Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зняття арешту з майна, посилаючись на те, що Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було винесено вирок, яким було засуджено [PERSON] до позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна. 06.12.2010 року державний виконавець Індустріального ВДВС відкрив виконавче провадження та наклав арешт на все майно боржника. 31.12.2013 року виконавчий лист було повернуто Красногвардійському районному суду, однак арешт знято не було. На даний час позивачі не можуть розпоряджатися своїм майном. Просили зняти арешт з усього невизначеного майна [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження та зобовязати Індустріальний відділ ДВС м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області внести відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилася, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав на просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У грудні 2017 року представник позивача заявив клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 18.12.2017 року витребувано з відділу реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради копію постанови або інших документів, на підставі яких було внесено до Єдиного державного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис про арешт майна [PERSON] від 13.12.2010 року. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 09.01.1998 року, виданого виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням № 3/205-98 (а.с. 14), [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS]. Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] було засуджено за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 70 КК України до позбавлення волі з конфіскацією належного йому особисто майна на користь держави. Вирок набув чинності 03.09.2010 року. На виконання даного вироку суду Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист № 1-37 від 18.11.2010 року. 06.12.2010 року державним виконавцем Індустріального відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ було відкрито виконавче провадження № 23063759 на виконання виконавчого листа № 1-37 від 18.11.2010 року. В межах даного виконавчого провадження 23.05.2013 року державний виконавець направив до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська подання про визначення частки майна боржника [PERSON] Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2013 року подання ДВС було повернуто. Повторно аналогічне подання ДВС було повернуто згідно ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2013 року. Постановою державного виконавця Індустріального ВДВС від 31.12.2013 року виконавчий лист № 1-37 було повернуто до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська про конфіскацію майна [PERSON], оскільки не може бути звернуто стягнення на частину квартири № 110 по вул. Г. Корольової в м. Дніпропетровську, бо в ній зареєстрована неповнолітня дитина. Судом спосіб та порядок виконання рішення суду не змінено. Іншого майна боржника не виявлено (а.с. 68). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (а.с. 8) реєстратором дніпропетровською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України за реєстраційним номером 10604154 від 13.12.2010 року зареєстровано арешт всього майна [PERSON] на підставі постанови державного виконавця Вагнжа О.В. Індустріального відділу ДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. Згідно довідки Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18.11.2016 року (а.с. 51) в матеріалах кримінальної справи № 1-37/10 відносно [PERSON] протокол опису майна відсутній. 21.02.2017 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про зняття арешту з майна, яке належить йому на праві власності (а.с. 6-7). Листом №В13/420/13 від 14.03.2017 року (а.с. 9) відповідач відмовив йому у задоволенні заяви на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». 29.03.2017 року [PERSON] звернулася до відповідача із заявою про зняття арешту з майна, яке належить на праві власності [PERSON] (а.с. 10-11). Листом № В13/557/2017 від 10.04.2017 року (а.с. 12) відповідач відмовив йому у задоволенні заяви, зазначивши, що вона не є стороною виконавчого провадження і арешт на її майно не накладався . Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ (ч. 2 ст. 183 ЦК України), на яку звертається конфіскація або стягнення на користь особи, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил статей 321, 358, 364 ЦК України, враховуючи, що згідно із законодавством суд вирішує спори учасників спільної сумісної власності щодо розпорядження та користування майном. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент закриття виконавчого провадження) у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідач не надав суду постанову або інші документи, на підставі яких було внесено до Єдиного державного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис про арешт майна [PERSON] від 13.12.2010 року. Згідно акту про вилучення виконавчих провадження для знищення від 06.02.2017 року (а.с. 36-38) ВП № 23063759 було знищено через закінчення строку його зберігання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 141 ЦПК України понесені позивачами судові витрати з відповідача не стягуються.

Outcome: approved