Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

У червні 2017 року Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на його користь борг у розмірі 10 500 польських злотих, еквівалент, згідно офіційного курсу Національного Банку України на день подання позову 72 388,5 грн, та судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 25.11.2016 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] був укладений нотаріально засвідчений договір позики про передачу у власність коштів та зобов`язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у розмірі 8 000,00 польських злотих. Згідно Договору позики Позичальник зобов`язаний повернути суми позики у термін до 31.01.2017 року. Крім того, відповідач [PERSON] додатково позичила у позивача 1 100 польських злотих та 1 400 польських злотих. Позивачем та відповідачем [PERSON] спільно складено досудову вимогу. Згідно цієї вимоги підтверджується заборгованість у загальній сумі 10 500 польських злотих та зобов`язання повернути позику в повному обсязі. Документ було складено для двох сторін та підписано відповідачем [PERSON] 09.05.2017 року. Проте, всупереч умови позики та досудової вимоги, відповідачі заборгованості не повернули, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.06.2017 року позовну заяву залишено без руху. 27.07.2017 року на адресу суду надійшла заява представника позивача [PERSON] на вимоги ухвали Печерського районного суду м. Києва від 21.06.2017 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.07.2017 року відкрито провадження у справі. Запропоновано відповідачам подати заперечення проти позову. Судове засідання призначено на 17.11.2017 року. 17.11.2017 року в судовому засіданні за неявкою сторін оголошено перерву до 15.03.2018 року. 15.03.2018 року судове засідання знято з розгляду, у зв`язку із перебуванням судді в іншому провадженні, перерву продовжено до 24.04.2018 року. 24.04.2018 року надійшов відзив на позов від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , в якому вона заперечує проти задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі з наступних підстав. [PERSON] не визнає позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі, вважає вимоги Позивача безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам закону, не підтверджені належним чином та допустимими доказами, а тому не можуть бути задоволені. Подана представником позивача копія договору позики від 25.11.2016 року, посвідчена нотаріусом Віолетою Фабровською (м. Грубешів, Польща), укладеного між [PERSON] (громадянин Польщі) та [PERSON] , [PERSON] (громадяни України), яку засвідчено особисто громадянином Польщі [PERSON] , не є належним доказом, у розумінні ст. 77 ЦПК України, наявності зобов`язань у розмірі 8 000 польських злотих [PERSON] та [PERSON] перед [PERSON] , оскільки вказаний договір не підписано Позивачем як Позикодавцем. За текстом перекладу Договору зрозуміло, що було порушено порядок нотаріального оформлення вказаного договору у частині відсутності перекладача для громадян України [PERSON] та [PERSON] , які не володіють польською мовою, що викликає обґрунтовані сумніви у автентичності вказаного документу. Зазначений документ не містить апостилю, у відповідності до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів ( Гаага 1961 р.). Твердження Позивача про додаткову позику у розмірі 1100 польських злотих та 1400 польських злотих не підтверджується договорами позики на вказані суми. Документ, названий як вимога про оплату, викладений на звичайному папері в клітинку ніколи не складався [PERSON] спільно з [PERSON] , не отримувався особисто нею, також вона ніколи особисто на вказаному документі не проставляла власного підпису. 24.04.2018 року судове засідання знято з розгляду, у зв`язку із перебуванням судді в іншому провадженні, перерву продовжено до 16.07.2018 року. 16.07.2018 року судове засідання знято з розгляду, у зв`язку із перебуванням судді в іншому провадженні, перерву продовжено до 06.09.2018 року. 06.09.2018 року сторони в судове засідання не з`явились, були оповіщені належним чином, перерву продовжено до 15.11.2018 року. 15.11.2018 року суд ухвалив зобов`язати позивача отримати судову повістку для вручення відповідачу, перерву продовжено на 23.01.2019 року. 23.01.2019 року судове засідання знято з розгляду, у зв`язку із перебуванням судді у відпустці, перерву продовжено до 01.04.2019 року. 01.04.2019 року за клопотанням представника відповідача оголосшено перерву для ознайомлення з матеріалами справи, перерву продовжено до 06.06.2019 року. 10.05.2019 року надійшла відповідь на відзив представника позивача [PERSON] 06.06.2019 року у зв`язку з відсутністю даних про сповіщення відповідача, перерву продовжено до 13.08.2019 року. 13.08.2019 року сторони в судове засідання не з`явились, були оповіщені належним чином, перерву продовжено до 25.11.2019 року. 25.11.2019 року сторони в судове засідання не з`явились, були оповіщені належним чином, перерву продовжено до 19.02.2020 року. 19.02.2020 року сторони в судове засідання не з`явились, були оповіщені належним чином, перерву продовжено до 03.11.2020 року. В судове засідання Позивач та його представник не з`явились, були оповіщені належним чином, представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідачі, представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись за останнім відомим місцем проживання. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов?язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що 25.11.2016 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] був укладений нотаріально засвідчений нотаріусом Віолетою Фабровською (м. Грубешів, Польща) договір позики про передачу у власність коштів та зобов`язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у розмірі 8 000,00 польських злотих. Згідно Договору позики Позичальник зобов`язаний повернути суми позики у термін до 31.01.2017 року. Крім того, відповідач [PERSON] додатково позичила у позивача 1 100 польських злотих та 1 400 польських злотих. Позивачем та відповідачем [PERSON] спільно складено досудову вимогу. Згідно цієї вимоги. підтверджується заборгованість у загальній сумі 10 500 польських злотих, еквівалент, згідно офіційного курсу Національного Банку України на день подання позову 72 388,5 грн, та зобов`язання повернути позику в повному обсязі. Документ було складено для двох сторін та підписано відповідачем [PERSON] 09.05.2017 року. За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладений в належній формі, тільки якщо сторони домовились з приводу всіх суттєвих умов договору (ст. 638 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 2 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі №369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Так, у договорі позики від 25.11.2016 року зазначено, що передача зазначеної договору суми позики здійснюється під час підписання цього договору. З цього моменту договір позики вважається укладеним. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відтак, у справі встановлено, що відповідачі договірні зобов`язання не виконали, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 10 500 польських злотих, еквівалентом, згідно офіційного курсу Національного Банку України на день подання позову 72 388,5 грн. У разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Аналогічний висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 301/2052/18 (провадження № 61-7786св21). Твердження представника про те, що надана представником позивача копія договору позики від 25.11.2016 року, посвідчена нотаріусом Віолетою Фабровською (м. Грубешів, Польща), укладеного між [PERSON] (громадянин Польщі) та [PERSON] , [PERSON] (громадяни України) не є належним доказом, у розумінні ст. 77 ЦПК України, зазначений документ не містить апостилю, у відповідності до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (Гаага 1961 р.). Твердження Позивача про додаткову позику у розмірі 1 100 польських злотих та 1 400 польських злотих не підтверджується договорами позики на вказані суми. Документ, названий як вимога про оплату, викладений на звичайному папері в клітинку ніколи не складався [PERSON] спільно з [PERSON] , не отримувався особисто нею, також вона ніколи особисто на вказаному документі не проставляла власного підпису, суд не приймає до уваги з наступних підстав. Згідно із ст. 3 Гаагської Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів «Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений». Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації». Між Україною та Польщею підписаний та ратифікований законодавчими органами обох держав Договір про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах (Договір ратифіковано Постановою Верховної Ради № 3941-ХІІ від 04 лютого 1994 року). Згідно ст. 15 зазначеного Договору документи, які підготував або засвідчив відповідний орган однієї з Договірних Сторін, скріплені гербовою печаткою і підписом уповноваженої особи, мають силу документа на території іншої Договірної Сторони без потреби будь-якого іншого засвідчення. Це стосується також копій і перекладів документів, які засвідчені відповідним органом. Документи, які на території однієї з Договірних Сторін визнаються офіційними, вважаються такими ж на території іншої Договірної Сторони. При цьому, відповідачем не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є нечинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17. Відтак, пред`явлений позов про стягнення заборгованості за договором позики від 25.11.2016 року є обґрунтованим і підлягає задоволенню. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються в тому числі на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Доказів виконання зобов`язання з [PERSON] , [PERSON] перед [PERSON] матеріали справи не містять. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову судовий збір підлягає стягненню солідарно із відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved