Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні домоволодінням та виселення, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що [PERSON] є власником домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 21.03.2012, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. і зареєстровано в реєстрі за № 667, де, окрім позивача, проживають її батьки - [PERSON] та [PERSON] , та [PERSON] - співмешканець позивача. Мешканці будинку проживають фактично за вказаною адресою без реєстрації. На даний час позивач [PERSON] жодних відносин з відповідачем [PERSON] не підтримує, зазначає, що мають місце постійні сварки, відповідач зловживає спиртними напоями, вчиняє домашнє насильство, тому позивач просила суд усунути їй перешкоди в користуванні домоволодінням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] . Ухвалою від 13.06.2019 відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 29 жовтня 2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , де третя особа [PERSON] та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіна Тетяна Володимирівна, про встановлення факту спільного проживання як подружжя без реєстрації шлюбу, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно, яку ухвалою від 29.10.2019 постановлено прийняти до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні домоволодінням та виселення. Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважає, що має право на 1/2 частину зазначеного домоволодіння, оскільки з відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] проживають як подружжя без реєстрації шлюбу з 2009 року. Зазначає, що в період купівлі домоволодіння сторони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство, спільно розпоряджалися спільним бюджетом. Посилається також на те, що за час спільного проживання без реєстрації шлюбу [PERSON] були придбані будівельні матеріали, необхідні для перебудови та ремонту житлового будинку, і власноруч здійснено ремонтно-будівельні роботи. Наголошує на тому, що строк позовної давності пропущений позивачем за зустрічним позовом з поважних причин, так як право [PERSON] до серпня 2019 року не порушувалося відповідачем за зустрічним позовом. Тому, просив суд встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з липня [INFO] по теперішній час; визнати, що домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , є спільним майном [PERSON] та [PERSON] придбане під час спільного проживання; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 21.03.2012, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. і зареєстровано в реєстрі за № 667, в частині визначення покупцем [PERSON] ; визнати покупцем за договором купівлі-продажу від 21.03.2012, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. і зареєстровано в реєстрі за № 667, на 1/2 частину домоволодіння [PERSON] , і на 1/2 частину - [PERSON] ; визнати право власності на 1/2 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , і на 1/2 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] ; судові витрати покласти на відповідача. Не погоджуючись із зустрічним позовом, [PERSON] надала до суду відзив, в якому зазначила, що у зв`язку з тим, що до 2015 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`ю без реєстрації шлюбу в такий період, як просить позивач за зустрічним позовом неможливе, а отже в цій частині зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню. Оскільки решта позовних вимог є похідними від первісної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вони також задоволенню не підлягають. Ухвалою від 13.11.2019 з метою забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] , де третя особа [PERSON] та приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіна Тетяна Володимирівна, про встановлення факту спільного проживання як подружжя без реєстрації шлюбу, визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визнання права спільної часткової власності на нерухоме майно постановлено накласти заборону на проведення будь-яких реєстраційних дій з приводу відчуження та реалізації домоволодіння [ADDRESS] , яке розташоване на земельній ділянці площею 1478 кв.м., по фактичному користуванні кадастровий номер 1410100000:01:674:0124, та складається з: А-1 - житловий будинок, шл. бл. цегла, житловою площею 20,0 кв.м., загальною площею 48,1 кв.м., Г - погріб з шійкою цегла, шл.бл.; № 1-4, І - споруди, що на праві приватної власності належить [PERSON] , [INFO] , місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] . Ухвалою від 25.11.2019 витребувано у Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (місцезнаходження: вул. Сімферопольська, буд. 17-А, м. Дніпро, 49000, ЄДРПОУ 39394856) відомості про доходи фізичної особи (форма 1 НДФЛ) [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] , за період з 01.07.2015 року по 01.09.2019 року. Ухвалою від 10.12.2019 відмовлено в задоволені клопотання про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи. Також, ухвалою від 10.12.2019 закрито підготовче провадження по справі та призначено судову справу до розгляду по суті. 23.07.2020 справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник просили первісний позов задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічних позовних вимог просили відмовити. Відповідач за первісним позовом та його представник просили відмовити в задоволенні первісних позовних вимог, на задоволенні зустрічного позову наполягали. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіна Т.В. в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи без її участі. Третя особа [PERSON] , будучи належним чином сповіщеною про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилася, причин неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, допитавши в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу за первісним позовом [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 21.03.2012, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. та зареєстровано в реєстрі за № 667, а також на праві приватної належить земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер 1210100000:01:674:0124, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії СТА 231506 від 06.05.2015. Відповідно до довідки № 11344 від 10.04.2019, за адресою: [ADDRESS] , окрім позивача, проживають її батьки - [PERSON] та [PERSON] , та [PERSON] - співмешканець позивача. Мешканці будинку проживають фактично за вказаною адресою без реєстрації (а.с. 7). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України). Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України). Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Схожі за змістом висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №61-298цс19), від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц (провадження №14-317цс18). Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Втім, суд звертає увагу на те, що в даній справі встановлено, що відповідач проживає у спірному житловому будинку з дозволу власника, та фактично він не був членом сім`ї власника житла, оскільки належних та допустимих доказів ведення ними спільного господарства дана справа не містить. Разом з тим, місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , з 28 травня 1992 року, що підтверджується копією паспорту (а.с. 17) та відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 25). Також, суд звертає увагу, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України). Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Статтею 25 СК України передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Аналіз указаних норм дозволяє зробити висновок про те, що для застосування положень вищевказаної статті необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19). Відповідач за первісним позовом [PERSON] з 08 травня 1981 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2015 (а.с. 85). Відповідно до ч. 1 ст. 74 ЦПК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Таким чином, на момент укладення договору купівлі-продажу домоволодіння від 21.03.2012, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 667, на підставі якого [PERSON] набула право власності на нерухоме майно - домоволодіння [ADDRESS] , позивач за первісним позовом [PERSON] перебував у іншому зареєстрованому шлюбі, тому не можна вважати, що набуте зазначене вище нерухоме майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Будь-яких письмових договір між сторонами щодо спірного нерухомого майна суду не надано. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскільки позивачем доведено, що вона є власником спірного домоволодіння, а також доведено, що відповідач за первісним позовом чинить позивачу перешкоди в користуванні спірним нерухомим майном, за відсутністю правових підстав для визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю сторін, первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічних позовних вимог необхідно відмовити. Розподіл судових витрат здійснено у відповідності до ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Зважаючи на те, що справу по суті розглянуто, суд вважає, що заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2019 року (справа № 199/4473/19, провадження № 2-з/199/88/19) підлягають скасуванню.

Outcome: approved