Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Леденьова Івана Сергійовича,третя особа - [PERSON] . У позовні, з урахуванням заяви про уточнення, просить суд скасувати постанову приватного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину №682/02-31 від 27.05.2020р. та зобов`язати його вирішити питання про видачу свідоцтва про спадщину на недоотриману пенсію, що складає 71548,11грн. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що він є спадкоємцем за законом до майна своєї бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] . Проте 27.05.2020р. відповідачем було прийнято постанову №682/02-31 про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на недоотриману пенсію, у зв`язку з тим, що стало відомо, що померлою було складено 2 заповіти, зміст яких є невідомим, також в неї є син [PERSON] , місцезнаходження якого невідомо, та не надано відомості про наявність або відсутність осіб, які постійно проживали з померлою. Позивач вважає, що дана постанова є такою, що порушує його права як спадкоємця, оскільки спадщина була прийнята та вчиненні усі необхідні дії для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, тому просить скасувати постанову приватного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину та зобов`язати його вирішити питання про видачу свідоцтва про спадщину на недоотриману пенсію. У судове засідання позивач не з`явивсь. Подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просив позов задоволити. У судове засідання представники приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Леденьова Івана Сергійовича третя особа [PERSON] не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Письмовий відзив до суду не надходив. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвали провести заочний розгляд справи. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що на теперішній час є тимчасово окупованою територією. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області було встановлено факт смерті [PERSON] та [INFO] було отримано свідоцтво про смерть. Як вбачається з матеріалів справи позивач є онуком померлої [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи (свідоцтвом про народження позивача, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № [NUMBER] від 21.01.2020р. щодо доньки померлої - народження [PERSON] та № [NUMBER] від 21.01.2020р. щодо шлюбу [PERSON] та [PERSON] ). Свідоцтвом про смерть від 10.02.2017р. підтверджується факт смерті [PERSON] (доньки спадкодавця), отже позивач є спадкоємцем за померлою матір`ю. 25.02.2020р. позивач звернувся до відповідача із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець та було відкрито спадкову справу №65580701. Однак, 27.05.2020р. нотаріусом було прийнято постанову №682/02-31 про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на недоотриману пенсію, у зв`язку з тим, що неможливо встановити коло спадкоємців, не надано відомості про наявність або відсутність осіб, які постійно проживали з померлою, та неможливо отримати цю інформацію, оскільки м. Макіївка Донецької області належить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження; не надано заповіти (оригінали та копії), видані від імені померлої, у зв`язку з тим, що заповіти знаходяться в архівах на тимчасово окупованій території України. З урахуванням викладеного, вважаючи постанову державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії незаконною, позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України «Про нотаріат», та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5. Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Як наголошується Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року № 2, можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Закону України «Про нотаріат» поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти. Обов`язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні. Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом. Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст. 49 Закону України «Про нотаріат», не є вичерпним. За наявності умов, передбачених 49 Закону України «Про нотаріат» на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні. Перевіряючи законність дій нотаріуса, суддя повинен детально вивчити закон, на підставі якого діяв нотаріус чи інша посадова особа, уповноважена на вчинення нотаріальної дії, дослідити всі докази і з`ясувати обставини, що мають значення для справи. Це, у свою чергу, дає суду можливість винести законне й обґрунтоване рішення. П. 4.9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно з п. 4.12 цього ж Порядку, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Згідно з пунктом 4.14. Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Судом встановлено, що позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та є внутрішньо переміщеною особою відповідно до довідки№3244-0098765323 від 15.01.2020р. Відповідно до Указу Президента України від 7.02.2019р.№ 32/2019, яким встановлено межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, м. Макіївка є тимчасово окупованим містом. З копії спадкової справи вбачається, що відповідно до Спадкового реєстру за життя померлою [PERSON] було складено два заповіти, що посвідчені приватним нотаріусом м. Макіївка Донецької області [PERSON] 09.09.2009р. та шостою державною нотаріальною конторою м. Селидове Донецької області 15.08.2001р. Також у матеріалах спадкової справи міститься відповідь шостої державної нотаріальної контори м. Селидове Донецької області про те, що архів залишився в Донецькій області на території, що на теперішній час є непідконтрольною владі України, що унеможливлює надання копії заповіту. П. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Ст. 14 цього ж Закону встановлено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами. Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 13 Конвенції визнається право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Враховуючи усе вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позивач обмежений у можливості надання нотаріусу всіх необхідних документів для отримання свідоцтва про право на спадщину. Отже, позовні вимоги в частині скасування постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача в частині зобов`язання вирішення питанні про видачу свідоцтва про право на спадщину, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. З огляду на положення чинного цивільного законодавства України, зокрема ст.ст. 3, 16 ЦК України, статей 67, 68 Закону України «Про нотаріат», суд не може зобов`язати нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат», проте суд вважає за можливе позивачу захистити своє порушено право шляхом зобов`язання нотаріуса вирішити питання про видачу свідоцтва про право на спадщину, що узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові по справі №754/16825/15-ц від 19.03.2018р. При таких обставинах суд знаходить повністю обґрунтованими позовні вимоги у цій частині, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява від 10 лютого 2010 року № 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v.), серія A,303-A, п. 29). На підставі ст. ст. 15, 16, 1217, 1218, 1223, 1233, 1268, 1276 ЦК України та

Outcome: approved