Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

У травні 2018 року Виконавчий комітет Бориспільської міської ради як орган опіки та піклування звернувся до [PERSON] з позовом про позбавлення батьківських прав. Позивач посилається на те, що відповідач є одинокою матір'ю та повністю усунулась від виховання своєї дитини, [PERSON], [INFO], а тому звернувся із вказаним позовом до суду та просив: позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON], [INFO], народила доньку [PERSON] [INFO], будучи неповнолітньою та не в шлюбі, тому відомості про батька дитини записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Зазначено, що в травні 2016 у Голосіївському районі м. Києва у нежитловому та непридатному для проживання приміщенні соціальними працівниками була виявлена неповнолітня [PERSON] з малолітньою донькою [PERSON], [INFO], та поміщена до соціальної квартири у [ADDRESS]. Пояснено, що під час проведеної роботи було встановлено, що відповідач довготривалий час не має постійного місця проживання та реєстрації. Згодом відповідачка з малолітньою дитиною самовільно залишила соціальну квартиру та переїхала на проживання до подруги за адресою: [ADDRESS], але через деякий час відповідач залишила свою малолітню доньку у чужих людей та зникла на місяць. Позивач вказав, що 07.10.2016 малолітня [PERSON] була вилучена працівниками служби у справах дітей та сім'ї міської ради як дитина, яка залишилася без батьківського піклування, та поміщена до дитячого відділення Бориспільської центральної районної лікарні. Через деякий час за пропозицією працівників служби була написана заява матір'ю, неповнолітньою [PERSON] від 04.11.2016 щодо поміщення її малолітньої дитини [PERSON], [INFO], до КЗ КОР «Спеціальний обласний Будинок дитини м. Боярка», де дитина перебуває з 09.11.2016. Як зазначено позивачем, відповідно до інформації Комунального закладу Київської обласної ради «Спеціалізований обласний будинок дитини м. Боярка» мати [PERSON] за час перебування дитини в закладі жодного разу не відвідувала малолітню доньку [PERSON], не телефонувала, життям дитини не цікавилася, участі в утриманні дитини не брала. Враховуючи вищенаведене, з метою захисту законних прав та інтересів малолітньої [PERSON], [INFO], на належне виховання, матеріальне забезпечення, захист житлових та майнових прав дитини, орган опіки та піклування вважає доцільним порушити питання щодо позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] відносно малолітньої [PERSON], [INFO]. Ухвалою судді від 12.07.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 09.10.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання 31.01.2019 не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. В судове засідання 31.01.2019 відповідач не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, повноважного представника в судове засідання не направила, заява про розгляд справи у її відсутність до суду не надходила, про час розгляду справи повідомлена належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставила. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку сторони позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Врахувавши заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. ч. 7, 8 та 9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Згідно з нормами ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, крім того, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, а також ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON], батьками якої є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], відомості про батька дитини записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Встановлено, що відповідачка [PERSON] є одинокою матір'ю малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Позивач звернувся із вказаним позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що відповідачка повністю усунулась від виховання своєї дитини, [PERSON], [INFO]. З матеріалів справи вбачається, що з 06.05.2016 [PERSON] перебувала в соціальній квартирі для вагітних та матерів з дітьми раннього віку при Центрі допомоги дівчатам та молодим жінкам у складних життєвих обставинах «Право на здоров'я», який створений за підтримки Міжнародного благодійного фонду «Українська фундація громадського здоров'я» та мала тимчасову приписку у Центрі обліку бездомних громадян за адресою: вул. Суздальська, 4/6, м. Київ. Відповідачка разом зі своєю малолітньою донькою самовільно залишила соціальну квартиру та переїхала на проживання до подруги за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з Акту про виявлену дитину, яка залишилася без батьківського піклування, відповідно до інформації Київської міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 07.10.2016 працівники служби у справах дітей та сім'ї при відвідуванні родини громадянки [PERSON] за адресою [ADDRESS], виявили малолітню дитину [PERSON], [INFO], яка залишилася без батьківського піклування (мати з 28 вересня пішла в невідомому напрямку та до дитини не з'являлася, на зв'язок не виходила), дитину [PERSON], [INFO] вилучено 07.10.2016 о 14:25 год. та поміщено до дитячого відділення Бориспільської центральної районної лікарні для повного обстеження та вирішення питання подальшого влаштування дитини. Відповідно до заяви [PERSON] від 04.11.2016, остання просила помістити її малолітню дитину [PERSON], [INFO] до Комунального закладу Київської обласної ради «Спеціалізований обласний будинок дитини м. Боярка». Відповідно до довідки, наданої 15.01.2018 Комунальним закладом Київської обласної ради «Спеціалізований обласний будинок дитини м. Боярка», адміністрація КЗ КОР «Спеціалізований обласний будинок дитини м. Боярка» повідомила, що в закладі з 09.11.2016 знаходиться дитина [PERSON], [INFO], за весь час перебування дитини в закладі батьки її жодного разу не відвідували, участі в утриманні дитини не приймали. Рішенням Виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області №232 від 07.05.2018 «Про порушення питання щодо позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]» погоджено висновок про можливість позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Згідно вказаного Висновку органу опіки та піклування, з метою захисту законних прав та інтересів [PERSON], [INFO], на належне виховання, матеріальне забезпечення, захист житлових та майнових прав дитини, орган опіки та піклування вважає доцільним порушити питання щодо позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] відносно малолітньої [PERSON], [INFO]. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Дитині повинні бути надані всі можливості та сприятливі умови для фізичного, розумового, духовного, морального розвитку, дитина повинна зростати під піклуванням та відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, морального та матеріального забезпечення, дитина має право на освіту, яка має бути обов`язковою, сприяти її загальнокультурному розвитку, відповідальність за освіту та навчання дитини лежить перш за все на її батьках. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України на батьків покладені рівні обов'язки щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов'язки стосовно дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України п.16 постанови №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відтак, в матеріалах справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що відповідачка самоусунулась від виховання власної дитини, а тому суд вважає за доцільне позбавити [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Крім того, згідно п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Згідно п. 16 Пленум Верховного Суду України п.16 постанови №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Так, згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім'ї. Суд, при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя. Нормами статті 183 СК України встановлено визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Так, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON], на користь «Спеціального обласного Будинку дитини м. Боярка» на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.05.2018 та до досягнення дитиною повноліття, та зобов'язати «Спеціальний обласний Будинок дитини м. Боярка», відкрити особистий рахунок на ім'я малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у відділенні Державного ощадного банку України у місячний строк з дня набрання законної сили цим рішенням суду для перерахування платником аліментів встановленого судом розміру аліментів. За умовами ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Таким чином, на основі з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з того, що обставини визначенні п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України судом встановлені, та позивачем належним чином доведені і відповідачем не спростовані. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір.

Outcome: approved