Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

У травні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], третя особа служба в справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 14 листопада 2003 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого вони мають спільну малолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO]. Подружнє життя сторін не склалось, тому за рішенням суду їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу донька залишилась проживати разом з відповідачем та її батьками. Вказав, що фактично із самого моменту розлучення у нього з відповідачем почалися непорозуміння щодо його участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Відповідач почала чинити йому перешкоди у цьому, навіть намагалася позбавити його батьківських прав. Крім цього, орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області рекомендував встановити дні та години участі позивача у вихованні доньки та спілкуванні з нею. Однак, відповідачка продовжила створювати йому перешкоди у спілкуванні з його донькою та участі у її вихованні. Так, під час його побачень з дитиною, крім матері, присутні весь час сторонні особи - сестри, батьки та співмешканець відповідача, які постійно провокують його на конфлікт, вживають образливі вислови в його бік, якими принижують його гідність у присутності дитини, чим заважають його спілкуванню з донькою. Більш того, відповідач та її рідні налаштовують доньку проти нього. Останнього разу відповідачка, коли він хотів відвідати доньку, знову створила конфлікту ситуацію і заявила, що його спроби побачення з дитиною шкодять нормальному психічному розвитку дитини. На його пропозицію домовитись мирним шляхом, відповідачка попросила його деякий час не приїжджати, запевнивши його, що потрібний час, щоб пояснити доньці, що він її батько, та підготувати її до наступних зустрічей, а також сказала, що сама повідомить його про час і місце, коли він зможе побачити доньку. Турбуючись про психіку дитини, позивач погодився на умови відповідача. Проте, відповідач запевнив, що відповідач ввела його в оману, використала цей час для того, щоб позбавити його батьківських прав. Також зазначив, що він постійно намагається налагодити відносини з донькою, брати участь у її вихованні та спілкуватися з нею, надає відповідачу посвідчені нотаріально за власний кошт дозволи на виїзд дитини за кордон, а [PERSON], у свою чергу, відмовляється приймати від нього будь-яку допомогу, виступає проти нього. З огляду на це позивач вважає, що відповідач умисно чинить йому перешкоди у спілкуванні з його дитиною та в участі у її вихованні. Вказував на те, що однієї години, визначеної органом опіки та піклування, для його спілкування з донькою та участі у її вихованні замало. Просив суд зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з його дочкою [PERSON], [INFO]; визначити наступні способи участі у вихованні та спілкуванні з його донькою: протягом перших 2-х місяців кожну середу, четвер або вівторок, п'ятницю з 17-30 год. до 18-30 год. або з 18-00 год. до 19-00 год. у присутності працівника центру соціальної служби у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області в загальнодоступних громадських місцях (скверах, парках тощо) або ж у приміщенні відповідного центру без присутності матері з моменту набрання законної сили рішення суду; після спливу двомісячного терміну - кожну середу, четвер або вівторок, п'ятницю з 18-00 год. до 19-00 год. без присутності матері та без присутності працівника центру соціальної служби у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області; дні, по яким він може забирати дитину до себе додому для спілкування в домашніх умовах, - один раз в два тижні на вихідні - субота та неділя; спільний відпочинок - один раз на рік на два тижні за домовленістю. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили задовольнити його в повному обсязі, посилаючись на викладене у позовній заяві. Суду пояснили, що він останній раз бачив дитину у серпні 2013 року, визначений органом опіки та піклування час йому не підходить. Відповідачка постійно переховувала дитину від нього, не повідомляла місце свого проживання. У судовому засіданні відповідач та її представник проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Суду пояснили, що з 2008 року між нею та позивачем було фактично припинено шлюбні стосунки, вона разом з донькою переїхала жити до батьків в [ADDRESS], про що було відомо позивачу. Після цього позивач не цікавився донькою, хоча вона намагалась налагодити стосунки між дитиною та батьком, що стало підставою для розірвання шлюбу з позивачем. Їх донька взагалі не знає позивача, а сприймає як батька чоловіка, який на даний час проживає з нею разом сім'єю. Інтерес у позивача до дитини з'явився у 2013 році, коли вона попросила надати згоду на зміну прізвища доньки. У подальшому за розпорядженням голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області позивачу було встановлено дні та години спілкування з донькою - щосуботи з 12 години до 13 години у присутності відповідача. Однак, позивач лише тричі з'явився на побачення з дитиною, при чому дані контакти були агресивними та стресовими. Вказала, вона не перешкоджала позивачу бачитися з їх донькою. Але у 2014 році донька пішла до школи, проте позивач у цьому процесі участі не брав, також не поздоровив дитину 22 вересня 2014 року з днем народження. У будні донька у першій половині дня відвідує шкільні заняття, а у другій половині дня до 19.00 - гуртки, а після цього - виконує домашнє завдання, о 21.00 - лягає спати. У судове засідання представник третьої особи не з'явився. Подав суду заяву про слухання справи у його відсутність та надав висновок Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № Б44.1353.2 від 07 жовтня 2014 року, відповідно до якого: малолітня дитина [PERSON], [INFO], проживає разом з відповідачкою за адресою: [ADDRESS]; розпорядженням голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 30.07.2013 року № 565 позивачеві було встановлено дні та години участі у вихованні та спілкуванні з донькою; згідно з актами від 24.08.2013 року, 25.10.2013 року, 21.12.2013 року, 18.01.2014 року, 05.02.2014 року позивач на спілкування з малолітньою дитиною не з'являвся; при зверненні позивача до органу опіки та піклування щодо усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною не були надані підтверджуючі матеріали про чинення матір'ю [PERSON] йому таких перешкод. З огляду на дані обставини орган опіки та піклування не вбачав перешкод зі сторони матері [PERSON] у вихованні та спілкуванні батька [PERSON] з малолітньою дитиною та просив суд прийняти рішення відповідно до чинного законодавства. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід залишити без задоволення, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що 14 листопада 2003 року сторони зареєстрували шлюб у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів міста Києва з державним центром розвитку сім'ї шлюб за актовим записом № 1812. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04.10.2011 року сторони від вказаного шлюбу мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. У подальшому шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії № [NUMBER] від 02.02.2010 року. Відповідно до висновку Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 07-21/3559 від 29 липня 2013 року щодо визначення доцільності позбавлення батьківських прав батька гр. [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO]: малолітня дитина [PERSON] проживає разом з матір'ю по [ADDRESS]; як мати, так і батько мають належні умови проживання для дитини; мати дитини не заперечувала щодо встановлення участі батька у вихованні та спілкуванні з їх малолітньою дитиною. Комісією з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації було рекомендовано батькам дійти спільної згоди щодо виконання [PERSON] батьківських обов'язків відносно його малолітньої доньки та було надано позивачу термін 3 місяці для налагодження стосунків з дитиною і виконання його батьківських обов'язків відносно дитини та рекомендовано органу опіки та піклування встановити участь позивача як батька у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною щосуботи з 12 год. до 13 год. у присутності матері [PERSON]; було визнано за недоцільне позбавлення батьківських прав позивача відносно його доньки. Розпорядженням голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 565 від 30 липня 2013 року за заявою [PERSON] встановлено дні та години його участі, як батька, у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], щосуботи з 12 години до 13 години в присутності матері - [PERSON]. Доказів того, що вказане розпорядження було скасовано або змінено, суду надано не було. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 01 серпня 2013 року позов [PERSON] до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, про позбавлення батьківських прав - було залишено без розгляду на підставі відповідної заяви представника [PERSON] 08 серпня 2013 року позивач звернувся до голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області із заявою про роз'яснення вище згаданого розпорядження, визначення місця і часу побачення, а також кола осіб та умов, за яких він може бачитись з донькою. На вказане звернення листом Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № Б44.2015.2 від 03.09.2013 року позивачу було рекомендовано звернутись до суду. Згідно з наданими суду копіями чеків та повідомлень позивач у липні-серпні 2013 року купував продукцію дитячої групи та здійснював електронні перекази на ім'я «Векліч». Зважаючи на акт обстеження житлово-побутових умов проживання від 09.07.2013 року за місцем реєстрації та проживання позивача наявні всі необхідні умови для фізичного та духовного розвитку дитини, санітарно-гігієнічні умови відповідають нормам. У відповідності до актів від 10.08.2013 року, 24.08.2013 року, 26.10.2013 року, 21.12.2013 року, 18.01.2014 року, 05.02.2014 року у визначені органом опіки та піклування години та дні [PERSON] до своєї доньки не з'являвся. Згідно з відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України у Київській області відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. З огляду на довідку ДНЗ ВМУСБУ № 3/750 та характеристику вихованця дитячого садочка [PERSON] від 06.02.2014 року позивач не відвідує дитячий садочок, вихованцем якої є його донька. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації Київської області № 9 (протокол № 14 від 13.08.2014 року) було: рекомендовано органу опіки та піклування надати позивачу як батьку термін один місяць для налагодження стосунків з малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], та виконання його обов'язків; рекомендовано сторонам у даній справі як батькам відвідувати психолога Києво-Святошинського центру соціально-психологічної реабілітації населення та його інформування з питань подолання наслідків Чорнобильської катастрофи; перенесено питання щодо визначення доцільності позбавлення позивача батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO], та щодо надання висновку про встановлення участі батька на наступне засідання комісії. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, що набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Зважаючи на ч. 1 ст. 56 ЦК України, органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Зважаючи на ч. 6 ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. У частині 8 даної статті вказано, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 10 цієї ж статті встановлено, що кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. У ст. 17 СК України визначено, що орган опіки та піклування надає допомогу особі у здійсненні нею своїх сімейних прав та виконанні сімейних обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 18 цього ж Кодексу способами захисту сімейних прав та інтересів є, зокрема, примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності до ст.ст. 150, 151 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та право обирати форми та методи виховання, крім тих які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Виходячи з вимог ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування. Статтею 157 вказаного Кодексу передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкодити тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно зі ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Частинами 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. За правилами ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, щорічного послання Президента України до Верховної Ради України про внутрішнє і зовнішнє становище України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази. Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами. Відповідно до п. 1.3 Правил опіки та піклування, затверджених Наказом Держкомсім'ямолодь України, Міносвіти України, МОЗ України та Мінпраці України № 34/166/131/88 від 26.05.1999 року, органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Згідно з п. 1.7 зазначених Правил органи опіки та піклування відповідно до покладених на них завдань: вирішують питання про встановлення і припинення опіки та піклування; ведуть облік щодо осіб, які потребують опіки (піклування); здійснюють нагляд за діяльністю опікунів і піклувальників; забезпечують тимчасове влаштування неповнолітніх та непрацездатних осіб, які потребують опіки (піклування); розглядають звернення дітей щодо неналежного виконання батьками (одним з них) обов'язків з виховання або щодо зловживання батьків своїми правами; вирішують згідно з чинним законодавством питання щодо грошових виплат дітям, які перебувають під опікою (піклуванням); розглядають спори, пов'язані з вихованням неповнолітніх дітей, а також скарги на дії опікунів (піклувальників); вирішують питання щодо забезпечення житлом дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які закінчили навчально-виховні заклади І не мають житла; вживають заходів щодо захисту особистих та майнових прав дітей і осіб, які перебувають під опікою (піклуванням); беруть участь у розгляді судами спорів, пов'язаних із захистом прав дітей та осіб, які перебувають під опікою (піклуванням); установлюють опіку над майном у передбачених законом випадках; оформлюють належні документи щодо особи підопічного та щодо майна, над яким установлюється опіка; охороняють та зберігають житло і майно підопічних і визнаних безвісно відсутніми; провадять іншу діяльність щодо забезпечення прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх дітей та повнолітніх осіб, які потребують опіки і піклування. Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з донькою та у її вихованні, в тому числі, що вона ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування (не допускає його до місця проживання дитини, переховує її тощо), а тому у розумінні ст. 159 СК України, ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України у нього не виникло право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Звернення відповідача до органів опіки та піклування та до суду щодо позбавлення позивача батьківських прав суд оцінює як спосіб реалізації нею своїх прав на захист та турботу про інтереси дитини, а не як спроби чинити позивачу перешкоди у спілкуванні з їх донькою та у її вихованні. З огляду на доводи позивача та матеріали справи позивач добровільно утримався від побачень з дитиною у визначені для нього години та дні у зв'язку з його неприязними стосунками з відповідачем та її родиною, а також у зв'язку з тим, що дані дні та години є для нього незручними. Враховуючи вимоги ст. 158 СК України, встановлення способів участі одного з батьків у вихованні дитини та спілкуванні з нею віднесено до виключної компетенції органу опіки та піклування. На даний час таке рішення щодо захисту прав позивача як батька існує, воно ніким не скасоване і не змінено, відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» є обов'язковим для виконання, проте позивач сам, без будь-яких перешкод не користується цими правами. А отже, з огляду на розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 565 від 30 липня 2013 року та відсутність фактів його невиконання з боку [PERSON], суд вважає вимоги [PERSON] безпідставними, а тому залишає його позов без задоволення. Зважаючи на вищенаведене, враховуючи рекомендації, викладені у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, що набула чинності для України 27.09.1991 року, ст.ст. 51, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 56 ЦК України, ст.ст. 7, 10, 17, 18, 141, 150, 151, 153, 157-159 СК України, ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», п.п. 1.3, 1.7 Правил опіки та піклування, затверджених Наказом Держкомсім'ямолодь України, Міносвіти України, МОЗ України та Мінпраці України № 34/166/131/88 від 26.05.1999 року, ст.ст. 3, 10, 11, 15, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed