Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] виправна колонія управління Державної пенітенціарної Служби України в Полтавській області звернулася до суду в інтересах [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про примусове виселення без надання іншого житлового приміщення. Представник позивача в судове засідання не зявилася, попередньо надавши заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, попередньо надавши заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, суд вважає, що заяву слід задовольнити, виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що на балансі [PERSON] виправної колонії УДПтСУ в Полтавській області (№64) перебуває будинок №28 по вул. Крутобережанська в м. Полтава, квартири якого мають статус службових на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] народних депутатів № 565 від 27.12.1989 року та надаються для користування виключно працівникам установи ПВК (№64). Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частина 3 статті 61 ЦПК України визначає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 25 січня 2011 року за позовом [PERSON] виправної колонії (№64) до [PERSON] та [PERSON] про визнання втратившими право на користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] було визнано такими, що\~втратили право\~на\~користування\~(проживання) службовою квартирою № 15, що розташована за адресою м. Полтава, вул. Крутобережанська, 28. Визнано факт\~відсутності у [PERSON] та [PERSON] права на користування (проживання) службовою квартирою № 15, що розташована у [ADDRESS]. Знято з реєстрації [PERSON], [PERSON] з місця реєстрації за адресою\~[ADDRESS]. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 16.08.2011 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 25.01.2011 року залишено без змін. 21.08.2012 року [PERSON] виправна колонія (№64) звернулась до сектору громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області і [PERSON] був знятий з місця реєстрації про що зроблено відмітку в картці прописки форми А. Проте, не зважаючи на винесене судом рішення та зняття з місця реєстрації, відповідач самовільно зайняв квартиру [ADDRESS], та проживає в ній без жодної на те правової підстави, чим створює перешкоду для позивача у користуванні своїм майном. Підтвердженням факту проживання відповідача у вищевказаній квартирі є сплата відповідачем спожитих комунальних послуг до каси установи [PERSON] виправної колонії (№64), що підтверджується видатковими касовими ордерами за 2016 рік № 185 від 09 лютого 2016 року, № 881 від 06 червня 2016 року та № 955 від 16 червня 2016 року. Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тому, Позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання квартирою. Відповідно ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частина 3 статті 116 ЖК України визначає, що особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача [PERSON] виправної колонії управління Державної пенітенціарної Служби України в Полтавській області (№64) та примусово виселити відповідача [PERSON] з квартири без надання іншого житлового приміщення. Також, відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати в сумі 1378 грн. 00 коп. З огляду на викладене, на підставі ст..ст. 319-321, 391 ЦК України, ст.ст.109, 116 ЖК України,

Outcome: approved