Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 17.05.2019 року його було звільнено із займаної посади водія автотранспортних засобів КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин, які начебто мали місце 18.04.2019 року та 19.04.2019 року. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки 18.04.2019 року ним було написано заяву на відпустку без збереження заробітної плати з 18.04.2019 року по 19.04.2019 року включно. Підставою написання заяви було те, що о 5-й год. ранку 18.04.2019 року йому зателефонував 81-річний батько та повідомив про те, що в нього різко погіршився стан здоров`я. Батько проживає 50 км від м. Житомира та він у нього єдиний син. За сімейними обставинами він змушений був поїхати до батька, щоб привезти його в м. Житомир до лікаря, в якого він проходить лікування та з яким у нього укладена декларація. Заяву про відпустку на підприємство віднесла його дружина у відділ кадрів, але начальник відділу відмовилася прийняти заяву за відсутності підпису його безпосереднього начальника. Про зазначені обставини він повідомив свого безпосереднього керівника - начальника автотранспортної служби Собченка Ю.С., який, в свою чергу, повідомив про те, що він перебуває на лікарняному, але не був проти його відпустки та сказав, що погодити його заяву зможе інженер [PERSON] . Зв`язавшись з [PERSON] так само в телефонному режимі, він також не заперечував і сказав, щоб його дружина залишила заяву на охороні адмінприміщення, а коли він буде в адміністрації, то завізує заяву, що й було зроблено. Начальник відділу кадрів, як і його безпосередній керівник [PERSON] , який не заперечував проти відпустки, були повідомлені про його сімейні обставини та його заява завізована [PERSON] , який на той момент, як йому повідомив [PERSON] , виконував його посадові обов`язки. Він був впевнений, що питання його відпустки вирішене і ці два дні оформлені згідно його заяви про відпустку без збереження заробітної плати. Натомість 19.04.2019 року, коли він був біля батька, йому зателефонував [PERSON] та повідомив, що начальник відділу кадрів відмовилась прийняти його заяву, а в подальшому 22.04.2019 року начальник відділу кадрів зажадала від нього пояснень щодо його відсутності на роботі, на що ним була написана на ім`я директора службова записка з детально викладеними всіма обставинами. 02.05.2019 року за його участі відбулось засідання профкому, де розглядалось питання щодо надання згоди на його звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, та згоду на його звільнення відповідач не отримав. Своє звільнення вважає незаконним, внаслідок чого йому також було завдано моральну шкоду, оскільки формулювання звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України заважало йому влаштуватися на роботу за його кваліфікацією, що вимагало від нього докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Тому позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ № 64-К/тр від 17.05.2019 року «Про звільнення за прогул [PERSON] » та поновити його на посаді водія першого класу автомобіля RENAULT SYMBOL в автослужбі КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, 20000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та понесені ним судові витрати. Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира від 03.09.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходило. У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали, обґрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами. Позивач пояснив, що батько проживав у селі Горбулів Черняхівського району Житомирської області одиноко та він постійно до нього приїжджав. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову та пояснив, що в наданій позивачем виписці з медичної картки відсутні відомості про дату звернення батька до лікаря та цим документом не підтверджується, що він перебував у тяжкому стані, а також відсутнє підтвердження того, що позивач перебував із батьком на прийомі в лікаря. Заява позивача на відпустку без збереження заробітної плати була оформлена неналежним чином та її принесла на підприємство його дружина, якою була написана ця заява. [PERSON] позивач не повідомив, що його батько захворів і йому потрібно було їхати до нього. Начальник служби [PERSON] виявив відсутність позивача на роботі та начальником відділу кадрів [PERSON] було складено службову записку з цього приводу, а в подальшому складено акт про відсутність позивача на робочому місці. Звільнення позивача відповідало вимогам закону. Будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, представник відповідача в останнє судове засідання не з`явився, причин неявки до суду не повідомив. Заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.\- Судом встановлено, що з 27.05.1999 року по 30.09.2009 року, а також з 01.10.2009 року позивач працював у КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради на посадах водія, 01.07.2016 року його переведено в автослужбу водієм І класу «RENAULT», про що містяться записи в його трудовій книжці (а. с. 11 - 14). 18.04.2019 року за підписом позивача була оформлена заява на ім`я директора підприємства про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 18.04.2019 року по 19.04.2019 року включно за згодою сторін, на якій міститься підпис, як зазначено в заяві, начальника підрозділу [PERSON] про відсутність заперечень (а. с. 15). Начальником відділу кадрів [PERSON] 18.04.2019 року складена службова записка про те, що цього дня близько 09-00 год. до відділу прийшла [PERSON] і принесла заяву свого чоловіка [PERSON] про наданні відпустки без збереження заробітної плати 18-19 квітня п. р., але оскільки заява не була підписана керівником підрозділу, вона відмовила в її прийнятті. У записці також вказано, що заява була надана до відділу кадрів того ж дня о 14-45 год. інженером [PERSON] , який її завізував (а. с. 131). 18.04.2019 року об 11-10 год. заступником головного інженера [PERSON], провідним аналітиком з питань ФЕБ [PERSON] та диспетчером автомобільного транспорту [PERSON] складено акт про відсутність позивача на робочому місці, в якому зазначено, що згідно зі слів диспетчера автомобільного транспорту [PERSON] водій [PERSON] написав заяву на відпустку, але ніяких заяв [PERSON] не бачив (а. с. 132). Також цього ж дня об 11-10 год. провідним аналітиком з питань ФЕБ [PERSON] складена службова записка про відсутність позивача зранку на роботі (а. с. 133). Із табелю обліку використання робочого часу за квітень 2019 року слідує, що 18.04.2019 року та 19.04.2019 року позивач був відсутній на роботі (а. с. 134, 134-а). 22.04.2019 року на ім`я директора «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради позивач звернувся із службовою запискою на неправомірні дії начальника відділу кадрів [PERSON] щодо неприйняття нею його заяви від 18.04.2019 року про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 18.04.2019 року по 19.04.2019 року включно у зв`язку з хворобою батька з викладенням у ній обставин стосовно погодження цієї заяви безпосереднім керівником (а. с. 18). Профспілковий комітет КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради згоду на звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України не надав, що вбачається з витягу з протоколу засідання від 02.05.2019 року (а. с. 20). Наказом в. о. директора КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради № 64-К/тр від 17.05.2019 року позивача звільнено із займаної посади за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України. У наказі зазначено, що підставою звільнення є наказ «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на [PERSON] від 17.05.2019 року № 1-д. ст. 43 КЗпП України» (а. с. 17). На підтвердження наявності поважних причин відсутності на роботі 18.04.2019 року та 19.04.2019 року позивачем надано до суду виписку з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] , [INFO] КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Житомирської міської ради від 18.04.2019 року (а. с. 16), яка містить інформацію про його діагноз, зазначено про звернення зі скаргами щодо стану здоров`я та лікувальні рекомендації. [PERSON] 17.01.2019 року було укладено декларацію № 0001-1МХР-5К00 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, з лікарем КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Житомирської міської ради [PERSON] (а. с. 168). Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надав показання про те, що він працює на посаді начальника автослужби КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради. 18.04.2019 року він перебував на лікарняному та йому зателефонував позивач, повідомивши про те, що він хоче взяти відпустку без збереження заробітної плати, оскільки захворів його батько, проти чого він не заперечував та повідомив, що його обов`язки виконує диспетчер автослужби [PERSON] і порадив погодити з ним заяву на відпустку. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надав показання про те, що він працює на посаді водія КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради. У 2019 році він працював на посаді диспетчера та механіка та пам`ятає, як позивач зателефонував йому до 08-ї год. ранку, повідомивши, що його батько захворів та він їде в село до батька, через що його дружина принесе на роботу заяву про відпустку без збереження заробітної плати та залишить її. На що [PERSON] сказав, що підпише її о 15-й год., коли буде в управлінні. По приїзду в зазначений час підписав заяву та заніс її у відділ кадрів. Йому в той день зателефонував [PERSON] та повідомив, що перебуває на лікарняному та сказав підписати заяву позивача і занести її у відділ кадрів, що він й зробив. Оскільки в позивача захворів батько, тому він погодив його заяву, але питання щодо надання відпустки вирішується керівником підприємства. Допитана в судовому засіданні в якості свідка начальник відділу кадрів КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради [PERSON] надала показання про те, що 18.04.2019 року із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін звернулася дружина позивача та на момент подачі заяви жодних медичних документів щодо хвороби родичів позивача не було, а також заява не була завізована керівником підрозділу. Заява була написана не на бланку, які розміщені на сайті підприємства та є у вільному доступі, із зазначенням причин такої відпустки. Подана заява не була оформлена належним чином, тому вона її не прийняла. Зразку позивач був відсутній на роботі та про причини його відсутності не знав ніхто. Про свою відсутність позивач не повідомив ні її, ні технічного директора, водієм якого на той час був позивач, ні директора підприємства. Близько 15-ї год. [PERSON] приніс завізовану ним заяву від імені позивача про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, проте він не мав права її підписувати та заява була без відмітки технічного директора. Як виявилося згодом, станом на 18.04.2019 року (з 10.04.2019 року по 18.04.2019 року включно) обов`язки начальника автослужби, тобто безпосереднього начальника позивача не виконував ніхто. [PERSON] став виконувати ці обов`язки з 19.04.2019 року. Медичного висновку про те, що батько позивача потребує постійного стороннього догляду, позивачем надано не було та на її письмове звернення до позивача ним не було надано медичної довідки на підтвердження його відсутності на роботі у зв`язку з хворобою батька. 02.05.2019 року відбулося засідання профкому, втім рішення у визначений строк їй не надавалося, у зв`язку з чим вважалося, що профком надав згоду на його звільнення. Проводилася службова перевірка та до позивача застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи. Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до положень ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такі заходи стягнення як догана або звільнення. Пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). У п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. Верховний Суд у постанові від 08.05.2019 року в справі № 489/1609/17 зазначив, що визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Відповідно до ч. 2 ст. 78, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Аналіз досліджених судом доказів та встановлених обставин дає можливість зробити висновок про те, що 18.04.2019 року та 19.04.2019 року включно позивач був відсутній на роботі й належних, допустимих, достатніх переконливих доказів існування поважних причин його відсутності на роботі в зазначені дні ним до суду не надано. У виписці з медичної кари амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] , [INFO] КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Житомирської міської ради від 18.04.2019 року відсутні відомості на підтвердження того, [PERSON] звертався до лікаря за медичною допомогою саме 18.04.2019 року та в довідці взагалі не зазначено дати такого звернення, а лише міститься запис лікуючого лікаря [PERSON] про його звернення в медичну установу зі скаргами на стан здоров`я з указанням дати видачі виписки. Водночас позивачем не підтверджено письмовими доказами того, що [PERSON] є його батьком та його місце проживання в селі Горбулів Черняхівського району Житомирської області, а також того, що [PERSON] звертався до лікуючого лікаря 18.04.2019 року в супроводі позивача, чим обґрунтовані заявлені позовні вимоги. Таким чином, позивачем не доведено наявності поважних причин його відсутності на роботі у період з 18.04.2019 року та 19.04.2019 року включно. Суд приймає до уваги показання допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , оскільки їхні показання узгоджуються між собою та відповідають письмовим матеріалам справи. Із досліджених доказів судом встановлено, що 18.04.2019 року ні [PERSON] , ні [PERSON] не могли погоджувати надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати, так як [PERSON] перебував на той час у відпустці у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, що встановлено з пояснень сторін та показань свідків, а [PERSON] не виконував обов`язки безпосереднього керівника позивача, так як не було видано відповідного наказу видано керівником підприємства, яким також не видавався наказ про надання відпустку позивачу. Отже, за таких обставин факт прогулу позивача 18.04.2019 року та 19.04.2019 року підтверджується наданими стороною відповідача та дослідженими судом під час розгляду справи доказами, зокрема, копією акту про відсутність позивача на робочому місці від 18.04.2019 року та службовими записками від 18.04.2019 року, складеними службовими особами відповідача, табелем обліку використання робочого часу за квітень 2019 року. Сам факт відсутності на робочому місці у вказані дні не заперечувався й самим позивачем. Належність і допустимість зазначених доказів позивачем під час розгляду справи не спростовано, а поважність причин відсутності на роботі в ці дні позивачем не доведено, що належить до його процесуальних обов`язків. Тому на переконання суду, позивач допустив прогули без поважних причин, що давало можливість роботодавцю застосувати до нього дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Частиною 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обгрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обгрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. У контексті наведеної норми закону варто зауважити, що ненадання профспілковим комітетом КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради згоди на звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України згідно протоколу засідання від 02.05.2019 року не може бути безумовною підставою визнання незаконним наказу про звільнення позивача із займаної посади та його поновлення на роботі, зважаючи на те, що в змісті рішення профспілкового комітету відсутнє обґрунтування відмови в наданні згоди на звільнення позивача із займаної ним посади та в ньому лише вказано про присутніх на зсіданні осіб, порядок денний, заслухана інформація, виступи трьох працівників, а саме виконуючого обов`язки директора [PERSON] , [PERSON] та самого позивача, й також зазначено про прийняте рішення. Враховуючи встановлені судом обставини, посилання позивача як на підставу щодо незаконності його звільнення не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, так як ним до суду не надано відповідних переконливих достатніх доказів його відсутності на роботі 18.04.2019 року та 19.04.2019 року в зв`язку з поважними причинами, і при цьому надані суду відповідачем докази на обґрунтування заперечень проти задоволення позову стороною позивача не спростовані, через що вимоги позову не ґрунтуються на положеннях закону та суд не знаходить підстав для його задоволення.

Outcome: dismissed