Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

У червні 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.09.2010 р. між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір без номеру, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту та відсотків. У зв'язку з цим, за розрахунком позивача, станом на 30.04.2018 р. виникла заборгованість відповідача за кредитним договором у розмірі 28457,75 грн., в тому числі 1447,08 грн. основної суми кредиту, 21879,35 грн. процентів за користування кредитом, 3300,00 грн. заборгованості за пенею та комісією, 1831,32 грн. штрафу. Тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою суду від 02.07.2018 року було відкрито провадження у справі, а розгляд справи призначений в порядку спрощеного позовного провадження. 23.10.2018 року до матеріалів справи надійшов письмовий відзив представника відповідача, адвоката Сахно О.В., на позовну заяву, в якому вона просила у позові відмовити. При цьому, не висловлюючи чітких заперечень щодо факту укладення відповідачем кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів за ним та залишку заборгованості за основною сумою кредиту в розмірі 1447,08 грн., представник відповідача в обґрунтування заперечень щодо вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за їх несвоєчасне повернення заявила про застосування позовної давності, а в щодо вимог про стягнення штрафу - про неприпустимість одночасного стягнення пені та штрафу за одне й те саме порушення договірних зобов'язань. Крім того, представник відповідача заперечувала проти наданого позивачем розрахунку процентів за користування кредитними коштами, оскільки відповідач укладав кредитний договір з умовою щодо кредитної ставки на рівні 30,00% річних, а тому підвищення позивачем в подальшому в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом до 34,2% річних та 43,2% річних є неправомірним, і не може братись до уваги при визначенні заборгованості відповідача за процентами. 13.11.2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач повністю заперечив проти доводів сторони відповідача, в узагальненому виді пославшись на таке: по-перше, відповідач заздалегідь повідомлявся про підвищення процентної ставки за користування кредитними коштами та не надсилав заперечень проти цього, а саме підвищення поширювалось лише на кошти, використані відповідачем після заздалегідь оголошеної позивачем дати; по-друге, наданий позивачем розрахунок заборгованості складений відповідно до розроблених позивачем правил обчислення процентів за користування кредитом та штрафних санкцій, він узгоджується з відомостями про рух коштів по рахунку відповідача, і самим відповідачем не спростований; по-третє, штраф та пеня є окремими видами неустойки, а не самостійними видами юридичної відповідальності, при чому штраф застосовується позивачем за порушення виконання зобов'язання, а пеня - за несвоєчасність виконання грошового зобов'язання, і тому їх одночасне застосування, з огляду на принцип свободи договору, не суперечить вимогам чинного законодавства України; по-четверте, позовна давність в даному випадку не сплинула, оскільки вона починає обчислюватись з дня, наступного за днем закінчення дії виданої відповідачу платіжної картки (в даному випадку - з 01.06.2015 року), а позивач звернувся до суду з позовом 15.06.2018 року, тобто до спливу позовної давності. Крім того, під час розгляду справи представник відповідача подала окрему заяву про застосування позовної давності до всіх вимог позивача, посилаючись на те, що позовна давність за цими вимогами почала спливати з 01.06.2015 року і сплинула 01.06.2018 року, тоді як позов був підписаний позивачем 05.06.2018 року і до суду надійшов 19.06.2018 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. Водночас, під час судового засідання 16.01.2019 року представник відповідача надала додаткові письмові заперечення, в яких, посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року, вказала на наявність підстав для часткового задоволення позову - на суму 4077,99 грн., в тому числі 1447,08 грн. основної суми боргу, 1530,91 грн. процентів за користування кредитом, та 1100,00 грн. пені. В судове засідання з розгляду справи по суті представник позивача не з'явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на доводи, викладені в письмових заявах по суті справи. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши відповідні норми матеріального права та судову практику приходить до наступного. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і виплати проценти. Позивач, здійснюючи банківську діяльність, затвердив Умови та Правила надання банківських послуг, на підставі яких пропонував клієнтам платіжні карти та інші банківські послуги, зазначені у Заяві та у Пам'ятці Клієнта. У преамбулі зазначених Умов та Правил надання банківських послуг зазначено, що вони разом з із заявою, Пам'яткою клієнта та Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Затвердженням Умов та Правил позивач в порядку ст. 641 ЦК України зробив публічну оферту на укладення договору банківських послуг для необмеженого кола осіб. Відповідно до п. 3.1-3.3 Умов та Правил, дані Умови регулюють відносини між Банком та Клієнтом з випуску та обслуговування Карт. Банк випускає Клієнту Картку на підставі Заяви, належним чином заповненої та підписаної Клієнтом. Випуск Карти та відкриття Рахунку Карти здійснюється в разі прийняття Банком позитивного рішення про можливість випуску Клієнту Картки. Датою укладення Договору є дата відкриття рахунку, вказана у розділі заяви «Відмітки банку». На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору позивачем надано фотокопію Анкети-заяви приєднання до Умов та Правил від 24.09.2010 року. Із змісту цього документу випливає, що відповідач просив випустити йому дебетову особову картку; щодо видачі кредитної картки у цій Заяві не зазначено. Водночас позивачем була надана довідка від 12.11.2018 року про те, що згідно вказано вище заяви відповідач отримав дві картки - № [NUMBER] та № [NUMBER], зі строком дії до 31 травня 2015 року. Також позивачем була надана виписка про рух коштів по рахункам відповідача за допомогою платіжних карток із вказаними вище номерами та роздруківки смс-повідомлень, надісланих позивачем відповідачу щодо збільшення процентної ставки за кредитом. Зі змісту наведених вище документів, судом встановлено, що: 1)починаючи з 13.09.2011 року відповідач активно користувався платіжною карткою № [NUMBER], використовуючи за її допомогою кредитні кошти для отримання готівки та оплати товарів у різноманітних магазинах, а також періодично поповнюючи кредитний рахунок через термінали самообслуговування або шляхом переказу з інших платіжних карток; при цьому дати і суми списання коштів з вказаної картки, а також дати і суми поповнення картки, зазначені у наданій позивачем виписці по рахунку, повністю узгоджуються з датами і сумами, зазначеними у розрахунку заборгованості; 2)15.08.2014 року відповідач на телефонний номер [NUMBER] отримав від позивача смс-повідомлення про підвищення процентної ставки до 2,9% на місяць щодо витрат, що будуть здійсненні починаючи з 01.09.2014 року; отримавши таке повідомлення, відповідач заперечень позивачу не висловив, продовжуючи користуватись кредитною карткою № [NUMBER], тобто погодився із збільшенням процентної ставки щодо витрат, здійснених ним після вказаної дати; 3)15.03.2015 року відповідач на телефонний номер [NUMBER] отримав від позивача смс-повідомлення про підвищення процентної ставки до 3,6% на місяць щодо витрат, що будуть здійсненні починаючи з 01.04.2015 року; отримавши таке повідомлення, відповідач заперечень позивачу також не висловив, продовжуючи користуватись кредитною карткою № [NUMBER], тобто погодився із збільшенням процентної ставки щодо витрат, здійснених ним після вказаної дати; 4)строк дії платіжної кредитної картки № [NUMBER] закінчився 31.05.2015 року, після чого іншої кредитної картки відповідач не отримував; 5)станом на 31.05.2015 року відповідач мав заборгованість у розмірі 1447,08 грн. за основною сумою кредиту та 171,19 грн. за процентами за користування кредитом, що випливає з наданого позивачем розрахунку; 6)останній платіж з поповнення кредитного рахунку на суму 298,00 грн. був здійснений відповідачем 20.08.2015 року, тобто вже після закінчення строку дії кредитної картки. Оцінюючи у сукупності встановлені факти, суд бере за основу й застосовує висновки щодо правильного застосування норм матеріального права, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. Зокрема, у п. п. 89-93 вказаної Постанови зазначається, що, за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). Як випливає з наданої позивачем довідки, відповідачу була видана лише одна кредитна картка за номером № [NUMBER] з терміном дії до 31.05.2015 року, і саме цією датою обмежувався строк кредитування. Відтак, нарахування позивачем процентів за користування кредитом за період з 01.06.2015 року і по 30.04.2018 року (дату, станом яку нарахована заборгованість, визначена позивачем як ціна позову) є неправовірним, і позов у цій частині не підлягає задоволенню саме з підстав, викладених у п. 91 Постанові ВП ВС від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. Вирішуючи питання про стягнення заборгованості, що існувала станом на момент припинення строку кредитування, суд керується правовими висновками, викладеними у п.п. 56-64 Постанови ВП ВС від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. Зокрема, у цій Постанові зазначається, що загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Як було встановлено судом, станом на 31.05.2015 року заборгованість відповідача з повернення основної суми кредиту становила 1447,08 грн. та з того часу не змінювалась, і залишається такою станом на час розгляду справи судом. Крім того, станом на вказану дату позивачем були зараховані проценти за користування кредитом в розмірі 171,19 грн. (накопичувальним підсумком). Відповідно до п. п. 5.3, 5.4 правил користування платіжною карткою, строк і погашення по кредиту по платіжним карткам із встановленим мінімальним обов'язковим платежем наведений у Пам'ятці клієнта, яка є невід'ємною частиною Договору. Платіж включає плату за користування кредитом та частину заборгованості за кредитом. По платіжним картам без встановленого мінімального обов'язкового платежу строк погашення процентів по кредиту - щомісяця за попередній місяць, а строк погашення кредиту в цілому - не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на картці. За відомостями виписки про рух коштів по кредитному рахунку відповідача, останній протягом строку дії картки належним чином виконував зобов'язання щодо внесення обов'язкового щомісячного платежу не менше 5% від суми заборгованості. Останні такі платежі в межах строку дії картки були здійснені відповідачем 02.04.2015 року на суму 400,00 грн. та 30.04.2015 року на суму 3,05 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що неналежне виконання відповідачем зобов'язань щодо повернення основної суми боргу та процентів за користування ним почалось з моменту закінчення строку дії платіжної картки, а позовна давність щодо вимог про погашення заборгованості, яка утворилась станом на вказаний момент (1447,08 грн. основної суми кредиту та 171,19 грн. процентів), почала спливати з 01.06.2015 року. Водночас, згідно виписки про рух коштів про кредитному рахунку відповідача, останній раз поповнення цього рахунку відповідач здійснив 20.08.2015 року на суму 298,00 грн., тим самим перервавши сплив позовної давності, яка почала спливати спочатку з 21.08.2015 року та сплинула 20.08.2018 року. Позивач звернувся з даним позовом у червні 2018 року, тобто в межах строку позовної давності, а тому заява сторони відповідача про застосування позовної давності до заявлених позивачем вимог в цій частині задоволенню не підлягає. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає заборгованість з основної суми кредиту в розмірі 1320,27 грн. ((1447,08 грн. + 171,19 грн.) - 298,00 грн.), оскільки відповідач, поповнивши кредитний рахунок на суму 298,00 грн., погасив заборгованість зі сплати процентів станом на день припинення строку кредитування (171,19 грн.) та частково погасив заборгованість з основної суми кредиту. Вирішуючи питання щодо вимог про стягнення з відповідача пені та комісії у розмірі 3300,00 грн., суд виходить з такого. Згідно витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», який доданий до позову, але який не містить підпису відповідача про ознайомлення з ними, пеня складається з двох частин: перша 0,24% від суми заборгованості за кожен день прострочення, друга - тверда сума у розмірі 50 грн. за перший місяць прострочення за кредитом на суму від 100,00 грн., та 100,00 грн. - за другий місяць поспіль і більше. Водночас в позовній заяві не зазначено, яким пунктом Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів, передбачено нарахування та стягнення комісії у розмірі 100,00 грн. щомісяця, відомості про що включені до розрахунку заборгованості. У доданому до позовної заяви витягу з тарифів, також не міститься інформація щодо такої комісії. Умови та Правила надання банківських послуг, актуальні на час отримання відповідачем кредитної картки, а так само на час виникнення остаточної заборгованості, які розміщені на офіційній сторінці позивача в Інтернеті, також немає відомостей про щомісячну комісію в розмірі 100,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі Позивачем не доведено, що ця комісія була передбачена умовами договору між сторонами, а також те, за яку саме послугу нараховувалась ця комісія. Також суд звертає увагу, що комісія за певну послугу банку зазвичай нараховується незалежно від наявності заборгованості і не є формою цивільно-правової відповідальності. В даному ж випадку, як свідчить розрахунок позовних вимог, позивач почав нараховувати так звану комісію лише з періоду, коли почала формуватися заборгованість відповідача, тобто явно має характер цивільно-правової санкції за порушення договірних зобов'язань, що не передбачено чинним законодавством України. Крім того, у тексті позовної заяви сума 3300,00 грн. зазначена як «пеня та комісія», тоді як у розрахунку заборгованості ця сума обліковується лише як комісія, а у виписці про рух коштів по кредитному рахунку відсутні відомості про нарахування будь-яких комісій. Таким чином, пред'являючи вимоги про стягнення з відповідача суми в розмірі 3300,00 грн., позивач не надав обґрунтованого розрахунку, яка частина з цієї суми є пенею, а яка - комісією та за що, тоді як ці види грошових зобов'язань є зовсім різними за підставами виникнення та правовою природою. Також суд бере до уваги, що позивачем не надано жодного доказу надання ним відповідачу послуг, за які нарахована комісія, тоді як за правовими висновками Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 20.09.2019 року у справі № 666/4957/15-ц, умова кредитного договору, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», взагалі є нікчемною. За таких обставин суд вважає безпідставним позов у частині вимог про стягнення суми так званої пені та комісії в розмірі 3300,00 грн. Крім того, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення штрафу у розмірі 1831,32 грн. також не підлягають задоволенню, оскільки в цій частині заява сторони відповідача про застосування позовної давності є обґрунтованою, адже щодо вимог про стягнення неустойки законом встановлена спеціальна позовна давність тривалістю один рік. Враховуючи встановлені судом обставини початку спливу позовної давності, щодо вимог про стягнення неустойки вона сплинула 20.08.2016 року. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 6, 267, 634, 638-642, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial