2.2.3 Договору співвласник зобов`язується дотримуватися вимог «Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями», не пізніше 15 числа поточного місяця вносити плату за минулий місяць на рахунок власника будинку або підприємство, що обслуговує будинок, за санітарне обслуговування прибудинкової території та допоміжних приміщень будинку, технічне обслуговування будинку відповідно загальній площі квартири, на ремонт відповідно відновної вартості квартири, а також за комунальні послуги та інші послуги (а.с. 7-8). За нормою ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається, договір № А/39 від 15.05.2007 року, є діючим, доказів протилежного в розпорядження суду не надано. Волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх волі, що було відображено в договорі, який недійсним в установленому порядку не визнаний, і відповідачем не доведено протилежного. Тому, посилання відповідача на не укладення між ним та позивачем договору, через що позивач позбавлений права не пред`явлення до нього вимог, судом оцінюється критично та до уваги не приймається, з огляду на недоведеність доказами в розрізі положень ст. ст. 76-80 ЦПК України. Окрім того, споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користується ними, а відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не підставою для звільнення споживача від обов`язку по оплаті за ці послуги. Зазначена позиція викладена в постанові Верховного суду України у справі 6-2954цс15, постанова від 20.04.2016 року. До того ж, як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача з пропозицією укласти новий договір у відповідності до вимог законодавства у сфері житлово-комунальних послуг, проте, відповідачем така пропозиція була проігнорована (а.с. 63-65). При зверненні до суду позивач посилався на те, що всупереч умов укладеного договору та норм законодавства щодо повної та своєчасної оплати спожитих житлово-комунальних послуг, відповідач не сплачує кошти за спожиті житлово-комунальні послуги, в результаті чого у останнього за спожиті у період з липня 2016 року по березень 2020 року житлово-комунальні послуги утворилась заборгованість у розмірі 22 811,18 грн. Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги». Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Житлово-комунальні послуги поділяються за: функціональним призначенням; порядком затвердження цін/тарифів (ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримування, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики; друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Статтею 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок (формування цін/тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг першої і другої груп (п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 14 Закону) визначає Кабінет Міністрів України. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому, такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, вимоги ст. 162 ЖК УРСР передбачають, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Статтею 179 ЖК УРСР встановлено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Отже, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Разом з тим, відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. ст. 76, 77 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У свою чергу, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази як того, що вищенаведені житлово-комунальні послуги відповідачем не отримувалися, так і того, що відповідач звертався до позивача з претензіями чи скаргами з приводу повноти, обсягу та якості наданих послуг або відмови в отриманні послуг. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що це не перше звернення позивача до відповідача з вимогами про стягнення заборгованості за надані послуги через невиконання останнім обов`язку по їх оплаті. Посилання відповідача на необґрунтованість тарифів на послуги з обслуговування будинку, споруд та прибудинкових територій, суд до уваги не приймає, оскільки на підтвердження вказаних обставин відповідачем не надано жодних доказів, а правомірність вказаних тарифів, у свою чергу, не є предметом даного спору. Разом з тим, згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем та не спростованим відповідачем, заборгованість відповідача по сплаті житлово-комунальних послуг за період з липня 2016 року по березень 2020 року становить 22 811,18 грн. (а.с. 13). Тому, суд вважає, права позивача підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача заборгованості за надані та фактично спожиті житлово-комунальні послуги. Так само, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних. Обов`язок щодо оплати наданих житлово-комунальних послуг є грошовим зобов`язанням. Відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наданого позивачем розрахунку 3% річних від суми невиконаного зобов`язання за спірний період становить 1 269,86 грн., а інфляційні втрати - 2 501,09 грн. (а.с. 14). Даний розрахунок проведено відповідно до вимог чинного законодавства, не спростований відповідачем. Однак, відповідачем подана заява про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. Так, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав і протягом часу її дії особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Стаття 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні моменти (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення). Таким чином, за змістом ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Європейський суд прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справі «Стаббінг та інші проти Сполученого Королівства» та у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги у загальному розмірі 20 811,18 грн., яка утворилася у нього за період з липня 2016 року по березень 2020 року. Водночас, з позовними вимогами про стягнення вищенаведеної суми боргу позивач звернуся до суду лише 12.05.2020 року. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення законодавства, а також наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості, в межах загального строку позовної давності з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за період з червня 2017 року по березень 2020 року включно (у межах заявлених позовних вимог) у розмірі 17 666,80 грн. Натомість, вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з липня 2016 року по травень 2017 року включно пред`явлені позивачем після спливу строку позовної давності для їх пред`явлення, а, отже, задоволенню не підлягають. У зв`язку із цим, з урахуванням суми боргу в межах строку позовної давності розмір інфляційних втрат та 3% річних становить 1 396,10 грн. та 762,49 грн. відповідно. Що стосується вимог про стягнення заборгованості за електроенергію. Звертаючись до суду, позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача 432,76 грн. за електроенергію за березень 2017 року, суму якої включив до загального боргу за надані житлово-комунальні послуги. Відповідач заперечив проти вказаної вимоги, посилаючись на те, що позивачем така послуга не надавалась, й, крім того, позивач не є уповноваженою енергопостачальною організацією, а тому у останнього відсутнє право вимоги за послуги постачання електричної енергії. Позивач, подавши відповідь на відзив, у цій частині доводів відповідача вказав про те, що після завершення будівництва будинка за адресою [ADDRESS] та до моменту переходу всіх мешканців цього будинку на прямі договори з ПАТ «Київенерго», ТОВ «Ліко-Житлосервіс» на підставі Договору № 3202971 на використання електричної енергії від 14.09.1999 року отримувало від ПАТ «Київенерго» електроенергію, а мешканці будинку здійснювали відшкодування витрат ТОВ «Ліко-Житлосервіс» за фактично спожиту ними електроенергію згідно встановлених тарифів та відповідно до показників засобів обліку. У березні 2017 року за результатами звіряння розрахунків ПАТ «Київенерго» донарахував ТОВ «Ліко-Житлосервіс» заборгованість за електроенергію, як різницю між показниками індивідуальних лічильників, по яким було здійснено споживачами оплату ТОВ «Ліко-Житлосервіс», в якості відшкодування, та показниками лічильників, по яким цих споживачів фактично було взято на абонентський обліку ПАТ «Київенерго» (01.01.2017 року). У відповідача був встановлений лічильник, тип марки лічильника «Меркурий-230», заводський номер 19513298. Показники лічильника регулярно подавалися позивачеві особисто відповідачем. Остання оплата, здійснена відповідачем за електроенергію ТОВ «Ліко-Житлосервіс» в якості відшкодування, зафіксована за показниками - 1826 кВт. Різниця між показниками, з якими ПАТ «Київенерго» взяв відповідача на абонентський облік та останніми оплаченими відповідачем показниками ТОВ «Ліко-Житлосервіс» складає - 214 кВт. Таким чином, нарахування за електроенергію у сумі 432,76 грн. у березні 2017 року здійснено ТОВ «Ліко-Житлосервіс» за результатами звіряння розрахунків з ПАТ «Київенерго» та наданими останнім уточненими показниками лічильників споживачів, що є правомірним. Разом з тим, позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної вимоги суду не надано. Долучені до відзиву таблиці (а.с. 66, 67) судом не приймаються до уваги, оскільки не можуть бути розцінені як докази в розумінні положень ст. 76-80 ЦПК України. Тому, щодо вказаної вимоги позивача, то суд надходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення через її недоведеність. А тому в цій частині строки позовної давності не застосовуються. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і вважає за необхідне у зв`язку із частковим задоволенням вимог стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 567,71 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial