Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

У травні 2019 року заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила встановити факт спільного проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на момент смерті останнього, а саме на [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування поданої заяви, заявник вказала на те, що між заявником та [PERSON] було укладено шлюб. В подальшому заявник та [PERSON] сумісно мешкали за адресою: [ADDRESS] , де були зареєстровані. З початком проведення Антитерористичної операції на сході України у 2015 році заявник та [PERSON] були вимушені переїхати до м. Дніпра, де були взяті на облік, як внутрішньо переміщені особи та почали фактично мешкати за адресою: [ADDRESS] . На початку травня 2016 року заявник та [PERSON] знаходились за місцем реєстрації, де останній [INFO] року раптово помер. Отримавши свідоцтво про смерть чоловіка, заявник звернулась до Чечелівського відділу обслуговування громадян управління обслуговування громадян ГУ ПФУ в Дніпропетровській області для оформлення пенсії по втраті годувальника. Однак заявниці було відмовлено та вказано, що необхідним є надання довідки про сумісне проживання з годувальником на момент його смерті. Заявнику видано зазначену довідку представниками окупаційної адміністрації м. Єнакієве. Враховуючи, що документи з окупованих територій не мають юридичної сили на території України, заявник вимушена звернутись до суду. У судовому засіданні заявник підтримала заяву та просила її задовольнити в повному обсязі, зазначивши, що у 2014 році почались бойові дії, вона з її чоловіком переїхали у 2015 році до сестри у м. Дніпро та отримали довідку про визнання їх тимчасово переміщеними особами, у 2016 році повернулись до м. Єнакієве, де згодом чоловік помер. Після цього, [PERSON] повернулась проживати до м. Дніпро. Через деякий проміжок часу, заявник звернулась до Пенсійного фонду України із заявою про отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника, проте їй було відмовлено, однак письмової відмови у видачі пенсії надано не було. У судовому засіданні представник заявника підтримав заяву в повному обсязі, просив її задовольнити, посилаючись на підстави, які зазначені у заяві. Представник заінтересованої особи - Чечелівського відділу обслуговування громадян управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином. 15.07.2019 року від заінтересованої особи надійшли письмові пояснення на заяву, згідно яких зазначено, що заявник має право за бажанням перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, проте має надати докази спільного проживання з померлим та перебування у нього на утриманні та у разі неможливості отримати необхідні документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється в судовому провадженні. Вислухавши заявника, представника заявника, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає, у зв`язку з наступним. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до листа Верховного суду України від 01.01.2012 р. «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», виникнення особистих і майнових прав громадян, їх зміну і припинення закон завжди пов`язує з настанням чи зміною певних обставин, тобто з юридичними фактами. У більшості випадків вони підтверджуються різними свідоцтвами, довідками та іншими документами, що видаються громадянам в адміністративному порядку. Проте, не завжди заінтересована особа має можливість довести документально, що той чи інший факт мав місце. Тому, в певних випадках допускається судовий порядок встановлення фактів, що мають юридичне значення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у цивільному процесі в порядку окремого провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що 19 червня 1965 року Ленінським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (арк.с.10). Відповідно до довідки від 19.03.2015 року № 1203002515 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; фактичним місцем проживання зазначено адресу: [ADDRESS] . Датою закінчення довідки вказано 19.09.2015 року (арк.с.7). Згідно довідки від 16.12.2014 року №1203001693 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; фактичним місцем проживання зазначено адресу: [ADDRESS] . Датою закінчення довідки вказано 15.06.2016 року (арк.с.9). З огляду на вищезазначене суд дійшов висновку, що заявник та [PERSON] фактично проживали разом за адресою: [ADDRESS] з 19.03.2015 року (дата взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] ) по 19.09.2015 року (дата закінчення довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] ). Як вбачається з довідки від 27.02.2019 року, виданої КП «Жилищно-ремонтное управление №2» ДНР, за адресою: [ADDRESS] , був зареєстрований та проживав разом з [PERSON] , [PERSON] , який помер [INFO] . Проте, із зазначеної довідки не вбачається, у який саме період [PERSON] та [PERSON] проживали разом за вказаною адресою (арк.с.12). У паспорті громадянина України серії [NUMBER] , виданого Єнакієвським МВ УМВС України у Донецькій області, міститься відмітка про реєстрацію [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , датована 03.06.1974 р.(арк.с.8). Така ж сама відмітка про реєстрацію міститься у паспорті громадянина України серії [NUMBER] - [PERSON] (арк.с.5). Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №1297, [PERSON] помер [INFO] у віці 76 років, місцем смерті зазначено м. Єнакієве, Донецька область (арк.с.19). Проте, заявником не надано суду жодних доказів на підтвердження того факту, що саме на момент смерті [PERSON] ( [INFO] ) заявниця проживала разом з останнім за адресою: [ADDRESS] , чим не було виконано вимоги ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Після смерті чоловіка заявник 11.03.2019 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області для переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Згідно ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Чечелівським відділом обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області заявнику надано роз`яснення, що для переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника необхідно надати документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема органом місцевого самоврядування, або документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), виданий відповідно із вимогами чинного законодавства. Одночасно роз`яснено, що місто Єнакієве віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження (арк.с.20). На підтвердження факту проживання [PERSON] та [PERSON] разом, в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Так, допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що заявник є його матір`ю, а померлий - батьком. Зазначив, що батько жив з матір`ю постійно до останніх його хвилин. У 2015 році вони його привозили жити до м.Дніпро, потім, він заходів повернутися до дому, а коли привезли його до дому, через місяць батька не стало. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні зазначила, що є подругою заявниці. У зв`язку військовими діями заявник та її чоловік переїхали у 2015 році до м. Дніпро. Потім, разом повернулись у м. Єнакієво, де чоловік заявника помер, похоронами займалась його дружина. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказав на те, що він є другом заявника. Останній знає, що заявник разом з чоловіком проживали у м. Єнакієве, потім під час війни переїхали до м. Дніпро та через деякий час повернулись до м. Єнакієве, де [PERSON] згодом помер. Проте, суд ставить під сумнів достовірність фактів, повідомлених зазначеними свідками, оскільки їх показання об`єктивно не підтверджуються зібраними у справі доказами. Згідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до п.п. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно ч.1 ст. 18 Закону «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, викладені заявником, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, та не ґрунтуються на вимогах закону; докази, надані заявником не можуть бути прийняті судом за достовірні, тобто, як такі, які достовірно свідчать про смерть особи. Враховуючи викладене, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок заявника. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed