Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

У травні 2016 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до розписки, [PERSON] взяв у [PERSON] в борг два автобуси марки ПАЗ на суму 120000 гривень і зобов'язався повернути вищевказані кошти на протязі 2013-2014 років, але не пізніше ніж до 31.12.2014 року. Вказані транспортні засоби, 09.10.2012 року та 13.10.2012 року були зареєстровані за [PERSON] за д.н. [NUMBER], д.н. [NUMBER], що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів, виданих Фастівським РЕВ при УДАІ ГУ МВС у Київській області. Спірні автотранспортні засоби були придбані [PERSON] для [PERSON] і за які вона виплатила позивачці 60000 гривень. Позивач вказує, що між ним та [PERSON] був укладений не правочин у вигляді позики, а договір купівлі-продажу на підставі якого позивач передав у власність [PERSON] два автобуси ПАЗ, а останній зобов'язався сплатити за них грошову суму коштів, визначену між сторонами, який був прихований шляхом видання ним відповідної розписки. Підтвердженням того, що між ними був укладений удаваний правочин, свідчить те, що фактично, одразу після видання [PERSON] боргової розписки, відповідачкою за даним позовом [PERSON] у встановленому законом порядку було здійснено процедуру реєстрації транспортних засобів на своє ім'я в органах державної автомобільної інспекції, про що свідчать копії свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів та докази виплати [PERSON], [PERSON] грошових коштів в розмірі 60 000 грн.. Позивач вважає, що з вищенаведеного та змісту самої розписки, ним ([PERSON]) були передані [PERSON] всі повноваження власника, в тому числі ті, що пов'язані з розпорядженням автомобілями, зняття їх з реєстрації в органах державної автомобільної інспекції, що свідчить не про передання у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками, права користування чи керування автомобілем, а їх реальне відчуження, шляхом видання [PERSON], позивачу відповідної розписки, з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу транспортних засобів. Позивач та його представник в засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що відповідно до розписки, [PERSON] взяв у [PERSON] в борг два автобуси марки ПАЗ на суму 120000 гривень і зобов'язався повернути вищевказані кошти на протязі 2013-2014 років, але не пізніше ніж до 31.12.2014 року (а.с. 5). Вказані транспортні засоби, 09.10.2012 року та 13.10.2012 року були зареєстровані за [PERSON] за д.н. [NUMBER], д.н. [NUMBER], що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів, виданих Фастівським РЕВ при УДАІ ГУ МВС у Київській області (а.с. 26). Посилання сторони позивача на те, що між [PERSON] та [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON] був укладений не правочин у вигляді позики, а договір купівлі-продажу є необґрунтованими, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року визначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до Узагальнень Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2009 року, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому, позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обовязки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. [PERSON] жодних зобов'язань по прихованому правочину перед [PERSON] не має, оскільки не є стороною правочину. Доказів, що [PERSON] при написанні розписки, укладенні договору, діяв в інтересах [PERSON], підтвердження обов'язку [PERSON] сплатити грошові кошти позивачем не надано. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed