Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

У травні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому посилався на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 11.05.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 21600 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 22,80% на рік з кінцевим терміном повернення, який співпадає із строком дії картки. Відповідач\~ порушив\~ умови укладеного договору, в звязку з чим станом на 27.04.2016 року виникла заборгованість у розмірі 14139,46 грн., а саме: 2904,57 грн.\~ заборгованість за кредитом, 7663,07 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2422,32 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 649,50 грн. штраф (процентна складова). Просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 14139,46 грн. та судові витрати по справі у розмірі 1378 грн.\~ /а.с.3-4/. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01.11.2016 року у задоволенні позовних вимог банку було відмовлено /а.с.132/. З таким рішенням не погодився позивач, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх зясування, порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі /а.с.136-139/. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів отримання [PERSON] коштів у розмірі 21600 грн. за договором б/н від 11.05.2007 року. Однак з таким висновком погодитись не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи. Як вбачається з матеріалів справи, 11.05.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н у формі заяви позичальника, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № 5457082955509059, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22.80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки квітень 2009 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами складає між ним та банком кредитний договір, про що свідчить його підпис у вказаній заяві позичальника /а.с.15,16-21/ . У подальшому, [PERSON] отримав кредитну карту № 5457082921524794 строк дії якої до квітня 2015 року та картку № 5457082304751725 з таким же терміном дії. У березні 2010 року баком були внесені зміни та доповнення до Умов та правил надання банківських послуг, які були затверджені наказом від 06.03.2010 року /а.с.88, 93-116/. Відповідач був ознайомлений із змінами та доповненнями у відділенні банку, про що поставив свій підпис на анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 08.06.2011 року та від 20.06.2015 року /а.с.43, 85/. У заяві-анкеті клієнта зазначено початкову суму кредиту, однак, пунктом 3.2. кредитного договору визначено, що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. Пунктом 3.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що дії в частині зміни розміру кредитного ліміту здійснюються банком самостійно без попереднього повідомлення клієнта. Банком 06.04.2007 року було встановлено позивачу кредитний ліміт у сумі 21600 грн. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056-1 цього Кодексу. За статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідач користувався кредитними коштам, що вбачається з розгорнутого розрахунку заборгованості, однак не в повному обсязі і не своєчасно сплачував кредит, а тому станом на 27.04.2016 року у [PERSON] виникла заборгованість у розмірі 14139,46 грн., яка складається з наступного: 2904,57 грн. заборгованість за кредитом, 7663,07 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2422,32 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 649,50 грн. штраф (процентна складова) /а.с.5-14/. Вказані обставини справи залишились поза увагою суду першої інстанції, а тому висновок суду щодо ненадання банком доказів отримання відповідачем кредитних коштів колегія суддів вважає помилковим. Не погоджуючись з встановленим кредитним лімітом, [PERSON] мав можливість ним не користуватись, не знімати коштів у банкоматі, не розраховуватись кредитною картокою. З урахуванням того, що у [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» існує заборгованість, яка ним добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, колегія суддів приходить до висновку про її стягнення з відповідача. Вирішуючи питання про визначення складових заборгованості, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за тілом кредиту у сумі 2904,57 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 7663,07 грн. та 2422,32 грн. заборгованості за пенею та комісією, а всього 12989,96 грн. Між тим, у позовних вимогах ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення штрафів слід відмовити з огляду на наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Оскільки даним рішенням стягується пеня, як вид цивільно-правової відповідальності за порушення строків виконання грошового зобов'язання за кредитним договором, у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів слід відмовити, оскільки одночасне застосування пені та штрафів за одне й те саме порушення не допускається. Враховуючи наведене, рішення суду від 01.11.2016 року слід скасувати на підставі п.1, 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення у справі. Оскільки суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до розміру стягнутих сум. Отже з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» слід стягнути 2662,30 грн. у рахунок відшкодування судових витрат.

Outcome: partial