Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

У червні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду із зазначеним позовом до відповідачів, в якому прохає стягнути з [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11256374000 від 22.11.2007 року в розмірі 31222,72 доларів США та 12110,98 грн. пені за несвоєчасне погашення кредиту. Судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн. прохає покласти на відповідачів (т.1 а.с.1-4). Заявлені вимоги мотивує тим, що 22.11.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та боржником [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту в іноземній валюті у сумі 36000,00 доларів США строком до 22.11.2037 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,9% річних. За умовами зазначеного договору боржник зобов'язувався щомісячно здійснювати повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним в порядку та строки згідно з графіком погашення кредиту. Проте, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконує, внаслідок чого станом на 04.06.2015 року утворилась заборгованість, яка складається із боргу за кредитом в сумі 31222,72 доларів США та 12110,98 грн. пені. З метою забезпечення виконання умов договору між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки, за яким остання взяла на себе відповідальність за невиконання боржником взятих на себе зобов'язань перед банком. Вказану вище заборгованість позивач прохає стягнути з відповідачів у солідарному порядку. В липні 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договорів іпотеки та поруки недійсними, в якому прохали визнати недійсним, з моменту укладення, кредитний договір від 22.11.2007 року №11256374000 укладений сторонами у справі, договір іпотеки та укладений [PERSON] договір поруки (т.1 а.с.87). Ухвалою суду від 21.07.2015 року зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» прийнято до спільного розгляду із первісним позовом ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором (т.1 а.с.85). За ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 20.10.2015 року зустрічну позовну заяву [PERSON] та [PERSON] про визнання правочинів недійсними залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України, по заяві позивача (т.2 а.с.104). Ухвалами суду від 20.10.2015 року та 24.05.2016 року провадження у справі зупинялося у зв'язку із проведенням судово-економічної та додаткової судово-економічної експертиз (т.1 а.с.105, т.3 а.с.249). В грудні 2016 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] про визнання правочину недійсним, в якому прохав визнати недійсним кредитний договір № 11256374000 від 22.11.2007 року та застосувати наслідки його недійсності, визнати недійсним з моменту вчинення договір іпотеки від 22.11.2007 року укладений [PERSON] та визнати недійсним з моменту вчинення договір поруки від 22.11.2007 року, укладений [PERSON] Також прохав стягнути з ПАТ «УкрСиббанк» понесені судові витрати, а саме: по сплаті судового збору в розмірі 1897,20 грн. (т.3а.с.144, т.4 а.с.90), по оплаті вартості судових експертиз в розмірі 10695 грн. (т.3 а.с.157, т.4 а.с.6). Вимоги за вказаним зустрічним позовом ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, були об'єднані в одне провадження з первісним позовом в порядку ст.123 ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача наполягав на заявлених банком вимогах, посилаючись на викладені у позові обставини. У задоволенні зустрічного позову прохав відмовити за безпідставністю. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість. Відповідач [PERSON] визнаючи факт укладення оскаржених договорів та той факт, що грошові кошти банка були використані для придбання належного йому нерухомого майна, стверджував, що кредит він не отримував. Представник відповідача [PERSON] прохав відмовити у задоволенні заявлених банком вимог за безпідставністю. Вимоги за зустрічним позовом [PERSON] підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] зустрічний позов визнала повністю. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши приєднані письмові докази, судом встановлено наступне. 22.11.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є первісний позивач у справі - ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] укладено договір споживчого кредиту №11256374000 про надання кредиту в іноземній валюті в сумі 36000,00 доларів США, що по курсу НБУ на день укладення договору еквівалентно 181800,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,9% річних з кінцевим терміном погашення кредиту не пізніше 21.11.2037 року. Відповідно до умов укладеного договору відповідач [PERSON] зобов'язався здійснювати повернення кредиту у терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно з Додатку1 (п.1.2.2 договору). Сторони домовились, що нарахування процентів здійснюється щомісячно в останній робочий день методом факт/360, при цьому проценти нараховуються на суму кредитних коштів, що фактично надані банком позичальнику і не повернуті останнім. Згідно з п.1.3.4 договору, строком сплати процентів визначено 01-10 число кожного місяця, відповідальність сторін, в тому числі нарахування пені, обумовлено ними у розділі 4 кредитного договору. Згідно з п.3.1.3 договору, у разі порушення позичальником умов договору, банк має право вимагати дострокового повернення всієї суми наданого кредиту. За додатковою угодою №1 від 10.04.2009 року до договору про надання споживчого кредиту №11256374000 (т.1 а.с.12), сторони домовились про внесення змін до п.1.3.4 договору щодо строків сплати процентів, встановивши термін їх сплати з 01 по 25 число кожного місяця, наступного за тим, за який були банком нараховані такі проценти. Вказаний кредитний договір був забезпечений договором поруки від 22.11.2007 року, за яким в якості поручителя боржника [PERSON] за виконання ним свого обов'язку перед кредитором поручилась відповідач [PERSON] (т.1 а.с.13-15). Крім того, між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договором іпотеки від 22.11.2007 року, відповідно до якого останній з метою забезпечення ним зобов'язань за кредитним договором передав в іпотеку банку чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS], придбану ним на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.2007 року (т.1а.с.130). У зв'язку із невиконанням відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов'язань, станом на 04.06.2015 року утворилась заборгованість по поверненню кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом у розмірі 31222,72 доларів США, з яких 28000,00 доларів США - кредитна заборгованість, 3222,72 доларів США - заборгованість за процентами, а також 12110,98 грн. пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів. На підтвердження вказаних обставин суду надано розрахунок суми заборгованості (т.1а.с.27-37). Ухвалою суду від 20.10.2015 року за клопотанням представника відповідачів у справі була призначена судово-економічна експертиза (т.2 а.с.105-106). Згідно з наданим суду висновком експертного дослідження №1064 від 26.01.2016 року, сукупна вартість кредиту за договором становить 74476,39 доларів США та реальна процентна ставка 14,65% річних. В ході проведеного дослідження було встановлено, що в договорі про надання споживчого кредиту та додатках до нього міститься інформація, яку банк зобов'язаний надавати споживачу у відповідності до вимог п.3 Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (т.3 а.с.158-174). За ухвалою суду від 24.05.2016 року, у справі призначена додаткова судово-економічна експертиза, згідно із клопотанням відповідача [PERSON] Відповідно до висновку додаткової судово-економічної експертизи № 587/588 від 27.09.2016 року (т.4 а.с.11-14), встановити чи відповідає наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості перед банком умовах договору про надання споживчого кредиту не представилось можливим. Встановити курс, за яким була придбана іноземна валюта (по квитанціям визначеним у гривні), а відповідно і розмір придбаної валюти для погашення заборгованості є неможливим (т.3 а.с.249). Розглянувши справу в межах заявлених вимог та оцінивши досліджені докази у їх сукупності, суд зазначає, що спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного Кодексу України, також судом взято до уваги правові позиції висловлені Верховним Судом України, роз'яснення, що містяться у Постанові № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року та Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Так, виходячи із змісту ст.1050 та 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. В разі порушення боржником взятого на себе зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту, позикодацець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів. Відповідно до ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватись належними чином, належними сторонами, відповідно до умов договору та норм цивільного законодавства України. Згідно із ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За нормами ст.ст.553,554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом ч.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука є строком зобов'язанням, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Виходячи із змісту договору поруки, укладеного [PERSON] (пункт 3.1), договір поруки діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором. Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України). Разом із тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Такими чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника, не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки, в розумінні ст.251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України. Як установлено судом, боржник [PERSON] (а від так і поручитель) взяв на себе зобов'язання повністю повернути суму кредиту у строк не пізніше 21.11.2037 року, сплачуючи її згідно з п.1.2.2 у терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення заборгованості щомісячно. За таких обставин, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до наданого суду розрахунку, останній платіж за основним боргом боржник [PERSON] здійснив 25.07.2014 року (т.1 а.с.29), а по сплаті відсотків - 25.09.2014 року (т.1 а.с.35). Отже, якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісячно частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 року у справі 6-20цс14. Оскільки відповідно до ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч.4 ст.559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. За таких обставин, суд доходить висновку, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Згідно з умовами договору щомісячне погашення позичкової заборгованості відповідач [PERSON] повинен був здійснювати згідно з графіком у встановлені ним дати, тому з часу несплати кожного з платежів, відповідно до ст.261 ЦК України, починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у справі 6-53цс14, виходячи з другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. За правовою позицією Верховного Суду України у справі 6-2662цс15, строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. За таких обставин, виходячи зі строків здійснення [PERSON] останнього платежу (25.07.2014 року), та враховуючи, той факт, що ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до поручителя з позовними вимогами лише у червні 2015 року, суд доходить висновку, що порука [PERSON] є припиненою, оскільки кредитор не звернувся до неї протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням. Здійснивши системний аналіз зазначених норм, беручи до уваги, що спір між сторонами виник за договірних обставин, сам договір не суперечить діючому законодавству, враховуючи обов'язок позичальника повернути позикодавцеві кошти у встановлений строк, право банку вимагати дострокового повернення кредиту, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення заборгованості з [PERSON] Вимоги щодо стягнення заборгованості з [PERSON] як солідарного з [PERSON] боржника, задоволенню не підлягають, з огляду на припинення дії її поруки перед банком. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечував факт отримання ним кредиту. Суд не бере до уваги заперечення відповідача проти позову в цій частині, оскільки вказані ним обставини повністю спростовуються приєднаними до справи письмовими доказами. Згідно із приєднаною до матеріалів справи копією заяви про видачу готівки від 22.11.2007 року (т.1 а.с.156), 22.11.2007 року [PERSON], за пред'явленим ним паспортом, з поточного рахунку було видано 36000 доларів США. Крім того, згідно із наданою довідкою-розрахунком, починаючи із моменту отримання кредиту та до серпня 2014 року [PERSON] здійснював повернення отриманих кредитних ресурсів, а остання оплата процентів була проведена ним у вересні 2014 року. Зазначені обставини щодо здійснення платежів не заперечувались самим відповідачем в ході розгляду справи та підтверджуються приєднаними копіями квитанцій. Твердження відповідача [PERSON] про те, що в заяви про видачу готівки від 22.11.2007 року не його підпис суд вважає хибними і не приймає їх до уваги. Факт отримання відповідачем кредиту суд вважає встановленим, крім того, він підтверджується укладеним відповідачем договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 22.11.2007 року, із змісту якого вбачається (п.2), що згадане нерухоме майно придбано за кредитні кошти АКІБ «УкрСиббанку» (т.1а.с.193). Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк, суд виходить з наступного. Станом на 04.06.2015 року заборгованість по поверненню кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом становить 31222,72 доларів США, з яких 28000,00 доларів США - кредитна заборгованість, 3222,72 доларів США - заборгованість за процентами, а також 12110,98 грн. пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів. На підтвердження вказаних обставин суду надано розрахунок суми заборгованості (т.1а.с.27-37). Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Виходячи із змісту ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Отже, правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Системний аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Саме таких висновків дійшов Верховний Суд України, виклавши їх у правовій позицій в справі 6-160цс14. Відповідно до наданого розрахунку пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами, станом на 04.06.2015 року загальна сума нарахованої пені склала 12110,98 грн., в тому числі 3233,86 грн. - за кредитом, та 8877,12 грн. - за процентами. При цьому нарахування пені обраховано банком за період з 27.09.2014 року по 04.06.2015 року, що становить менше ніж останні 12 місяців перед зверненням до суду (12.06.2015 року). З огляду на викладене, заявлене відповідачем [PERSON] клопотання про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення пені (т.1 а.с.80), задоволенню не підлягає. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у Постанові № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК (пункт 12). Враховуючи наявність у позивача за первісним позовом, дозволу на проведення операцій з валютними цінностями, суд вважає, що кредит було надано банком в іноземній валюті правомірно. Вирішуючи пред'явлений [PERSON] зустрічний позов про визнання правочину недійсним в порядку ст.230 ЦК України та застосування наслідків його недійсності, суд виходить з наступного. Виходячи із змісту зустрічного позову та наданих [PERSON] пояснень, останній прохає визнати недійсним кредитний договір і застосувати наслідки його недійсності, визнати недійсними договори іпотеки та поруки, посилаючись на недотримання банком вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», в тому числі щодо відсутності письмового підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією, відсутності переддоговірної роботи, введенням в оману відносно реальної відсоткової ставки, ціни договору, тобто щодо обставин, які мають істотне значення тощо. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 даного Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (частина 1 ст.216 ЦК України). Згідно із ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Виходячи з роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. За змістом ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України, правосуддя у цивільних справах здійснюється на засадах змагальності сторін, тому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Наполягаючи на задоволенні зустрічного позову, відповідачем [PERSON] та його представником [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів та підтвердження наявності підстав, з якими Закон пов'язує визнання правочинів недійсними. Всі їх доводи, в тому числі щодо недотримання банком вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», не ознайомлення [PERSON] з інформацією про умови кредитування, відсутність переддоговірної роботи, укладення кредитного договору під впливом обману, ґрунтуються виключно на вільному та хибному тлумаченні представником відповідача діючих норм цивільного законодавства та на спотворенні фактичних обставин, тому визнаються судом неспроможними та не приймаються до уваги. Наданий відповідачем [PERSON] розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної ставки, проведений ТОВ «Аудиторська фірма «Аудитінформсервіс» від 09.07.2015 року (т.1а.с.112) та висновки проведених у справі судово-економічних експертиз жодним чином не підтверджують доводів [PERSON] та його представника, якими вони обґрунтовують свої вимоги за зустрічним позовом. З огляду на викладене, суд вважає зустрічний позов таким, що не підлягає до задоволення, оскільки заявлені [PERSON] вимоги ґрунтуються на вільному та хибному тлумаченні ним норм цивільного законодавства. Належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення оскаржуваних правочині під впливом обману з боку позивача суду не надано. Питання про судові витрати у справі вирішено судом відповідно до положення ст.88 ЦПК України. Суд присуджує позивачу понесені та документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial