Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

у червні 2016 року позивач звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з квітня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі подружжям було придбано автомобіль Volkswagen Polo, 2010 року випуску за спільні кошти. Позивач вказує, що між подружжям не було досягнуто згоди щодо поділу майна за взаємною домовленістю. Позивач вважає прийнятним для себе спосіб поділу спільного майна подружжя шляхом виплати відповідачем на її користь грошової компенсації частки у спільному майні. Позивач вказує, що середня вартість аналогічного транспортного засобу становить приблизно 10000 доларів США. Позивач посилається на те, що неповнолітня дочка подружжя перебуває на повному утримані матері, відповідач не приймає участі у вихованні дитини, ані матеріально, ані будь-яким іншим шляхом позивачу не допомагає, що є підставою для збільшення розміру частки позивача у спільному майні подружжя до 3/4, що у грошовому виразі складає 187500 грн. Крім того, за перше півріччя 2016 року відповідач отримав дохід від здійснення ним підприємницької діяльності у сумі 1267485,00 грн., який, на думку позивача, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому позивач вважає, що має право на 1/2 частину доходу відповідача, що становить 633742,50 грн. Під час розгляду справи позивач зменшила розмір заявлених позовних вимог в частині грошової компенсації за частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль, пославшись на висновок експертного дослідження від 05 грудня 2016 року. За таких обставин, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 172792,80 грн. компенсації 3/4 частини вартості транспортного засобу, припинити право власності [PERSON] на транспортний засіб, стягнути з [PERSON] на свою користь 1/2 частину отриманих відповідачем доходів від підприємницької діяльності у розмірі 633742,50 грн., а також вирішити питання про розподіл судових витрат. (а.с. 3-5, 43-46, т.І, 3-4 т.ІІ) Позивач та її представники у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Позивач зазначила, що вона разом з відповідачем спільно не проживають з середини травня 2016 року. Позивач не погодилася з грошовою оцінкою транспортного засобу, наведеною відповідачем, з огляду на те, що відповідач співпрацює з компанією, яка проводила оцінку автомобіля. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що оцінка автомобіля була проведена оцінювачем без відомостей про пробіг автомобіля. Поділу підлягає спільне майно, наявне на час припинення шлюбу або спільного проживання. Відповідач є суб'єктом підприємницької діяльності, за фахом є аудитором, консультантом з питань оподаткування. Для здійснення відповідачем підприємницької діяльності не було використано спільне майно подружжя. Відповідач стверджує, що [PERSON] чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, він намагався віддати їй грошові кошти на утримання дитини, однак позивач не бажає з ним спілкуватися. Відповідач наголошує, що він не відмовляється від сплати аліментів на утримання дитини, розмір яких був визначений судом, а також від участі у додаткових витратах для утримання дитини. Відтак, з цих підстав відповідач не погоджується на збільшення частки позивача у спільному майні подружжя під час поділу такого. Відповідач на підставі висновку оцінки вважає, що ринкова вартість автомобіля становить 189467,00 грн., відтак він погоджується сплатити грошову компенсацію у сумі 94733,50 грн. Крім того, відповідач звертає увагу, що розмір доходів, вказаний ним у податковій звітності, не враховує суми витрат, понесених ним за перше півріччя 2016 року. Дохід, який отримує відповідач від здійснення підприємницької діяльності, не є результатом первинного використання спільного майна або коштів подружжя. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 24 квітня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований ВРАЦС Оболонського РУЮ у м. Києві, актовий запис № 421, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. [INFO] народилася [PERSON], батько - [PERSON], мати - [PERSON] згідно з свідоцтвом про народження від 17 серпня 2011 року. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, [NUMBER], 25 серпня 2010 року відповідачем [PERSON] придбано автомобіль марки Volkswagen модель Polo 1.4, 2010 року випуску. (а.с. 8-9 т.І) За інформацією, отриманою судом від ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві, відповідач [PERSON] зареєстрований фізичною особою - підприємцем, діє на підставі Свідоцтва про державку реєстрацію [NUMBER] від 07 травня 2015 року, знаходиться на обліку в податковій інспекції з 07 травня 2015 року. Платник ФОП [PERSON] перебуває на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, 3 група, 5% до доходу. Згідно з поданими податковими деклараціями платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця, сума доходу за період з 01 січня 2016 року - 30 березня 2016 року складає 690700,00 грн., з 01 квітня 2016 року - 31 липня 2016 року - 569785,00 грн. Загальна сума доходу ОФП [PERSON] за перше півріччя 2016 року становить 1260485,00 грн. (а.с. 35-37 т.І) За рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року шлюб, укладений між сторонами, був розірваний, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON], 2011 року народження, у розмірі 1/4 від його доходу, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 червня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. (а.с. 75-76 т.І) Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. За приписами ст.ст. 63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. У відповідності до положень п.п. 23, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Як убачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів відповідачем набуто у власність автомобіль марки Volkswagen модель Polo 1.4, 2010 року випуску, що сторони не заперечували. Відтак, вказаний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині стягнення з відповідача грошової компенсації за частку у праві спільної власності на автомобіль, позивач, зокрема, послалася на висновок експертного дослідження, виконаного Київським міським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України від 05 грудня 2016 року № 19/111/12-732. Згідно з вказаним висновком ринкова вартість ідентичного непошкодженого автомобіля марки Volkswagen Polo 1.4, 2010 року випуску, в технічно-справному стані та з нормативним пробігом станом на дату оцінки, становить 230390,40 грн. (а.с. 57-61 т.І) У висновку зазначено, що технічний огляд досліджуваного колісного транспортного засобу - автомобіля Volkswagen Polo 1.4, не проводився за заявою заявника - [PERSON] Визначення ринкової вартості проводилося без урахування пробігу та технічного стану КТЗ. Відповідач, зі свого боку, заперечував проти ринкової вартості автомобіля, визначеної позивачем, долучив до матеріалів справи висновок про вартість об'єкта оцінки від 03 серпня 2016 року № NO477-16AS, складеного суб'єктом оціночної діяльності - ТОВ «Нотінгем». За вказаним висновком ринкова вартість Volkswagen Polo 1.4, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER], становить 189467,00 грн. Розрахунок ринкової вартості проводився оцінювачем згідно з документами наданими замовником - [PERSON] та на основі візуального обстеження КТЗ. Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Верховним Судом України у справі № 6-2811цс15 було висловлено наступну правову позицію. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини перша, друга, четверта статті 71 СК України). Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За роз'ясненнями, викладеними у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За результатом розгляду справи судом встановлено, що у спільній сумісній власності подружжя перебуває вказаний вище автомобіль. Заявляючи вимоги щодо стягнення на свою користь грошової компенсації, позивач надала свою згоду на отримання грошової компенсації за частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Відповідач у запереченнях зазначив, що він погоджується з виплатою на користь позивача грошової компенсації за її частку у праві спільної власності на автомобіль у розмірі 94733,50 грн., виходячи з рівності часток подружжя у спільному майні та на підставі ринкової оцінки автомобіля, визначеної суб'єктом оціночної діяльності - ТОВ «Нотінгем». Вказану суму грошової компенсації відповідач виразив готовність виплатити позивачу під час судового розгляду даної справи. Проте позивач заперечувала проти отримання грошової компенсації у такому розмірі, вказала, що її частка у спільному майні подружжя має бути збільшена в порядку, передбаченому ст. 70 СК України, а ринкова вартість спірного автомобіля, вказана відповідачем, не відповідає дійсності, оскільки [PERSON], як фізична особа - підприємець, перебуває у договірних правовідносинах з ТОВ «Нотінгем». За наведених обставин, судом було роз'яснено сторонам право заявити клопотання про призначення у справі судової товарознавчої експертизи, таким право жодна із сторін не скористалася, клопотань про призначення експертизи на розгляд суду не надходило. Отже, суд доходить висновку, що сторони не дійшли згоди щодо вартості спірного автомобіля. Під час розгляду справи відповідачем не було вчинено жодних дій по сплаті на користь позивача грошової компенсації, у тому числі, шляхом внесення грошової суми на депозитний рахунок суду. За таких обставин, спірний автомобіля, як неподільна річ, не може бути поділений між сторонами в натурі шляхом визнання права особистої приватної власності за одним з подружжя та виплати на користь іншого подружжя грошової компенсації. В даному випадку суд визначає ідеальні частки подружжя у спірному автомобілі без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності сторін. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Позивач просила суд відійти від засад рівності часток подружжя у спільній власності з огляду на наступне. Позивач послалася на те, що після розірвання шлюбу неповнолітня дочка залишилася проживати з нею, перебуває на її повному утриманні. Відповідач не приймає участі у вихованні дитини, матеріальну допомогу на її утриманні не надає. Позивач посилається на те, що самостійно несе витрати на утримання дитини, до складу яких входить оплата медичних послуг, відвідування дитячого садочку. У період з березня 2016 року по січень 2017 року позивач неодноразово зверталася за медичною допомогою до медичної клініки «Борис» у зв'язку з погіршенням стану здоров'я дитини [PERSON], що підтверджується медичним виписками, консультаційними висновками лікарів, виписками з медичної картки стаціонарного хворого. (а.с. 7-27 т.ІІ, ) Згідно з розрахунками оплати за послуги медичної допомоги за період з 02 травня 2016 року по 15 жовтня 2016 року позивачем було витрачено 29313,34 грн. (а.с. 31-42 т. ІІ) Крім того, неповнолітня [PERSON] з січня 2016 року по грудень 2016 року відвідувала дитячий розвиваючий центр «Джеронімо», за що було сплачено 73130 грн., про що свідчить довідка від 18 січня 2017 року. (а.с. 43 т.ІІ) За рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти у розмірі 1/4 від його доходу, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08 червня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. З описової та мотивувальної частин рішення суду вбачається, що відповідач не заперечував проти задоволення позову, судом було ухвалено рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На час розгляду даної справи, як стверджує позивач, триває примусове виконання рішення суду. За наведених обставин, суд не знаходить підстав для збільшення частки позивача в порядку, передбаченому ст. 70 СК України, оскільки за рішенням суду про стягнення аліментів були в повній мірі задоволені вимоги позивача, з відповідача стягнуто 1/4 частина усіх видів його доходів, такий розмір аліментів був визначений позивачем самостійно, виходячи з потреб дитини та витрат, які несе позивач на утримання доньки. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для матеріального забезпечення потреб дитини, а також, що відповідач ухиляться від сплати аліментів. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частини отриманих [PERSON] доходів від підприємницької діяльності у розмірі 633742,50 грн. судом встановлено наступне. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України). Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України. Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи - підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя. Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду України, наведеною у постанові від 13 червня 2016 року № 6-1752цс15. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований як фізична особа - підприємець, займається підприємницькою діяльністю з травня 2015 року, перебуває на спрощеній системі оподаткування. З пояснень представника відповідача судом встановлено, що відповідач за фахом є аудитором, надає інформаційно-консультаційні послуги, що не заперечувалося позивачем. Відповідачем до матеріалів справи долучені договори, які у 2016 році були ним укладені з іншими суб'єктами господарської діяльності. Предметом даних договорів є надання або отримання інформаційно-консультативних послуг з питань підготовки документації з трансфертного ціноутворення суб'єкта господарювання, бухгалтерського та податкового обліку, тощо. Виходячи з доказів, зібраних під час розгляду справи, судом не встановлено, що для здійснення підприємницької діяльності відповідач використовував спільне майно подружжя: нерухоме, рухоме майно або грошові кошти. Посилання позивача на те, що підприємницька діяльність відповідача здійснювалася ним у квартирі позивача за адресою: [ADDRESS], не є спроможним, оскільки при державній реєстрації підприємницької діяльності фізичною особою вказується її місце реєстрації проживання, а доказів передачі відповідачу в оренду квартири позивачем не надано. Доходи, які просить поділити в рівних частках позивач, є сукупною виручкою фізичної особи - підприємця за перше півріччя 2016 року та не є чистим прибутком, який отримав відповідач. Крім того, суд звертає увагу, що до середини травня 2016 року сторони проживали разом, а тому доходи, які отримав відповідач від здійснення підприємницької діяльності, мали витрачатися на потреби сім'ї, доказів зворотного позивачем не надано. Судом також не встановлено з доказів, долучених до матеріалів справи, що вказані доходи відповідача у вигляді грошових коштів наявні на час поділу спільного майна подружжя. За встановлених обставин, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частини отриманих [PERSON] доходів від підприємницької діяльності у розмірі 633742,50 грн. в порядку поділу спільного майна подружжя. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про часткове задоволення позову та вирішує визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки Volkswagen, модель Polo 1.4, д.р.н. [NUMBER], провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя шляхом визнання за кожним право спільної часткової власності на 1/2 частину вказаного автомобіля. У задоволенні решти позовних вимог суд вирішує відмовити з підстав, наведених вище. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 625 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial