Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

У червні 2019 року ТОВ «Компанія «ТРАНСПЕЛЕ» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 12.09.2017 року в розмірі 12 000 грн., нарахований за період прострочення індекс інфляції в розмірі 1018 грн. 28 коп. та нараховані за період прострочення три проценти річних в розмірі 194 грн. 30 коп., що загалом становить 13 212 грн. 58 коп. та судового збору в розмірі 1921 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідно до договору позики від 12.09.2017 року [PERSON] отримав в позику від товариства грошові кошти у розмірі 65 000 гривень. Факт передачі грошових коштів підтверджується як власноручно підписаним [PERSON] договором позики так і відповідними видатковими касовими ордерами про отримання коштів. З моменту укладення договору позики відповідач в рахунок погашення заборгованості сплатив 53 000 грн., про підстави несплати в повному обсязі чергових платежів не повідомив. Оскільки відповідач порушив свій обов`язок щодо повернення коштів, позивач просить стягнути заборгованість в судовому порядку. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 05.08.2019 року постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідач протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали не надав відзив на позов в порядку, визначеному ст. 178 ЦПК України. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 09 січня 2020 року постановлено провести по справі заочний розгляд. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.09.2017 року сторонами було укладено договір позики. Відповідно до договору позики від 12.09.2017 року [PERSON] (позичальник) отримав в позику від ТОВ «Компанія «ТРАНСПЕЛЕ» (позикодавець) грошові кошти у розмірі 65 000 гривень. Відповідно до довідки від 14.04.2019 року, ТОВ «Компанія «ТРАНСПЕЛЕ» підтверджує, що за період з 30.11.2017 року по 09.08.2018 року від [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 12.09.2017 року погашено грошові кошти в сумі 53 000 грн. Сума заборгованості [PERSON] за договором позики від 12.09.2017 року становить 12 000 грн. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо зобов`язання не виконано або виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі передбачені ст.625 ЦК України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Верховний Суд у постанові від 07.02.2018 №910/11249/17 зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Зважаючи на вищенаведене, беручи до уваги те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання за договором позики, то з нього в силу ч.2 ст.625 ЦК України підлягає стягненню на користь позивача інфляційні втрати за період прострочення з 16.09.2018 року по 31.03.2019 року в розмірі 1018 грн. 28 коп. та три проценти річних за період з 16.09.2018 року по 31.03.2019 року в розмірі 194 грн. 30 коп. Також, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 1921 грн.

Outcome: approved