Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

У травні\~2018\~року позивач\~[PERSON]звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] про скасування запису про проведену державну реєстрацію виникнення права приватної власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, поновлення та визнання права власності (а.с.4-13). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2018 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON]до [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] про скасування запису про проведену державну реєстрацію виникнення права приватної власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, поновлення та визнання права власності (а.с.44-45). У подальшому 21 вересня 2018 року [PERSON] надала до суду уточнену позовну заяву, у якій остання просить витребувати квартиру [ADDRESS] із чужого незаконного володіння [PERSON] на її користь та провести державну реєстрацію виникнення права власності на указану квартиру за нею; скасувати запис про проведену державну реєстрацію виникнення права приватної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], проведену приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] 20 грудня 2016 року; скасувати запис про проведену державну реєстрацію виникнення права приватної власності на указану квартиру за [PERSON], проведену приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] 20 грудня 2016 року; скасувати запис про проведену державну реєстрацію припинення права приватної власності на вищезазначену квартиру за [PERSON] В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в уточненій позовній заяві зазначає, що вона стала власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня 2016 року, укладеного між нею та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] У кінці грудня 2016 року невідомі особи проникли до квартири позивача та повідомили, що власником квартири є [PERSON], а її право власності припинено на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року, та вона була виселена з указаної квартири. Рішенням реєстратора приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] від 20 грудня 2016 року було зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/2508/16-ц від 22 листопада 2016 року. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20 грудня 2016 року [PERSON] в особі свого представника [PERSON] продав вищезазначену квартиру [PERSON] У подальшому ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2017 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року було скасоване та справу призначено до судового розгляду. Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 22 травня 2017 року було винесено знов заочне рішення ідентичного змісту з попереднім, яке у подальшому також було скасоване ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2017 року. 27 жовтня 2017 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було винесено ухвалу, якою позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про припинення права власності та поновлення права власності залишено без розгляду. З огляду на викладене на думку позивача, оскільки рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року, на підставі якого була проведена державна реєстрація права власності на спірну квартиру за [PERSON] було скасоване та ухвалою суду від 27 жовтня 2017 року позовну заяву було залишено без розгляду, у [PERSON] не виникло права власності на квартиру [ADDRESS]. Рішенням приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] від 26 лютого 2018 року позивачу було відмовлено у скасуванні державної реєстрації права власності за [PERSON] Таке рішення державного реєстратора позивач вважає незаконним, оскільки у звязку із скасуванням рішення суду від 22 листопада 2016 року, на підставі якого була проведена реєстрація права власності за [PERSON], то і підлягає скасуванню державна реєстрація від 20 грудня 2016 року, на підставі якої виникло право власності у [PERSON] Таким чином, на думку позивача, квартира [ADDRESS] вибула із її законного володіння, як власника, поза її волею, а тому є всі підстави для витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння [PERSON] (а.с.104-114). У листопаді 2018 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON], у якому позивач просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог; визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири від 07 червня 2016 року, укладений між [PERSON] і [PERSON], а також договір купівлі-продажу від 29 вересня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування\~зустрічного позову\~[PERSON]\~посилався на\~те,\~що відповідно\~до свідоцтва\~про право\~власності на\~житло від\~03\~грудня 1997\~року,\~виданого виконкомом\~міської ради\~народних депутатів,\~квартира [ADDRESS] на\~праві спільної\~власності належала\~[PERSON]\~та його\~матері,\~яка померла\~21\~травня 2008\~року.\~З метою\~протиправного заволодіння\~належною [PERSON]\~на праві\~власності квартирою,\~[PERSON]\~звернулася до\~Індустріального районного\~суду м.\~Дніпропетровська із\~позовом до\~[PERSON]\~про визнання\~права власності\~на указану\~квартиру за\~набувальною давністю.\~Заочним рішенням\~цього ж\~суду від\~04\~травня 2016\~року було\~визнано за\~[PERSON]\~право власності\~на квартиру\~[ADDRESS] за\~набувальною давністю.\~Після чого,\~[PERSON]\~уклала договір\~купівлі-продажу\~від 07\~червня 2016\~року із\~[PERSON],\~який у\~свою чергу\~уклав договір\~купівлі-продажу\~від 29\~вересня 2016\~року з\~[PERSON]\~Дізнавшись про\~це,\~[PERSON]\~звернувся до\~суду із\~заявою про\~перегляд заочного\~рішення від\~04\~травня 2016\~року та\~додаткового рішення\~від 05\~серпня 2016\~року,\~які ухвалою\~суду від\~24\~жовтня 2016\~року були\~скасовані,\~справа призначена\~до нового\~розгляду.\~У свою\~чергу [PERSON]\~звернуся до\~Індустріального районного\~суду м.\~Дніпропетровська із\~зустрічною позовною\~заявою до\~[PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON]\~про визнання\~договорів недійсними,\~припинення права\~власності,\~поновлення права\~власності та\~витребування майна\~із чужого\~незаконного володіння.\~Заочним рішенням\~Індустріального районного\~суду м.\~Дніпропетровська від\~22\~листопада 2016\~року [PERSON]\~у позові\~до [PERSON]\~про визнання\~права власності\~на квартиру\~за набувальною\~давністю було\~відмовлено,\~а зустрічний\~позов [PERSON]\~був задоволений\~у повному\~обсязі.\~Після чого,\~20\~грудня 2016\~року між\~[PERSON],\~в особі\~представника [PERSON],\~та [PERSON]\~був укладений\~договір купівлі-продажу\~спірної квартири.\~Ухвалою Індустріального\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~10\~січня 2017\~року заочне\~рішення від\~22\~листопада 2016\~року було\~скасовано,\~та повторним\~заочним рішенням\~від 22\~травня 2017\~року у\~задоволенні позову\~[PERSON]\~було відмовлено,\~а позов\~[PERSON]\~було задоволено.\~У подальшому\~ухвалою суду\~від 22\~серпня 2017\~року повторне\~заочне рішення\~від 22\~травня 2017\~року було\~скасовано,\~та призначено\~справу до\~судового розгляду.\~Ухвалою Індустріального\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~27\~жовтня 2017\~року позовну\~заяву [PERSON]\~та зустрічну\~позовну заяву\~[PERSON]\~було залишено\~без розгляду.\~На думку\~[PERSON],\~він є\~єдиним власником\~спірної квартири,\~яку він\~придбав у\~законного власника\~[PERSON]\~на підставі\~договору від\~20\~грудня 2016\~року,\~тобто він\~є добросовісним\~набувачем спірної\~квартири,\~придбав її\~у повноважного\~представника власника,\~сплатив за\~неї обумовлену\~договором суму,\~фактично приступив\~до володіння\~квартирою (а.с.137-142).\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ 15 червня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] на позовну заяву [PERSON], у якому приватний нотаріус вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з тих підстав, що нотаріус не є належним відповідачем у даній справі, а має бути залучений у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. Крім того, позовні вимоги [PERSON] не підтверджені жодними доказами, а також не ґрунтуються на нормах матеріального права. Судові рішення, які позбавляли [PERSON] права власності на квартиру, скасовані, тобто він мав повне право здійснити її відчуження (а.с.80). 19 лютого 2019 року до суду надійшов відзив [PERSON] на зустрічну позовну заяву [PERSON], відповідно до якого відповідач за зустрічним позовом позовні вимоги не визнає та зазначає, що у [PERSON] не виникло права власності на спірну квартиру, а договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] є недійсним. У зустрічній позовній заяві не зазначено жодних належних правових підстав для визнання договорів купівлі-продажу недійсними (а.с.166-170). Від представника [PERSON] [PERSON] до суду 19 березня 2019 року надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, уточнену позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити (а.с.187). Представник [PERSON] [PERSON] 19 березня 2019 року надав до суду заяву, у якій позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, проти позовних вимог [PERSON] заперечував у повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні (а.с.184). Згідно із приписами ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Статтею 55 Конституції України\~визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що у квітні 2016 року [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2016 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності в порядку набувальної давності на квартиру [ADDRESS] (а.с.189-191). Після цього [PERSON] 07 червня 2016 року уклала договір купівлі-продажу указаної квартири із [PERSON], який у свою чергу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2016 року відчужив квартиру [PERSON] (а.с.20). Указаний договір посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1181 . У серпні 2016 року [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із заявою про перегляд заочного рішення від 04 травня 2016 року та ухвалою суду від 24 жовтня 2016 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення було задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2016 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2016 року були скасовані та призначено справу до розгляду до розгляду в загальному порядку (а.с.192-193). У подальшому [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із зустрічною позовною заявою до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON] про припинення права власності та поновлення права власності. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності відмовлено. Позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON] про припинення права власності та поновлення права власності задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 07 червня 2016 року, реєстровий номер 912, укладений між [PERSON] та [PERSON] Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2016 року, реєстровий номер 1181, укладений між [PERSON] та [PERSON] Припинено право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], за [PERSON] Поновлено та визнано право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], за [PERSON] Витребувано у [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Визнано [PERSON] та членів її родини такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], та виселено [PERSON] та членів її родини з указаної квартири та інших осіб, що мешкають та знаходяться у даній квартирі без реєстрації, без надання іншого житлового приміщення (а.с.194-198). 20 грудня 2016 року [PERSON], яка діяла на підставі довіреності посвідченої 20 жовтня 2016 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] за реєстровим номером 1262, від імені [PERSON], та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.31). Згідно із указаним договором купівлі-продажу квартира належить продавцю на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року та зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], 20 грудня 2016 року. Указаний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1605. У подальшому ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2017 року було задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення та заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2016 року було скасоване та призначено цивільну справу № 202/2508/16-ц до розгляду в загальному порядку (а.с.199-200). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2017 року у вищезазначеній цивільній справі у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності відмовлено. Позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON] про припинення права власності та поновлення права власності задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 07 червня 2016 року, реєстровий номер 912, укладений між [PERSON] та [PERSON] Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2016 року, реєстровий номер 1181, укладений між [PERSON] та [PERSON] Припинено право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], за [PERSON] Поновлено та визнано право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], за [PERSON] Витребувано у [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Визнано [PERSON] та членів її родини такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], та виселено [PERSON] та членів її родини з указаної квартири та інших осіб, що мешкають та знаходяться у даній квартирі без реєстрації, без надання іншого житлового приміщення (а.с.201-205). 22 серпня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська постановив ухвалу, якою задовольнив заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення у цивільній справі № 202/2508/16-ц та заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2017 року скасував та призначив указану цивільну справу в загальному порядку (а.с.206-207). Та в же у жовтні 2017 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2017 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку набувальної давності та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа [PERSON] про припинення права власності та поновлення права власності залишено без розгляду (а.с.208-209). Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання. У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною ( ст. ст. 215235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 388 ЦК України). За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст. 330 ЦК України на майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13, яка є обовязковою для усіх судів України, указано, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. У п. 10 постанови Пленуму Верховний Суд України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що норма частини першої статті 216\~ЦК України не може бути застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Верховний Суд України у постанові від 29 березня 2017 року, справа №6-3104цс16, виклав правову позицію, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Статтею 388 ЦК України унормовано, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. За змістом ст. 388 ЦК України витребувати майно може не будь-яка особа, а власник майна. А в даному випадку ані [PERSON], ані [PERSON] не є такими, оскільки набули право власності на підставі рішень суду, які у подальшому були скасовані. Згідно із відомостями, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав на нерухоме майно на теперішній час власником спірної квартири є [PERSON], а тому підстав для задоволення первісного позову немає оскільки [PERSON] не є власником вищезазначеної квартири, а вимоги за зустрічним позовом [PERSON] також не можуть бути задоволенні, оскільки останній не є стороною оскаржуваних договорів та ці договори не випливають на обсяг його прав стосовно спірної квартири. З огляду на що, позовні вимоги [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування записів про проведену державну реєстрацію, а також зустрічні позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed