Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, Дніпровського апеляційного суду, Прокуратури Дніпропетровської області, Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області про визнання недостовірним твердження та зобов`язання спростувати твердження (а.с. 6-8). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що в ухвалі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року по справі № 200/19725/15-к зазначено: «Вказані обставини свідчать про участь у вбивстві невідомого чоловіка [PERSON] спільно з [PERSON] , [PERSON] та іншими особами для імітування факту смерті [PERSON] ». Позивач зазначає ,що ніколи ні сам, ні з кимось не приймав участь у вбивстві. В природі не існує вироку суду, як єдиної законної підстави для твердження про те, що він приймав участь у вбивстві, так за даними фактами йому не пред`являлась навіть підозра. Вважаючи, що суд в даному випадку зробив описку, позивач звернувся в порядку ст. 379 КПК України з проханням її виправити, але Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 28 грудня 2018 року відмовив йому у виправленні описки, а Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 30 січня 2019 року залишив таку ухвалу без змін, зазначивши: «З таким рішенням суду погоджується і апеляційний суд, оскільки в своїй заяві та в апеляційній скарзі [PERSON] , на думку колегії суддів, намагається по суті добитись прийняття іншого рішення шляхом виправлення описки, оцінити докази». Позивач вважає, що слідчим суддею було недотримано засад кримінального провадження в частині порушення презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, передбаченої ст. 17 КПК України. Тому просив суд визнати недостовірним твердження в ухвалі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року та зобов`язати відповідачів спростувати таке твердження. Позивач надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник Дніпровського апеляційного суду надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі. Крім того, Головою Дніпровського апеляційного суду Деркач Н.М. було надано відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року у справі №200/19725/15-к, апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2018 року було залишено без задоволення, так як колегія суду погодилась з тим, що суд першої інстанції прийшов до висновку про зрозумілість викладеного в ухвалі слідчого судді та про відсутність підстав для випралення тексту, оскільки описки не встановлено. В той же час заявник намагається змінити по суті судоове рішення. При цьому судова колегія в ухвалі зазначила, що, згідно з вимогами ст. 374 КПК України, оцінка доказів по справі є послідуючим завданням кримінального провадження. Ця ухвала апеляційного суду оскаржена не була. Проте судове рішення не моде бути змінено в інший спосіб, окрім передбаченого процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій воно ухвалено. Також звернула увагу на те, що позивач у позові звертається з проханням визнати недостовірними твердження в ухвалі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2015 року, яка не була предметом апеляційного розгляду. Від Дніпровського апеляційного суду позивач вимагає спростування тверджень, які Дніпровським апеляційним судом не висловлювалися, а тому зазначила, що з позовом [PERSON] не погоджується. Від представника прокуратури Дніпропетровської області Масенко А. до суду надійшла заява з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог та письмові пояснення, в яких останній зазначив, що обставини справи, викладені судом в ухвалі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року не мали на меті поширення інформації відносно [PERSON] , оскільки судом надавалась оцінка доказам, які містилися у клопотанні слідчого про надання тимчасового доступу до речей і документів. Вказує, що доводи, викладені слідчим у клопотанні про тимчасовий доступ до речей і документів, а також в ухвалі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року, не можуть розцінюватись як поширення неправдивих відомостей, оскільки не встановлено, що фактичною метою цих дій було приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Представник ГУНП в Дніпропетровській області надав суду клопотання про розгляд справи без його участі. Крім того надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що заперечує проти позвоних вимог [PERSON] . У своєму відзиві звернув увагу суду на те, що ГУНП в Дніпропетровській області, як юридчину особу публічного права було утворено лише 07 листопада 2015 року. Ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року у справі №200/19725/15-к винесена за результатами розгляду клопотання слідчого відділу розслідування особливо важливих справ, злочинів учинених організованими групами та злочинними організаціями СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, який не був працівником ГУНП станом на 17 вересня 2015 року. Таким чином, ГУНП в Дніпропетровській області не зверталось з клопотанням щодо надання тимчасового доступу до речей і документів 17 вересня 2015 року, а ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року у справі №200/19725/15-к виносилась за результатами розгляду клопотання слідчого органу міліції. Ввважає, що оскільки обгрунтованість визначення, викладеного Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року у справі №200/19725/15-к, яке оскаржується позивачем, вже досліджувалось судами першої та апеляційної інстанції, про що постановлено рішення, які набрали законної сили, ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року у справі №200/19725/15-к не може розцінюватись, як поширення неправдивих відомостей, оскільки фактично їх метою не було приниження честі та гідності позивача, а позовні вимоги є необгрунтованими. Також від позивача до суду надішли відповіді на відзиви прокуратури Дніпропетровської області та ГУНП в Дніпропетровській області, в яких останній зазначив, що відповідачі не торкнулись наявності підстав для твердження, яке є предметом позову, адже таких підстав не має та наголосив, що відмовляючи в усуненні описки суд не входив в обговорення питання (оцінку) наявності або відсутності правових підстав для твердження, яке є предметом позову, законності твердження та його обгрунтованості, а тому аргумент про відмову в усуненні описки не спростовує доводів позову. Представник Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.10 ст.10 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 17 вересня 2015 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було винесено ухвалу (справа №200/19725/15-к), якою було задоволено клопотання слідчого СВ РОВС ЗУОГ і ЗО СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області [PERSON] про надання тимчасового доступу до речей і документів. В мотивувальній частині вказаної ухвали зазначено: «Вказані обставини свідчать про участь у вбивстві невідомого чоловіка [PERSON] спільно з [PERSON], [PERSON] та іншими особами для імітування факту смерті [PERSON]» (а.с. 9). Сторонами по справі не заперечується той факт, що під назвою [PERSON] в ухвалі приховано прізвище та ініціали [PERSON] 28 грудня 2018 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] було відмовлено у задоволенні заяви про виправлення описки в ухвалі суду від 17 вересня 2015 року, справа №200/19725/15-к, на підставі того, що слідчим суддею, при постановленні вказаної ухвали, не було допущено будь-якої описки (а.с. 10). Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2019 року у справі №200/19725/15-к, апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2018 року було залишено без задоволення, так як колегія суду погодилась з тим, що суд першої інстанції прийшов до висновку про зрозумілість викладеного в ухвалі слідчого судді та про відсутність підстав для випралення тексту, оскільки описки не встановлено (а.с. 11). Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються: судоустрій, судочинство, статус суддів. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності. Найвищим судом у системі судоустрою є Верховний Суд. Систему судоустрою складають: 1) місцеві суди; 2) апеляційні суди; 3) Верховний Суд. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», місцевими загальними судами є окружні суди, які утворюються в одному або декількох районах чи районах у містах, або у місті, або у районі (районах) і місті (містах). Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», місцевий суд є судом першої інстанції і здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди діють як суди апеляційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, - як суди першої інстанції, з розгляду цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. Відповідно до п.п. 1,3 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Апеляційний суд: 1) здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом; 3) надає місцевим судам методичну допомогу в застосуванні законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦПК України, усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 24 ЦПК України, апеляційні суди переглядають в апеляційному порядку судові рішення місцевих судів, які знаходяться у межах відповідного апеляційного округу (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду). Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. З аналізу наведених положень законодавства слід дійти висновку про те, що саме на апеляційні суди покладено функцію перегляду рішень судів першої інстанції на предмет їх законності та обґрунтованості, а не навпаки. В даному ж випадку, заявник фактично просить суд першої інстанції надати правову оцінку мотивуванню рішення суду, яке, на думку заявника, є недостовірним. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 164 КПК України в ухвалі слідчого судді, суду про тимчасовий доступ до речей і документів має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я та по батькові особи, якій надається право тимчасового доступу до речей і документів; 2) дата постановлення ухвали; 3) положення закону, на підставі якого постановлено ухвалу; 4) прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи або найменування юридичної особи, які мають надати тимчасовий доступ до речей і документів; 5) назва, опис, інші відомості, які дають можливість визначити речі і документи, до яких повинен бути наданий тимчасовий доступ; 6) розпорядження надати (забезпечити) тимчасовий доступ до речей і документів зазначеній в ухвалі особі та надати їй можливість вилучити зазначені речі і оригінали або копії документів, якщо відповідне рішення було прийнято слідчим суддею, судом; 7) строк дії ухвали, який не може перевищувати одного місяця з дня постановлення ухвали; 8) положення закону, які передбачають наслідки невиконання ухвали слідчого судді, суду. Надання оцінки повноті, переконливості та обґрунтованості мотивів, з яких суд дійшов певних висновків при винесенні ухвали, до компетенції суду першої інстанції не відноситься. Такий висновок випливає також і з рішення Конституційного Суду України у справі №2-рп/2011 від 11.03.2011 року, який акцентував увагу на тому, що оцінка вчинених суддею процесуальних дій може здійснюватися тільки судовими інстанціями більш високого рівня. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Таким чином, згідно вимог чинного законодавства, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, що включає в себе й наведення судами мотивів прийняття ними судового рішення, не може перевірятися поза межами передбаченого законом процесуального контролю. Вимога ж заявника про визнання інформації, викладеної в ухвалі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2015 року недостовірною та її спростування, напряму пов`язана із необхідністю перевірки вищевказаної ухвали, та надання оцінки мотивам, з яких слідчий суддя дійшов висновків, викладених у цьому рішенні. Така вимога заявника, адресована до суду першої інстанції, протирічить наведеним вище законодавчим нормам, у зв`язку з цим, суд не вдається до дослідження суті питання, яке піднімає заявник у своїй позовній заяві. Доходячи до такого висновку, суд враховує й практику Європейського суду з прав людини, відображену, зокрема, у рішенні по справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Аналогічна позиція ЄСПЛ викладена у його рішенні по справі «Вєренцов проти України» від 11.07.2013 (Заява № 20372/11): «п.84 Суд зазначає, що відповідно до своєї усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним відправленням правосуддя, рішення судів мають адекватно вказувати підстави, на яких вони ґрунтуються. Ступінь застосування цього обов`язку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи». Виходячи з цього, суд вважає за потрібне зазначити й таке: Визнані прогресивною міжнародною спільнотою стандарти в сфері судочинства - принципи, рекомендації, правила, критерії містяться в різноманітних за своєю правовою природою документах, мають різний рівень загальносвітовий чи європейський. Вони можуть носити для України як обов`язковий, так і необов`язковий характер. Зокрема, Міжнародний пакт про громадянські і політичні права та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного українського законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України та підлягають обов`язковому застосуванню. При цьому не є частиною національного законодавства, для прикладу, Основні принципи незалежності судових органів, схвалені резолюціями Генеральної Асамблеї ООН №№40/32, 40/146 від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, Бангалорські принципи поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалені Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН №2006/23 від 27 липня 2006 року, рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам, висновки Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи. Такі документи в преамбулах, як правило, містять вказівку про те, що вони рекомендуються до виконання і вжиття заходів на національному рівні з урахуванням умов та традицій кожної країни. Однак роль цих «необов`язкових» актів і директив надзвичайно важлива, оскільки саме вони тлумачать та роз`яснюють стандарти, закріплені в обов`язкових міжнародних документах, що приймаються за результатами збору інформації та вивчення конкретних питань у правових системах різних країн, акумулюють їх досвід у тих чи інших сферах, а також містять висновки, аналіз оцінюваних процесів і практичні рекомендації до впровадження тих чи інших принципів. Так, Консультативна рада європейських суддів, у пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб, повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки). З огляду на викладене, позов [PERSON] до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, Дніпровського апеляційного суду, Прокуратури Дніпропетровської області, Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області про визнання недостовірним твердження та зобов`язання спростувати твердження - задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про судові витрати, суд, на підставі ст.141 ЦПК України, вважає за можливе віднести їх на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed