Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, посилаючись на те, що 04 січня 2012 року [PERSON] позичив в нього кошти в розмірі 40 000 грн. для особистих потреб, які він зобов'язався повернути до 25 квітня 2012 року. Укладення договору позики підтверджується виданою [PERSON] розпискою від 04 січня 2012 року. Однак, у вказаний термін [PERSON] кошти не повернув та ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань. Незважаючи на його неодноразові прохання та вимоги, [PERSON] суму боргу не повернув та ухиляється від зустрічей та телефонних дзвінків. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, яку [PERSON] зобов'язаний сплатити, починаючи з 25 квітня 2012 року на його користь, в загальному становить 44 920 грн.. Нараховані три проценти річних від простроченої суми, починаючи з 25 квітня 2012 року, становлять в сумі 2 400 грн. (40 000 грн. х 3% х 2 = 2 400), та нарахований індекс інфляції (106.3%) за два роки прострочення становить 2 529 грн.. Враховуючи викладене, [PERSON] просив стягнути з [PERSON] на його користь 44 920 грн., понесені витрати на правову допомогу в розмірі 500 грн. та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 449 грн. 20 коп.. У судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглянути в його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити. У судове засідання відповідач не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Оскільки в поданій до суду заяві позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, а відповідач належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, суд вважав за можливе провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. З матеріалів справи вбачається, що за договором позики [PERSON] 04 січня 2012 року позичив у [PERSON] грошові кошти в розмірі 40 000 грн. та зобов'язався їх повернути до 25 квітня 2012 року, про що видав письмову розписку. На час звернення позивача з позовом до суду відповідач [PERSON] суму боргу в розмірі 40 000 грн. добровільно не повернув. Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК цього Кодексу. Згідно вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] не виконує належним чином взяті зобов'язання по поверненню коштів за договором позики, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 40 000 грн. суми боргу за договором позики, 2 520 грн. - з урахуванням індексу інфляції за період прострочення, починаючи з 25 квітня 2012 року по квітень 2014 року, та три проценти річних від простроченої суми, що складає 2 400 грн., а всього - 44 920 грн. 00 коп. Що стосується вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку, що дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано суду доказів про понесені витрати на надання йому правової допомоги, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 449 грн. 20 коп. слід стягнути з відповідача на користь позивача у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial