Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

У травні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», який є правонаступником ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» (далі ТОВ «Вердикт Капітал»), звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] 05.02.2008 року укладено кредитний договір № 01-13-asip-2008 за умовами, якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 11 423 дол. США зі сплатою 12,20 % річних, строком до 04.02.2015 року. З метою належного забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору 05.02.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] було укладено договір поруки № б/н. Крім того, з метою належного забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору 19.04.2012 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] було укладено договір поруки № 01-13-asip-2008/п.2 та [PERSON] договір поруки № 01-13-asip-2008/п.1. Відповідно до умов вказаних вище договорів поруки відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як поручителі поручаються за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі основного договору. ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі. 18.10.2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір про відступлення прав вимоги, в тому числі і за кредитним договором № 01-13-asip-2008 від 05.02.2008 року. Відповідачі свої зобов`язання належним чином не виконали, в результаті чого станом на 07.05.2019 року мають заборгованість розмірі 81 706,52 грн., з якої: 74 177,18 грн. - заборгованість за кредитом, 999,69 грн. - заборгованість за відостками на день відступлення права вимоги, 6 529,65 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості). Враховуючи, що позичальником у строк передбачений кредитним договором не сплачено заборгованість та строк дії кредитного договору закінчився 04.02.2015 року, позивач просить відповідно до ст.ст. 625 та 1049 ЦК України стягнути солідарно з відповідачів 3% річних за період з 21.05.2016 року по 07.05.2019 року у розмірі 6591,00 грн. та пеню за обліковою ставкою НБУ за період з 21.05.2018 року по 07.05.2019 року у розмірі 25 327,94 грн. Ухвалою суду від 11.06.2019 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. У відзиві представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] заперечував проти позову, зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду з вказаним позовом, оскільки строк дії кредитного договору закінчився 04.02.2015 року, а отже і договори поруки вважаються також припиненими. Крім того вважає, що позивачем не доведено свою правоздатність та дієздатність щодо пред`явлення позовних вимог до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , так як до матеріалів справи не додано реєстр прав вимог, згідно якого можливо встановити передачу вимог за договором кредиту та договорами поруки, із підписами двох сторін (банку та позивача), у відповідності до Договору уступки, а також наданий до суду розрахунок заборгованості не є належним доказом , оскільки не містить помісячний період нарахування банком та сплати відповідачем 1 заборгованості та відсотків, як це передбачено п.п.3.2, 4.2, 4.3 кредитного договору. У відповіді на відзив ТОВ «Вердикт Капітал» виклав свої пояснення щодо наведених представником відповідачів [PERSON] у відзиві заперечень, зазначаючи, що позивачем не пропущено строк позовної давності, матеріали справи містять акт прийому-передачі до Договору про відступлення права вимоги від 18.10.2018 року, який засвідчує передачу прав за вище вказаними кредитним договором та договорами поруки. Від відповідача [PERSON] та [PERSON] також надійшли відзиви, в яких останні вважала вимоги позивач не обґрунтованими та поданими з пропуском строку позовної давності, у зв`язку з чим просили суд відмовити в задоволенні позову за необґрунтованістю Дослідивши матеріали справи, суд установив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] 05.02.2008 року укладено кредитний договір № 01-13-asip-2008 за умовами, якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 11 423 дол. США зі сплатою 12,20 % річних (п.4.1 договору), строком до 04.02.2015 року (п.3.2 договору) на умовах забезпеченості, поворотності, строковості та платності (п.2.1 договору). Також п. 3.8 договору передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення кредиту а бо несвоєчасної сплати процентів за користування кредитними ресурсами, як у випадку настання строку повернення кредиту (його частини) та/або строку спалти процентів, так й у випадку виникнення відповідно до умов цього договору зобов`язати позичальника достроково повернути кредитні ресурси та сплатити проценти, банк має право видавати наказ про примусову сплату боргового зобов`язання. З метою належного забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору 05.02.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] було укладено договір поруки № б/н. Крім того, з метою належного забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору 19.04.2012 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] було укладено договір поруки № 01-13-asip-2008/п.2 19.04.2012 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] було укладено договір поруки № 01-13-asip-2008/п.1. з метою належного забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору № 01-13-asip-2008 від 05.02.2008 року. Відповідно до п.1.1. вказаних договорів поруки - поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором № 01-13-asip-2008 від 05.02.2008 року. ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. 18.10.2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір про відступлення прав вимоги. Згідно акту приймання передачі до договору про відступлення права вимоги від 18.10.2018 року банк відступив а новий кредитор прийняв право вимоги за кредитним договором № 01-13-asip-2008 від 05.02.2008 року та вказаними вище договорами поруки. З урахуванням того, що до ТОВ «Кредекс Фінанс» перейшли права кредитора за кредитним договором, приймаючи до уваги невиконання відповідачами зобов`язань по укладеному договору, ТОВ «Кредекс Фінанс» звернулося до суду із відповідним позовом. Тому доводи представника відповідачів [PERSON] про відсутність у позивача правоздатність та дієздатність щодо пред`явлення позовних вимог до відповідачів [PERSON] та [PERSON] суд до уваги не приймає, так як вони спростовуються матеріалами справи. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Положеннями ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти, (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Уклавши кредитний договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості та платності [PERSON] порушувала договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості за користування кредитними коштами. Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 07.05.2019 року заборгованість [PERSON] з повернення кредиту становить 81 706,52 грн., з якої: 74 177,18 грн. - заборгованість за кредитом, 999,69 грн. - заборгованість за відостками на день відступлення права вимоги, 6 529,65 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості). [PERSON] не надано суду доказів сплати заборгованості за кредитним договором та відсотками розмір, яких визначений у наведеному розрахунку. Відповідно до ч.1 ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У ст. 610 ЦК України зазначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно наданого позивачем розрахунку за період з 21.05.2016 року по 07.05.2019 рік 3% річних становлять 6 591,00 грн., які останній просить стягнути солідарно з відповідачів. Перевіривши розрахунок 3% річних та оцінивши його в сукупності з іншими наявними у справі доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Окрім цього ч. 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом ч. 4 та 5 ст. 267 ЦК України та правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у справі № 6-1138цс15 сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Детальний розрахунок процентів за користування відповідачем-1 кредитом до 18.10.2018 року із зазначенням загального періоду нарахування процентів, конкретної суми нарахованих процентів за кожний конкретний місяць, розміру процентної ставки за якою здійснювалось нарахування, докази зміни розміру такої процентної ставки позивачем не надано. Розрахунок боргу 3% річних містить нарахування 3% річних від розміру заборгованості за період 1081 днів (в межах строків позовної давності), що склало 6 591,00 грн. З часу відступлення права вимоги на користь ТзОВ «Вердикт Капітал» платежі [PERSON] не здійснювалися, оскільки в наданому позивачем розрахунку зазначено загальний розмір заборгованості, без зазначення суми та часу внесення платежів. Згідно наданого позивачем розрахунку встановлено, що станом на 07.05.2019 року заборгованість [PERSON] з повернення кредиту становить 81 706,52 грн., з якої: 74 177,18 грн. - заборгованість за кредитом, 999,69 грн. - заборгованість за відостками на день відступлення права вимоги, 6 529,65 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості). Оскільки згідно п. 3.2.1. кредитного договору сторони погодили, що позичальник зобов`язується повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 04.02.2015 року, то з 05.02.2015 року почався відлік трирічного строку позовної давності, який сплив 05.02.2018 року. Датою звернення позивача до суду із вимогами про стягнення 3% річних є 21.05.2019 року, доказів звернення в межах строку позовної давності з вимогою про стягнення заборгованості та нарахованих відсотків в межах строку виконання зобов`язання позивачем не надано. Сторони кредитного договору не погоджували збільшення позовної давності шляхом укладення письмового договору. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, №22095/93, §51, ЄСПЛ, від 22.10.1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), №66610/09, §43, ЄСПЛ, від 29.01.2013 року). За таких обставин суд вважає, що позивачем пропущений строк, у межах якого він мав право звернутися до суду з вимогами про стягнення 3% річних за кредитним договором нарахованих на суму основного боргу за період з 05.02.2018 року по 07.05.2019 року, оскільки строк позовної давності до вказаних вимог закінчився 05.02.2018 року, а тому в задоволенні позову в цій частині позовних вимог слід відмовити. Стягненню з [PERSON] на користь позивача підлягають 3% річних за 626 днів у період з 21.05.2016 року (дата початку нарахування 3% річних згідно розрахунку позивача) до 05.02.2018 року (закінчення строку позовної давності) нараховані на заборгованість по основній сумі кредиту в розмірі 3 812,81 грн. З огляду на вказане суд відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі ст. 625 ЦК України він має право на стягнення 3% річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Щодо вимог позивача до поручителів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суд дійшов висновку про наступне. 05.02.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] було укладено договір поруки № б/н. 19.04.2012 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] було укладено договір поруки № 01-13-asip-2008/п.2 19.04.2012 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] було укладено договір поруки № 01-13-asip-2008/п.1. Вказані договори поруки були укладені з метою належного забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору № 01-13-asip-2008 від 05.02.2008 року. Відповідно до п.1.1. вказаних договорів поруки - поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором № 01-13-asip-2008 від 05.02.2008 року. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу) сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором (п. 6.2. договорів поруки). Відповідно до вимог ст. 553 ч. 1 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. При цьому поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. У правовій позиції викладеній в постанові Верховного суду України від 14.09.2016 року у справі № 6-1451цс16 зазначено, що непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням. Також треба зазначити, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв`язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Таким чином спростовується твердження позивача, що на договори поруки поширюються загальні строки позовної давності. З договорів поруки вбачається, що в них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 6.2 договорів поруки) про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Оскільки днем настання строку виконання основного зобов`язання є 04.02.2015 року, то після спливу шестимісячного строку 04.08.2015 року порука припинилася. Таким чином вимоги позивача до поручителів є безпідставними та не підлягають задоволенню. Отже позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню 3% річних нараховані на заборгованість по основній сумі кредиту за 626 днів у період з 21.05.2016 року до 05.02.2018 року нараховані на заборгованість по основній сумі кредиту в розмірі 3 812,81 грн., в іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю. Що стосується позовних вимог в частині стягнення пені за обліковою ставкою НБУ за період з 21.05.2018 року по 07.05.2019 року у розмірі 25 327,94 грн., то вони також задоволенню не підлягають, оскільки ст. 625 ЦК України, яка стала підставою звернення до суду не передбачено стягнення пені. Що стосується вимог про стягнення витрат надання правової допомоги у розмірі 20 000 грн. , суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно з ч. 1 ст.137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Відповідно до ч. 2ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018р. у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018р. у справі № 814/698/16. На підтвердження витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, позивач надав договір про надання професійної правничої допомоги від 17.12.2018 року, укладений між ТОВ «Вердикт Капітал» та Адвокатським об`єднанням «Вердикт», акт приймання-передачі виконаних робіт, детальний розрахунок виконаних робіт, яким вартість робіт оцінено у сумі 20 000 грн., та платіжне №18 від 29.03.2019 року про сплату 100 000 грн. Отже з наданих до суду документів не можливо встановити у якій саме справі надавалась правнича допомога, а також, те, що позивачем сплачено 20 000 грн. за надання правової допомоги в рамках підготовки та розгляду даної справи. Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення правоовїх допомоги у зв`язку з недоведеністю, при цьому судом враховано, що вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», зазначив, що оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97). Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 229,56 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 256, 257, 261, 267, 512, 514, 530, 526, 553, 554, 559, 599, 610, 625, 1054, 1077 ЦК України,

Outcome: partial