Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження. Позивач Дніпровська міська рада звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання права власності на незавершений будівництвом багатоквартирний житловий будинок по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Дніпровської міської ради від 20.09.2017р. №83/24 «Про визначення об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра об`єкта нерухомого майна по [ADDRESS] » визначено об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Представники відповідача в судовому засіданні з позовними вимогами позивача не згодні та надали до суду відзив, відповідно до якого просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено наступне. Розпорядженням Дніпропетровського міського голови від 15.10.2014 року № 553-р незавершеному будівництву по [ADDRESS], відповідно до ситуаційної схеми розміщення. Відповідач є власником даного незавершеного будівництва, загальною площею 1088,8 кв.м., квартирний (багатоквартирний) житловий будинок, який складається з цокольного поверху літ. А, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 10.09.2015 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушанськой І.Р. Право власності на нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 688588112101. Розпорядженням в.о. міського голови від 24.11.2015 року № 882-р вул. Плеханова була перейменована на вул. Князя Володимира Великого. Розпорядженням в.о. міського голови [PERSON] від 12.09.2017 року № 1092-р визнано таким, що втратило чинність, розпорядження міського голови від 15.10.2014 року № 553-р «Про присвоєння адреси незавершеному будівництву по вул. Плеханова (Бабушкінський район)» та доручено головному архітектурно-планувальному управлінню департаменту по роботі з активами міської ради підготувати проект рішення міської ради про присвоєння адреси не завершеному будівництвом багатоквартирному житловому будинку по вул. Князя Володимира Великого (вул. Плеханова ). Крім того, 20 вересня 2017 року Дніпровська міська рада ухвалила рішення № 80/24 «Про присвоєння адреси незавершеному будівництвом багатоквартирному житловому будинку по вулиці Князя Володимира Великого ( Шевченківський район)», згідно якого зазначеному об`єкту присвоєна адреса - [ADDRESS] . В цей же день, 20.09.2017 року, Дніпровська міська рада ухвалила рішення № 83/24 «Про визначення об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра об`єкта нерухомого майна по [ADDRESS]. В подальшому, рішенням сесії Дніпровська міської ради VII скликання від 11.10.2017 року № 30/25 «Про визначення об`єктом права комунальної власності територіальні громади міста Дніпра об`єкта нерухомого майна по [ADDRESS] визнано таким, що втратило чинність, рішення Дніпровська міської ради № 83/24 від 20.09.2017 року. Рішення №30/25 від 11.10.2017 року також було визнано втратившим чинність, відповідно до рішення Дніпровської міської ради №47/28 від 20.12.2017 року «Про врегулювання питань, пов`язаних з подальшим використанням об`єкту нерухомого майна», за яким спірний об`єкт було визнано об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. В ст. 319 Цивільного Кодексу України вказано власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ст. 321 Цивільного Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до приписів п.3.4. Пленуму ВГСУ №6 від 17.05.11р. «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин»: за змістом статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). З огляду на приписи статті 182, частини другої статті 331, статті 657 ЦК України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно. У разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов`язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім`я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного в таких випадках положення статті 212 ЗК України застосуванню не підлягають. (правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 902/889/16 та від 21.01.2019 у справі № 910/22093/17.,від 20 березня 2019 року справа № 910/6186/17 Відповідно до статті 74 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Відповідно до частин 4-6 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника. Жодної із зазначених підстав для припинення права власності [PERSON] в даному випадку не встановлено. Крім того, позивачу на момент прийняття рішення Дніпровської міської ради від 20.09.2017р. №83/24 було достеменно відомо, яка особа і на якій підставі є власником спірного об`єкту незавершеного будівництва. Зокрема, відповідно до ст. 350 Цивільного кодексу України викуп земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, приватної власності для суспільних потреб чи їх примусове відчуження з мотивів суспільної необхідності здійснюються в порядку, встановленому законом. Законом, що регулює вказані правовідносини є Закон України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності». Згідно частин 1, 2 ст. 4 Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності» фізичні або юридичні особи не можуть бути протиправно позбавлені права приватної власності на земельні ділянки, інші об`єкти нерухомого майна, що на них розміщені. Викуп чи примусове відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, допускається на підставі та в порядку, встановлених цим Законом. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та в порядку, визначених цим Законом, мають право викупу земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, для суспільних потреб. Порядок та умови прийняття рішення про викуп земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, для суспільних потреб передбачені ст. 10 вказаного Закону. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності» у разі неотримання згоди власника земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з викупом цих об`єктів для суспільних потреб зазначені об`єкти можуть бути примусово відчужені у державну чи комунальну власність лише як виняток з мотивів суспільної необхідності і виключно під розміщення: об`єктів національної безпеки і оборони; лінійних об`єктів та об`єктів транспортної і енергетичної інфраструктури (доріг, мостів, естакад, магістральних трубопроводів, ліній електропередачі, аеропортів, морських портів, нафтових і газових терміналів, електростанцій) та об`єктів, необхідних для їх експлуатації; об`єктів, пов`язаних із видобуванням корисних копалин загальнодержавного значення; об`єктів природно- заповідного фонду; кладовищ. Примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, допускається, як виняток, з мотивів суспільної необхідності лише в разі, якщо будівництво зазначених у частині першій цієї статті об`єктів передбачається здійснити із застосуванням оптимального варіанта з урахуванням економічних, технологічних, соціальних, екологічних та інших чинників. Примусове відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності здійснюється за рішенням суду. Рішення Дніпропетровської міської ради від 20.09.2017р. № 83/24 не відповідає вимогам закону щодо викупу земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, для суспільних потреб. Крім того, у самому Рішенні взагалі не йдеться про викуп, а зазначено про визнання не завершеного будівництвом багатоквартирний житловий будинок по [ADDRESS] об`єктом комунальної власності. Жодного рішення суду про примусове відчуження не завершеного будівництвом багатоквартирний житловий будинок по [ADDRESS] , з мотивів суспільної необхідності, не надано. Таким чином, відсутні будь-які підстави вважати визнання Рішенням Дніпровської міської ради від 20.09.2017р. № 83/24 об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради, не завершений будівництвом багатоквартирний житловий будинок по [ADDRESS] , з підстав викупу для суспільних потреб чи примусового відчуження з мотивів суспільної необхідності. Суд також звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч.2 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Як вбачається із зазначеної норми, перелік підстав для набуття права комунальної власності є вичерпним, та жодної з підстав набуття права комунальної власності, вказаної в частині 2 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», щодо об`єкту незавершеного будівництва, розташованого за адресою [ADDRESS] . в судовому засіданні не встановлено. Територіальна громада не може на підставі власного рішення набути право власності на об`єкт незавершеного будівництва, оскільки згідно з ч.3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Рішення позивача прийняті не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; прийняті необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; а також без дотримання принципу пропорційності, тобто не дотримано балансу між несприятливими наслідками для прав та інтересів і ціллю відповідача, на яку спрямоване рішення позивача. Крім того, доводи позивача те, що об`єкти нерухомості за адресою [ADDRESS] це різні об`єкти, спростовуються наявними у матеріалах справи ситуаційними схемами розміщення незавершеного будівництва, зокрема ситуаційною схемою розміщення до Розпорядження Дніпропетровського міського голови від 15.10.2014 року № 553-р та ситуаційною схемою розміщення до рішення сесії Дніпровської міської ради від 20.09.2017 року №80/24, з яких вбачається та підтверджується візуальним розміщенням прилеглих об`єктів нерухомості до спірного об`єкта, в тому числі з адресними номерами 6б, 13, 15 що мова в обох випадках йде про один і той же об`єкт. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed