Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

У червні 2019 року Кредитна спілка «Компаньйон», від імені якого діє представник за довіреністю, пред`явила дійсний позов. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначили, що 22 серпня 2013 року між [PERSON] та позивачем був укладений договір кредитування № КК-4079/22.08.2013-Кр, відповідно до якого відповідачу надано кредит у розмірі 15000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером № 480 від 22.08.2013 р. За умовами п.3.4 договору кредитування погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється згідно графіка розрахунків, [PERSON] зобов`язана з 22.08.2013 року по 22.08.2016 року погасити суму кредиту 15000 грн. і суму нарахованих планових відсотків 10 505, 61 грн. Також між відповідачем та позивачем 22.08.2013 року було укладено додаткову угоду. За п.2 Додаткової угоди, у разі стягнення боргу у судовому порядку плата за користування кредитом становить 135% річних з залишку основної суми кредиту за весь період користування кредитом. Згідно п.4 Додаткової угоди, додаткова угода набирає чинності у разі несвоєчасного надходження планового платежу повністю або частково. З метою забезпечення виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом, були оформлені договори поруки з [PERSON] №КК-4079/22.08.2013 Пр 1 від 22.08.2013 року та [PERSON] №КК-4079/22.08.2013 Пр 2 від 22.08.2013 року. За умовами яких поручителі беруть на себе зобов`язання відповідати по зобов`язанню [PERSON] за кредитним договором №КК-4079/22.08.2013 від 22.08.2013 року. У порушення норм Цивільного кодексу України та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором недобросовісно виконувала свої обов`язки, частково робила оплати за плановими нарахованими відсотками, не погашала основну суму кредиту, у зв`язку із чим виникла заборгованість по кредиту, що становить 4 873, 91 грн. і відсотки за користування кредитом 21580, 06 грн., що в загальній сумі становить 26 453, 97 грн., яку просили солідарно стягнути з відповідачів. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, малозначні справи. Ухвалою судді Сватівського районного суду Луганської області від 25 червня 2020 року було призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 06 серпня 2020 року було продовжено відповідачу [PERSON] пропущений процесуальний строк для подання відзиву на позовну заяву на строк десять днів з дня отримання даної ухвали. 17.08.2020 року від представників відповідачів [PERSON] , [PERSON] адвокатом Гребенар О.В. надано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог Кредитної спілки «Компаньйон» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за необґрунтованістю та в зв`язку пропуском строків позовної давності та строків припинення поруки. Представник позивача Капелюх О.М. в судовому засіданні пояснив, що всі докази він вже направив суду та стороні відповідача. Вони неодноразово зверталися до [PERSON] про сплату кредита, у неї були всі реквізити. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] адвокат Гребенар О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить в задоволенні позовних відмовити, зокрема, в зв`язку з необґрунтованістю, які подані з пропуском строків позовної давності та строків дії поруки. Відповідач [PERSON] не з`явився у судове засідання, про місце, день та час слухання справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України та ст. 12-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», про причини неявки відомостей від нього не надходило. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав, зустрічного позову до суду не пред`являв. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Згідно зі ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до договору. Стаття 525 ЦК України передбачає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина 2 статті 615 ЦК України передбачає, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що 22 серпня 2013 року між [PERSON] та позивачем був укладений договір кредитування № КК-4079/22.08.2013-Кр, відповідно до якого відповідачу надано кредит у розмірі 15000 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером № 480 від 22.08.2013 р. За умовами п.3.4 договору кредитування погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється згідно графіка розрахунків, [PERSON] зобов`язана з 22.08.2013 року по 22.08.2016 року погасити суму кредиту 15000 грн. і суму нарахованих планових відсотків 10 505, 61 грн. Також між відповідачем та позивачем 22.08.2013 року було укладено додаткову угоду. За п.2 Додаткової угоди, у разі стягнення боргу у судовому порядку плата за користування кредитом становить 135% річних з залишку основної суми кредиту за весь період користування кредитом. Згідно п.4 Додаткової угоди, додаткова угода набирає чинності у разі несвоєчасного надходження планового платежу повністю або частково. (а.с.7-9) З метою забезпечення виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом, були оформлені договори поруки з [PERSON] №КК-4079/22.08.2013 Пр 1 від 22.08.2013 року та [PERSON] №КК-4079/22.08.2013 Пр 2 від 22.08.2013 року. (а.с.10, 13). Згідно п.2.1 договорів поруки поручитель бере на себе обов`язок відповідати по зобов`язаннях боржника. Боржником за даними договорами поруки є [PERSON] за кредитним договором №КК-4079/22.08.2013 від 22.08.2013 року. Із наданого стороною позивача розрахункового листа заборгованості за договором кредитування у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 4 873, 91 грн. і відсотки за користування кредитом 21580, 06 грн., що в загальній сумі становить 26 453, 97 грн. (а.с.16-18) Крім того, в матеріалах справи наявні копії квитанцій про сплату кредиту від 14.12.2015, 12.04.2016, 20.05.2016, 25.05.2016. (а.с.67, 68) З квитанції від 14.12.2015 року вбачається, що сума погашення в розмірі 2000 грн. зараховано на погашення основної суми заборгованості. Однак позивачем в розрахунку вказується про віднесення 1000 грн. на погашення основної суми та 1000 грн. на погашення процентів, що не відповідає дійсності, та в подальшому робиться невірний розрахунок заборгованості. Тобто загальна сума заборгованості згідно розрахунку позивача та із врахуванням квитанції про сплату від 14.12.2015 повинна складати 24925,38 грн., а ні 26453,97 грн. У відповідності до умов кредитного договору день повернення кредиту є 22.08.2016 року. Тому, враховуючи наведений у позові розрахунок заборгованості, то нараховані проценти станом на 22.08.2016 року повинні складати: 15797,84 грн. (проценти станом на 25.05.2016) + 425,07 грн. (проценти за період з 25.05.2016 до 22.08.2016 виходячи із процентної ставки 45 % річних та днів прострочки) = 16222,91 грн. Однак позивачем на цю дату заявлено про заборгованість за процентами в сумі 15507,12 грн. Крім того, якщо враховувати прострочення боржника 28.07.2014, то проценти за кредитом повинні були бути розраховані саме по цю дату, а в подальшому позивач мав право тільки на нарахування сум, у відповідності до ст. 625 ЦК України. Разом з тим, представником відповідачів адвокатом Гребенаром О.В. було заявлено про застосування до позовних вимог строків позовної давності, в зв`язку з чим суд вважає за необхідне зазначити наступне. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Частиною 5 статті 261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 р. у справі № 6-154цс15. Так, відповідно до п. 2.1. Договору кредитування № КК-4079/22.08.2013-Кр від 22.08.2013 (надалі - Кредитний договір) кредит надавався строком на 36 фактичних місяців від дати надання позичальнику кредиту тобто з 22.08.2013 по 22.08.2016. Згідно з п. 3.4. кредитного договору сторони домовилися, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється згідно графіку розрахунків, що є невід`ємною частиною цього договору. Графіком розрахунків встановлено періодичність та розміри платежів з повернення кредиту та процентів за користування кредитом. Датами платежів є 27 - 29 число кожного місяця. У відповідності до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У пункті 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження N 14-10цс18) зазначено, що якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. З позовом позивач звернувся в червні 2019 року. Погашення кредиту повинно було відбутися до 22.08.2016 року. Тобто позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності щодо стягнення щомісячних платежів за кредитом та процентів за користування кредитом до червня 2016 року. Крім того, Верховний Суд наголошує, що у випадку, коли до відповідачів, пов`язаних солідарним обов`язком, пред`явлена солідарна вимога і один із них обґрунтовано заявив суду про застосування позовної давності, то така процесуальна дія має наслідки, передбачені ЦК України, і для інших солідарних боржників. (постанова від 26.02.2020 № 509/223/16-ц). Разом з тим, в частині позовних вимог до відповідачів [PERSON] , [PERSON] слід зазначити наступне. Як вже зазначалось вище, в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором були оформлені договори поруки з [PERSON] №КК-4079/22.08.2013 Пр 1 від 22.08.2013 року та [PERSON] №КК-4079/22.08.2013 Пр 2 від 22.08.2013 року. Згідно п.2.1 договорів поруки поручитель бере на себе обов`язок відповідати по зобов`язаннях боржника. Боржником за даними договорами поруки є [PERSON] за кредитним договором №КК-4079/22.08.2013 від 22.08.2013 року. Відповідно до п. 4.1. договору поручительства № КК-4079/22.08.2013-Пр1 від 22.08.2013, укладеного між позивачем, [PERSON] та [PERSON] договір набуває чинності з моменту підписання й діє до 22 серпня 2018 року. Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Ці строки є преклюзивними та не підлягають поновленню. Частиною першою статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку (частина третя статті 254 ЦК України). Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що порука - це строкове зобов`язання, строк поруки відноситься до преклюзивних строків, а тому його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Крім того, з аналізу положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна дійти до висновку, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням. Зазначена позиція узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13.06.2018 року у справі N 408/8040/12 та в Постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 18.03.2020 № 344/14965/13-ц, від 26.02.2020 № 509/223/16-ц. Договором поруки у цих спірних правовідносинах конкретно не встановлено строк, після настання якого порука припиняється, а встановлений тільки строк дії договору. Предметом договору є саме інститут поруки як вид забезпечення виконання зобов`язання. Тому у спірних правовідносинах можна вважати що строк дії поруки та строк дії договору поруки є тотожними поняттями. Однак якщо не прирівнювати ці два поняття, то застосуванню підлягає шестимісячний строк від кожного щомісячного платежу за договором. Таким чином, позивач по справі мав би звернутися з вимогами до відповідачів-поручителів не пізніше 22.08.2018 року, однак звернувся у червні 2019 року, тобто з пропуском строків, встановлених ч. 4 ст. 559 ЦК України, а тому підлягають застосуванню наслідки пропуску цих строків, а саме припинення поруки. Крім того, останній платіж за кредитним договором повинен був зроблений до 22.08.2016 року тобто останній шестимісячний строк щодо останнього платежу сплив 22.02.2017 року. Тому позовні вимоги до [PERSON] та [PERSON] щодо стягнення заборгованості в солідарному порядку є безпідставними. Крім того, наслідки пропуску строків дії поруки, передбачених в ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) застосовуються судом без будь-яких заяв відповідачів по справі. Строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються (постанова ВС у справі № 554/1566/17 від 05.06.2019). Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стороною позивача не надано належних доказів по справі, не наведено вірний розрахунок заборгованості у відповідності до умов кредитного договору, а суд в цивільному судочинстві не має право виходити за межі позовних вимог та самостійно збирати докази у справі. Суд вважає, що стороною позивача вимоги ст. ст. 12, 81 ЦПК України щодо доведення правомірності своїх позовних вимог до відповідачів не виконано, а відтак вони є необґрунтованими, непідтвердженими документально та подані з пропуском строків позовної давності, про застосування якої заявлено у відзиві, та строків дії поруки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed