Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що 27. вересня 1991 року між нею та [PERSON] укладено шлюб, під час якого у жовтні 2007 року її чоловік [PERSON] став засновником приватного виробничо-комерційного підприємства «М.Б.В.», до статутного капіталу якого ним внесено грошові кошти із сімейного бюджету та набутті ними їхньою спільною працею за період перебування у шлюбі в сумі 385 000 грн. В подальшому, засноване відповідачем [PERSON] підприємство на підставі договору купівлі-продажу будівлі №908 від 30 листопада 2007 року набуло у власність нежитлову будівлю літ. А (виробнича) загальною площею 257,60 кв.м., яка знаходить за адресою [ADDRESS], й відповідно вищевказане нерухоме майно виступило забезпеченням розміру статутного капіталу підприємства, його вартість становила 360 603 грн. 60 коп. Крім того, на підставі договору іпотеки, укладеного між відповідачем ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та зазначеним підприємством №014/05/606/131 від 29 лютого 2008 року вказане нерухоме майно стало предметом іпотеки за кредитними зобов'язаннями приватного виробничо-комерційного підприємства «М.Б.М.» Разом з тим, вважає, що вказаним договором іпотеки порушено її права як співвласника зазначеної будівлі, оскільки нежитлова будівля за адресою [ADDRESS] набута у власність у період шлюбу з [PERSON], який є засновником приватного виробничо-комерційного підприємства «М.Б.В.», а тому на вказане майно поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, а при укладенні спірного договору іпотеки, вона як співвласник своєї письмової згоди не надавала. Посилаючись на вказане, а також норми матеріального права, просила визнати нерухоме майно, що належить на праві власності ПВКП «М.Б.В.» - нежитлову будівлю літ. А (виробнича), загальною площею 257,60 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS] є суб'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], а також визнати договір іпотеки №014/05/606/131 від 29 лютого 2008 року, який укладено між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі ЧОД ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та приватним виробничо-комерційним підприємством «М.Б.В.», недійсним та стягнути солідарно з відповідачів понесені нею судові витрати. В судове засідання позивач та її представник не з'явились, від останнього до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в судове засідання не з'явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги не визнав з підстав викладених письмових запереченнях, в яких наголошував на те, що спірне майно належить на праві власності юридичній особі та на нього не може поширюватись режим спільної сумісної власності подружжя, а тому при укладенні оспорюваного правочину були дотримані усі вимоги встановленні чинним законодавством. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, від нього в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. Таким чином, враховуючи наявні у матеріалах справи заяви сторін, суд вважає за можливе розгляд справи на підставі ст.. 158 ЦПК України провести у їх відсутності та на підставі наявних у справі доказах. При цьому, суд також враховує й те, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що відповідачу [PERSON] слід відмовити у прийнятті визнання позову, а в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому Цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності В ході розгляду справи судом встановлено, що 27 вересня 1991 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, відомості про розірвання, визнання недійсним або припинення якого в матеріалах справи відсутні (а/с 10). Під час шлюбу, у жовтні 2007 року відповідач [PERSON] став засновником приватного виробничо-комерційного підприємства «М.Б.В.» та в статутний капітал даного товариства відповідачем внесено грошові кошти в сумі 38 5000 грн. Крім того, як убачається зі змісту статуту приватного виробничо-комерційного підприємства «М.Б.В.», засновником вказаного товариства є [PERSON] з 100% часткою у статутному фонді підприємства, сума внеску становить 385000 грн. (а/с 14). Відповідно до договору купівлі-продажу будівлі №908, укладеного між Департаментом економіки Чернівецької міської ради та ПВКП «М.Б.В.», останнє набуло у власність нежитлову будівлю літ. А (виробнича, загальною площею 257,60 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS] та право власності на дане нерухоме майно зареєстровано у визначеному законом порядку за ПВКП «М.Б.В.» (а/с 17). Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. При цьому, за змістом ч. 1 ст. 66 та ст. 139 ГК України визначено, що майно підприємства становлять речі та інші цінності (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб'єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна підприємства. Як убачається з п. 4.1 статуту приватного виробничо-комерційного підприємства «М.Б.В.», підприємство є власником набутого ним майна, в тому числі такого, що передане йому засновниками (учасниками), продукції та послуг, які вироблені підприємством в результаті господарської діяльності, доходів, одержаних в результаті господарської діяльності підприємства, та іншого майна, яке придбане на підставах передбачених законодавством (а/с 14). Таким чином, спірна нежитлова будівля є власністю третьої особи ПВКП «М.Б.В.». Зокрема, звертаючись до суду, позивач свої вимоги обґрунтовувала тим, що внесені відповідачем [PERSON] як її чоловіком під час шлюбу грошові кошти до статутного капіталу зазначеного підприємства були набутті спільною працею подружжя, й відповідно просила визнати придбане підприємством нерухоме майно спільною сумісною власністю. Так, статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України за наслідками розгляду справи № 6-79цс13. З аналізу вищенаведеного убачається, що критеріями, які дозволяють надати набутому майну режиму спільного майна є час набуття такого майна, кошти, за які таке майно набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє йому надати правовий режим спільної власності подружжя. Отже, лише при наявності сукупності вказаних обставин майно можна віднести до спільної сумісної власності подружжя в розумінні ст. 60 СК України. Таким чином, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що грошові кошти, внесені одним із подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується в інший об'єкт - право вимоги на виплату частини вартості такого внеску. При цьому одним з визначальних є той факт, що грошові кошти набутті подружжям під час їх спільного проживання. Отже, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства, що узгоджується також з правовою позицією викладеною у постанові Верхового Суду України № 6-79цс13 та постанові від 3 червня 2015 року № 6-38 цс15. За таких обставин, суд ураховуючи вищевказане, а також положення ст. ст. 57, 61 СК України приходить до висновку, що майно приватного підприємства не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Таким чином, набуваючи у власність майно на підставі вказаного договору купівлі-продажу, ПВКП «М.Б.В.» є єдиним власником спірного майна та таке не може одночасно перебувати у власності інших осіб, зокрема позивача та [PERSON] та призведе до зміни правового режиму майна приватного підприємства на режим спільного сумісного майна подружжя. Крім того, як убачається зі змісту позовних вимог, позивач вважаючи, що її право на частку у спірному майні порушено, відповідно до ст. 16 ЦК України обрала способом захисту своїх прав визнання вказаної вище нежитлової будівлі суб'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання недійсним договору іпотеки, укладеного щодо спірного майна. Так, за змістом рішення Конституційного суду України від 19.09.2012 року №1-8/2012, на яке як на підставі задоволення своїх вимог посилається позивач в позовній заяві та доданих до неї документів, за конституційним зверненням ПП «ІКІО» щодо офіційного тлумачення ч. 1 ст. 61 СК України, убачається, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, вирішуючи питання про усунення порушень права власності саме на позивача відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України лягає тягар доведення, що вона є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, разом з тим, за наслідками розгляду справи встановлено, що спірне майно належить на праві власності третій особі та на нього не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Разом з тим, зі змісту позовних вимог та обраного позивачем способу захисту своїх права убачається, що в даному випадку мова йде не про статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності, а про нерухоме майно належне підприємству, у зв'язку з чим, факт здійснення [PERSON] грошового внеску у статутний фонд підприємства не є предметом доказування в контексті позовних вимог. При цьому, позовних вимог щодо виплати половини вартості майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, позивачем не заявлено. Крім того, заявляючи вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, позивач ідентифікує будівлю як суб'єкт права власності, при цьому варто зазначити, що згідно ст.318 ЦК України суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені ст. 2 цього Кодексу, а спірне майно належить до об'єктів права власності відповідно до ст. 177 ЦК України. Таким чином, суд ураховуючи вищевказане, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача в частині визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю її та відповідача [PERSON] Щодо вимог позивача в частині визнання недійсним договору іпотеки, то суд зазначає наступне. Як убачається з матеріалів справи, з метою забезпечення належного виконання [PERSON] своїх зобов'язань за генеральним кредитним договором від 29 лютого 2008 року №014/05/606, між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПВКП «М.Б.В.» укладено договір іпотеки №014/05/606/131 відповідно до умов якого предметом іпотеки є нежитлова будівля за адресою [ADDRESS] (а/с 66-70). Так, відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (ч.3 ст. 640 ЦК України). При цьому, як встановлено судом, при укладенні іпотечного договору між ПАТ «Райффайзен Банк аваль» та ПВКП «М.Б.В.» було досягнуто згоди з усіх питань договору та досягнуто згоди на його укладення, по що свідчать підписи сторін. Крім того, вимогами ст.5 Закону України «Про іпотеку» визначено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Згідно ст. 215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Разом з тим, вважаючи, що її права як співвласника предмету іпотеки порушенні, оскільки при укладенні оспорюваного правочину не було отримано її згоди, позивач просила визнати даний договір недійсним, проте за наслідками розгляду справи не здобуто належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що спірним договором якимось чином порушенні права позивача, оскільки єдиним власником предмета іпотеки є ПВКП «М.Б.В.», яке уповноважене здійснювати правомочності власника щодо зазначеного майна, а тому підстави для визнання вказаного правочину недійсним відсутні. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed