Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-18 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з цим позовом, посилаючись на те, що з відповідачем у шлюбі проживали у період з 1979 по 2017 рік, вели спільне господарство та за спільні кошти придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: вул. [PERSON] (колишня назва Ватутіна), м. Долинська, Долинський район, Кіровоградська область. 10 березня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Оскільки добровільно поділ майна між сторонами не проведено, позивачка просить розділити між нею відповідачем житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: вул. І. Мазепи, 25, м. Долинська, Долинський район, Кіровоградська область, визнавши за ними право власності по 1/2 частині кожному. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали за обставин зазначених у ньому, попросили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти його задоволення. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що 27 жовтня 1979 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб у Піщанобродській сільській раді Добровеличківського району Кіровоградської області, актовий запис № 38 (а. с. 11). Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 березня 2017 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Згідно договору купівлі-продажу укладеного 17 вересня 1985 року, посвідченого державним нотаріусом Долинської державної нотаріальної контори Кіровоградської області, зареєстрованого у реєстрі за № 1110, а також у бюро технічної інвентаризації, [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] придбав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: вул. Ватутіна, 25, м. Долинська, Долинський район, Кіровоградська область (а. с. 9, 10). Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України (діяв у момент придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таким чином, набуде подружжям [PERSON] та [PERSON] вищезазначене майно є обєктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сімю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно ст. 29 Кодексу про шлюб та сімю України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За змістом ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Беручи до уваги вищезазначене, цей позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя підлягає задоволенню. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Зважаючи на вищезазначені положення, можливо дійти висновку, що витрати сторони у справі повязані з виготовленням технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок співвласником якого є, не є судовими витратами, а відтак стягнення таких витрат є необґрунтованим. За змістом чч. 1, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно чч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положенням про форму та зміст розрахункових документів, затвердженого наказом\~Міністерства фінансів України\~21 січня 2016\~року № 13, зареєстрованого в Міністерстві\~юстиції України\~11 лютого 2016 року за № 220/28350 (далі Положення), визначено форми і зміст розрахункових документів, які повинні видаватися при здійсненні розрахунків субєктами господарювання для підтвердження факту продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів у сфері торгівлі, ресторанного господарства та послуг, а також комерційними агентами банків та небанківськими фінансовими установами при прийманні готівки для подальшого її переказу з використанням програмно-технічних комплексів самообслуговування (далі - ПТКС), за винятком ПТКС, що дають змогу користувачеві здійснювати виключно операції з отримання коштів, та розрахунків при здійсненні операцій з купівлі-продажу іноземної валюти. За змістом пунктів 1, 2 розділу IV Положення розрахункова квитанція - розрахунковий документ, бланк якого виготовлений друкарським способом, а окремі реквізити заповнюються від руки або шляхом проставлення штампа при реєстрації розрахункових операцій за товари (послуги) або при видачі коштів покупцеві у разі повернення товару, рекомпенсації послуги, прийняття цінностей під заставу та в інших випадках.\~Форма № РК-1 розрахункової квитанції\~наведена в додатку 3 до цього Положення. Розрахункова квитанція складається з двох частин - корінця та відривної частини. Пунктом 3 Положення визначено, які реквізити повинна містити відривна частина розрахункової квитанції, зокрема напис «РОЗРАХУНКОВА КВИТАНЦІЯ», серію (чотири літери) та номер (шість цифр), нанесені при виготовленні бланка квитанції; найменування СГ. З огляду на вищезазначене, зважаючи на те, що надана представником позивачки розрахункова квитанція не відповідає вимогам Положення, що стосується форми і змісту розрахункових документів, які повинні видаватися при здійсненні розрахунків субєктами господарювання для підтвердження факту, зокрема надання послуг, а відтак цей документ не є належним доказом, що свідчить про понесені судові витрати у цій справі, а тому у стягненні таких витрат слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] 320 грн понесених судових витрат зі сплати судового збору, а 320 грн сплаченого позивачкою судового збору підлягає поверненню у звязку із визнанням відповідачем позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved