Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні домоволодінням [ADDRESS] шляхом вселення позивача та її малолітнього сина. Ухвалою суду від 29.09.2014 року провадження у справі в частині вимог до [PERSON] закрито у зв'язку з її смертю та недопустимістю правонаступництва. Позовні вимоги мотивовано тим, що між позивачем та [PERSON] 16.08.2006 року було укладено договір довічного утримання, за яким у власність позивача перейшов житловий будинок. В судовому порядку договір довічного утримання було розірвано. За час дії договору позивач, за згодою відповідача, за власні кошти провела капітальний ремонт будинку. Після розірвання договору вона залишилась проживати в будинку і сумлінно виконувала обов'язки наймача. З липня 2013 року відповідачі почали чинити їй перешкоди в користуванні будинком, змусили виїхати. У зв'язку з порушення прав позивача та її неповнолітнього сина, вона звернулась до суду за захистом. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, зазначених в позові. Представник відповідачів позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову, надала суду свої письмові заперечення проти позову. На її думку, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Представник органу опіки і піклування підтримала заявлені позовні вимоги, просила їх задовольнити у зв'язку з порушенням прав неповнолітньої дитини. Заслухавши учасників процесу, з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що 16.08.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання. За цим договором передано у власність позивача житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], позивач в свою чергу взяла на себе зобов'язання довічно утримувати відповідача, забезпечувати її харчуванням, доглядом, зберігаючи її довічне користування будинком. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 25.09.2012 року (справа №2120/4764/12 за позовом [PERSON] до [PERSON]), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 15.11.2012 року, розірвано договір довічного утримання від 16.08.2006 року та зобов'язано Херсонське ДБТІ зняти з реєстрації право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Після розірвання договору довічного утримання позивач 15.07.2013 року виїхала із спірного будинку та вивезла частину речей. Показаннями допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] встановлено, що 15.07.2013 року позивач добровільно виїхала зі спірного будинку. Оскільки вона перебувала на заробітках, речі вивозили її батьки, частина речей залишилась, бо не було чим їх забрати. З жовтня 2013 року позивач перебуває за межами території України, її син [PERSON] проживає з батьками позивача та за місцем їх мешкання ходить до школи. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 28.05.2013 року задоволено позов [PERSON] і визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням у спірному будинку [PERSON], [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] Докази скасування заочного рішення в матеріалах справи відсутні. Рішення суду набрало законної сили і було виконано шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Право користування є речовим правом (ст. 395 ЦК України). Згідно вимог ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника. Отже, за захистом до суду може звернутись особа, яка має відповідне речове право стосовно конкретного майна, і це право порушуються, оспорюється або не визнається іншою особою. Суд вважає, що позивач не має права користування житлом в спірному будинку, а тому її права жодним чином не були порушені. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Із розірванням договору довічного утримання право власності позивача на спірний будинок припинилося, в наслідок чого припинилось її право користування житлом та право користування житлом її неповнолітнього сина. Крім того, власник будинку [PERSON] померла, однак за життя вона використала своє суб'єктивне право і визнала позивача та членів її сім'ї такими, що втратили право користування житловим приміщенням в спірному будинку. Таким чином, заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed