Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування частки квартири недійсним. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 06.12.2016. частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, зокрема, вирішено стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] матеріальні збитки у сумі 65000 гривень, пеню (неустойку) у сумі 10000 гривень, понесені судові витрати в сумі 1037,12грн., а всього стягнути 76037 гривень 12 копійок. Вищевказане рішення суду набрало законної сили і не оскаржувалось сторонами в апеляційному порядку. З метою забезпечення виконання рішення суду, оскільки відповідач всіляко ухилявся від повернення належних позивачу коштів, ухвалою Пирятинського районного суду Полтавської області від 30.08.2016 за заявою представника позивачки були вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1\\3 частину квартири, що розташована за адресою: м.Пирятин Полтавської області, вул. Європейська (Червоноармійська)[ADDRESS], та належала [PERSON], який мешкає за адресою: м.Пирятин Полтавської області, вул. Європейська (Червоноармійська)[ADDRESS]. Після набрання рішенням суду законної сили представник позивачки отримав виконавчий лист, який 28.02.2017 був поданий до Пирятинського ВДВС ГТУЮ в Полтавській області для примусового виконання і на підставі цього було відкрито виконавче провадження. Однак, в ході виконавчого провадження державним виконавцем при перевірці належності боржнику майна на праві власності, в рахунок реалізації якого можливо примусово стягнути борг, було виявлено, що громадянин [PERSON] 12.09.2016 уклав договір дарування належної йому 1\\3 частки квартири на користь свого батька - [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області - [PERSON] Відповідно до п. 1.4 договору дарування дарувальник стверджував, що на момент укладення цього договору вказана частка квартири не перебувала під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса вона не використовується. Проте, на момент укладення договору дарування [PERSON] достеменно знав про існування заявленого до нього позову зі сторони [PERSON] щодо стягнення суми боргу за договором підряду, оскільки 28 липня 2016 року був особисто присутній при розгляді справи, а також він знав про існування заяви про забезпечення позову, яка на той час не була розглянута судом. У судовому засіданні 30 серпня 2016 року, коли судом була задоволена заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку квартири, яка належить [PERSON], був присутній його представник, а тому [PERSON] від свого представника достеменно знав про те, що його частка квартири заарештована судом. Однак, не дивлячись на вищезазначене, [PERSON] шляхом введенняприватного нотаріуса в оманущодо ствердження в договорі дарування в п. 1.4 відомостей про відсутність перебування належної йому частки квартири в судовому спорі, а також намагаючись уникнути подальшої реалізації належної йому часткиквартири під час виконавчого провадження в рахунок погашення боргу перед [PERSON], умисно та розуміючи значення своїх дій, вчинив відчуження належної йому частки, тим самим позбавивши [PERSON] та державного виконавця в майбутньому реалізувати належну йому частку квартири в рахунок погашення існуючого боргу. Вважає, що укладення між [PERSON] та [PERSON] договору дарування частки вищевказаної квартири позбавило та позбавляє [PERSON], як кредитора, отримати грошові кошти, шляхом реалізації належного [PERSON] майна та позбавляє державного виконавця можливості реалізувати арештоване майно для задоволення вимог кредитора. Враховуючи вищевикладене, просив визнати недійсним договір дарування частки квартири від 12.09.2016, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області - [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 679, стягти з відповідачів солідарно на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, заявлених у позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що про накладення арешту на належну йому частку квартири він не знав, наміру уникнути виконання грошового зобов'язання перед позивачем не мав, свою частку подарував батькові так як останній був співвласником указаної квартири. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив суду, що йому було відомо про наявність у сина [PERSON] боргових зобов'язань перед іншими особами, намірів сина подарувати йому свою частку пояснити не міг, але не виключав, що син вчинив так, бо мав побоювання, що на належну йому частку буде накладений арешт для реалізації майна в рахунок погашення боргу. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Пирятинський районний відділ Державної виконавчої служби ГТУЮ в Полтавській області, у судове засідання не зявився, направив до суду клопотання про слухання справи у його відсутність. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Пирятинського районного нотаріального округу [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що спірний правочин був посвідчений нею у суворій відповідності до вимог чинного законодавства. На момент підписання договору [PERSON] надав відповідні гарантії щодо відсутності будь-яких обмежень та заборон на відчуження частки квартири, що викладено у п.1.4 договору. Відсутність заборони відчуження частки квартири підтверджено відповідними витягами з реєстру речових прав на нерухоме майно. Про існування ухвали суду від 30.08.2016 про накладення арешту на належну відповідачу [PERSON] 1\\3 частку квартири нотаріусу стало відомо з позовної заяви та матеріалів даної цивільної справи. Крім того, позивач не була стороною договору дарування, про визнання якого недійсним заявлено позов. Суд, заслухавши представника позивача, відповідачів, третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи,рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 06.12.2016 (справа №544/841/16-ц) частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору, стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, зокрема, присуджено стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] матеріальні збитки у сумі 65000 гривень, пеню (неустойку) у сумі 10000 тисяч гривень, понесені судові витрати в сумі 1037 гривень 12 копійок, а всього стягнути 76 037 гривень 12 копійок (а.с.11-16). Вищевказане рішення суду набрало законної сили і не оскаржувалось сторонами в апеляційному порядку. Ухвалою Пирятинського районного суду Полтавської області від 30.08.2016 у вищевказаній справі за заявою представника позивача було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1\\3 частину квартири, що розташована за адресою: м. Пирятин Полтавської області, вул. Європейська (Червоноармійська)[ADDRESS], та належала [PERSON], який мешкає за адресою: м. Пирятин Полтавської області, вул. Європейська (Червоноармійська)[ADDRESS] (а.с.17-19). За даними паспорту [PERSON] з 11.10.2004 та по даний час зареєстрований за вказаною адресою (а.с.69). Після набрання рішенням суду законної сили 31.01.2017 представник позивача отримав у суді виконавчий лист №544/841/16-ц, який 28.02.2017 був поданий до Пирятинського відділу ДВС ГТУЮ в Полтавській області для примусового виконання рішення і на підставі якого було відкрито виконавче провадження (а.с.20,21). У виконавчому провадженні державним виконавцем при перевірці належності боржнику майна на праві власності, в рахунок реалізації якого можливо примусово стягнути борг, було виявлено, що громадянин [PERSON] належу йому на праві власності 1\\3 частки квартири № 74 у м. Пирятині Полтавської області по вул. Європейській (Червоноармійська), буд. 4-Б подарував. Зокрема, 12.09.2016 [PERSON] уклав договір дарування належної йому 1\\3 частки квартири на користь свого батька - [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області - [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №679 (а.с.22-23). Відповідно до п. 1.4 договору дарування Дарувальник стверджує, що на момент укладення цього договору вказана частка квартири не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса вона не використовується. Пунктом 1.9. договору дарування визначено, що загальна вартість 1\\3 частки квартири згідно звіту про оцінку нерухомого майна ТОВ «Консалтингова компанія «Форекс» від 01.09.2016 становить 95000 тисяч гривень. Крім того судом установлено, що на належну [PERSON] 1/3 частку квартири № 74 у м. Пирятині Полтавської області по вул. Європейській (Червоноармійська), буд. 4-Б був накладений арешт за заявою Пирятинського відділення Лубенської ОДПІ у виконавчому провадженні про стягнення зі [PERSON] боргу на користь держави в сумі 4000,91 грн (а.с.74). 08.09.2016 постановою державного виконавця указане майно звільнено з-під арешту. Відповідно до\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до\~статті 717 цього Кодексу\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п'ятої\~статті 203 ЦК України\~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту\~статті 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суд має встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.\~\~ У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому\~\~її\~\~прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.\~\~ Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої\~статті 203 ЦК України, що за правилами\~статті 215 цього Кодексу\~є підставою для визнання його недійсним відповідно до\~статті 234 ЦК України.\~\~ Судом установлено, що відповідач [PERSON], відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своєму батькові, був обізнаний про наявність у нього боргових зобовязань перед позивачем [PERSON], яка звернулася до нього з позовом до суду(справа №544/841/16-ц), отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.\~\~У судовому засіданні у вищевказаній справі був присутній сам відповідач, а у подальшому його представник, якому було достеменно відомо про наявність ухвали суду від 30.08.2016, якою вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну [PERSON] 1\\3 частину квартири, що розташована за адресою: м.Пирятин Полтавської області, вул. Європейська (Червоноармійська)[ADDRESS]. Тому доводи відповідача [PERSON] щодо необізнаності про наявність заборони на відчуження належного йому майна суд вважає неспроможними та такими, що не заслуговують на увагу. Суд уважає, що спірний правочин був укладений між близькими родичами та не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків,оскільки приховував справжні наміри сторін за указаним договором. У судовому засіданні відповідач [PERSON] не міг чітко пояснити мотиви своїх намірів щодо дарування належного йому на праві власності майна батькові одразу після ухвалення судом заборони на його відчуження. Відповідач [PERSON] у своїх поясненнях не виключав, що син вчинив так, бо мав побоювання, що на належну йому частку буде накладений арешт для реалізації майна в рахунок погашення боргу, оскільки раніше вже мало місце накладення арешту на указане майно за боргами [PERSON] перед державою. Будь-якого іншого нерухомого майна на праві власності відповідач [PERSON] не має та до сьогодні його місце проживання зареєстроване у квартирі №74 у м. Пирятині Полтавської області по вул. Європейська (Червоноармійська)[ADDRESS]. Таким чином можна дійти висновку, що дії сторін спірного договору були спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Такий висновок узгоджується із правовою позицією ВСУ від 19.10.2016\~у справі № 6-1873цс16, ухваленої у справі у подібних правовідносинах, яка є обов'язковою для застосування відповідно до ст.360-7 ЦПК України.\~ Отже, вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування частки квартири, що був укладений 12.09.2016 між відповідачами [PERSON] та [PERSON] з метою невиконання зобовязань за договором боржника [PERSON], є обґрунтовані та підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з викладеним, з відповідачів на користь позивача повинні бути присуджені понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у сумі 960 грн. в рівних частках по 480 грн з кожного відповідача.

Outcome: approved