Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

У травні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «Хмільницьке» (далі - Товариство) звернулось до суду з позовом, у якому просило визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 2,8343 га, що знаходиться на території бувшої Бражинецької сільської ради Полонського району Хмельницької області, кадастровий номер [NUMBER] , укладений 05.11.2018 року між фермерським господарством «БФК-Агро» (далі - ФГ «БФК-Агро») та [PERSON] , а також стягнути з відповідачів судові витрати. Позов мотивовано тим, що 07.09.2011 року між ТОВ «Агро-Регіон», правонаступником якого з 14.06.2018 року стало товариство з обмеженою відповідальністю «Хмільницьке», та власником [PERSON] було укладено договір оренди, згідно якого останній передав для ТОВ «Агро-Регіон» в оренду вищевказану земельну ділянку строком на 5 років, який обчислюється з моменту державної реєстрації договору, котра була здійснена 10.12.2012 року, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис за № 682360004004184. 28.07.2014 року між орендодавцем та орендарем було укладено додаткову угоду, за умовами якої договір оренди від 07.09.2011 року продовжено ще на 3 роки, а тому він мав діяти до 10.12.2020 року. Відповідно до отриманих відомостей з Держгеокадастру позивачу стало відомо, що 05.11.2018 року відповідачі [PERSON] та ФГ «БФК-Агро», в порушення діючого законодавства, уклали між собою договір оренди спірної земельної ділянки, приховавши від державного реєстратора відомості про існування вже зареєстрованого договору оренди землі від 07.09.2011 року, тим самим порушили законне право Товариства на володіння та користування орендованою земельною ділянкою, а тому посилаючись на положення ст.ст.203, 215 ЦК України, позивач просив визнати недійсним договір оренди землі, укладений між відповідачами 05.11.2018 року. При розгляді справи представник позивача адвокат Семко Ю.А. позов Товариства підтримав та просив його вимоги задовольнити із зазначених вище підстав. Представник ФГ «БФК-Агро» Шимон В.А. у поданому відзиві (а.с.52-53) та в судових засіданнях, а також відповідач [PERSON] у відзиві на позов (а.с.55-56) та його адвокат Куровський О.О. у судових засіданнях позовні вимоги не визнали із мотивів, що їм не було відомо про існування додаткової угоди від 28.07.2014 року, а відтак вони вважали, що строк дії договору укладеного між ТОВ «Агро-Регіон» та [PERSON] закінчився 10.12.2017 року, у зв`язку з чим укладення спірного договору оренди землі є законним. При цьому, відповідач [PERSON] вказав, що зі змістом додаткової угоди він ознайомлений не був та ТОВ «Агро-Регіон» з пропозицією продовження строку дії договору оренди землі до нього зверталося, а він лише підписував якісь незаповнені бланки. Заслухавши пояснення учасників справи, свідка [PERSON] , котрий вказував, що під час державної реєстрації оспорюваного договору оренди він вважав, що термін дії попереднього договору оренди землі закінчився через три роки після укладання додаткової угоди до нього, а саме 28.07.2017 року, дослідивши письмові докази, суд зазначає про таке. Встановлено, що [PERSON] являється власником земельної ділянки площею 2,8343 га, що знаходиться на території бувшої Бражинецької сільської ради Полонського району Хмельницької області за межами с. Кіпченці, кадастровий номер [NUMBER] , про що свідчать дані відомостей із Державного земельного кадастру (а.с.13). 07.09.2011 року між [PERSON] та ТОВ «Агро-Регіон» було укладено договір оренди, згідно якого останній передав для Товариства в оренду вищевказану земельну ділянку (а.с.6-9). Даний договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Полонському районі, про що у Державному реєстрі земель 10.12.2012 року вчинено запис за № 68236000400184. Відповідно до пункту 3.1. договір укладено на п`ять років та згідно п.9.2 Орендар має переважне право на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк. 26.07.2014 року між [PERSON] та ТОВ «Агро-Регіон» укладено додаткову угоду про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 07.09.2011 року (а.с.10), в якій орендодавець та орендар зазначили, що вказаний договір за взаємною згодою сторін продовжено строком на 3 роки. 05.11.2018 року між [PERSON] та ФГ «БФК-Агро» укладено договір оренди земельної ділянки, державна реєстрація якого проведена 07.11.2018 року (а.с.14-18), відповідно до якого орендодавець передав спірну земельну ділянку в оренду для ФГ «БФК-Агро» строком на 10 років. Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до вимог частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі». За положеннями статей 17, 18, 20 Закону «Про оренду землі» в редакції, що діяла на час укладення договору оренди земельної ділянки від 07.09.2011 року та додаткової угоди до нього від 26.07.2014 року, передача об`єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації та з цього моменту набирає чинності. Зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін (стаття 30 Закону «Про оренду землі» та стаття 651 ЦК України). Зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається (частина 1 статті 654 ЦК України). У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина1 стаття 653 ЦК України). На підставі наведених норм суд приходить до наступних висновків. Укладення договору оренди земельної ділянки 07.09.2011 року між [PERSON] та ТОВ «Агро-Регіон», а також додаткової угоди до нього від 26.07.2014 року відбулось у відповідності до вимог вищенаведених статей Цивільного кодексу України та Закону України «Про оренду землі», а тому вважається, що вказаний договір оренди земельної ділянки набув чинності 10.12.2012 року (день державної реєстрації), а строк його дії, з урахуванням умов додаткової угоди, становив вцілому 8 років. При цьому, суд не приймає до уваги позицію відповідачів про те, що [PERSON] не був обізнаний щодо продовження строку дії договору оренди земельної ділянки від 07.09.2011 року згідно додаткової угоди від 26.07.2014 року, оскільки він, нібито, підписував незаповнений бланк додаткової угоди. Як вбачається зі змісту додаткової угоди, в ній чітко прописано, що договір продовжено строком на три роки за взаємною згодою сторін, а відповідачем [PERSON] , під час розгляду справи, на підтвердження доводів про його не обізнаність зі змістом цієї угоди, належними та допустимими доказами не підтверджено, відтак, на думку суду, його твердження не можуть свідчити про відсутність у сторін договору волевиявлення та взаємної згоди на продовження строку дії договору. Таким чином, строк дії договору оренди земельної ділянки від 07.09.2011 року закінчувався 10.12.2020 року, а тому [PERSON] , уклавши 05.11.2018 року договір оренди спірної земельної ділянки з ФГ «БФК-Агро», порушив право користування спірною земельною ділянкою ТОВ «Хмільницьке», яке з 14.06.2018 року являється правонаступником ТОВ «Агро-Регіон». Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною другою статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зобов`язано державного реєстратора встановлювати відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Відповідно до пункту 8-1 частини другої статті 9 цього Закону під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов`язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема, щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки. Отже, одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам цього Закону, який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Одна і та ж сама земельна ділянка не може бути одночасно об`єктом оренди двох договорів оренди землі, укладених з різними орендарями. У зв`язку з наведеним, наявні підстави для визнання договору оренди земельної ділянки, укладеного 05.11.2018 року між [PERSON] та ФГ «БФК-Агро» недійсним на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України. Згідно до положень статті 141 ЦПК України з обох відповідачів підлягає стягненню на користь позивача сплачений останнім судовий збір в розмірі по 980 грн. 50 коп.

Outcome: approved