Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16.08.2007 року між Банком та відповідачем укладено договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 5200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22.80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Договором передбачена сплата пені і штрафу. Згідно з графіком платежів позичальник зобовязалась повернути кредитні кошти та нараховані проценти, однак свої зобовязання за кредитним договором відповідач не виконувала належним чином. У зв*язку із зазначеними порушеннями зобов*язань відповідач, станом на 30.04.2017 року має заборгованість 21203,56 грн., яка складається з наступного: 5000 грн. заборгованість за кредитом, 13140,47 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 1815 грн. заборгованість за пенею та комісією за користування кредитом, 250 грн. штраф (фіксована частина), 997,79 грн. штраф процентна складова. Просять стягнути заборгованість за кредитним договором, в розмірі: 21203,56 грн. та понесені судові витрати в розмірі 1600 грн. Представник позивача у судове засідання зявився, позов підтримав повністю та просить його задовольнити з викладених підстав. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала повністю та просить відмовити у його задоволенні у звязку із пропуском позивачем трьох річного строку позовної давності, оскільки про інші строки остання з Банком ніяких угод не укладала, зазначила, що позивач мав звернутись у 2012 році однак, від терміну укладення договору кредиту, до 2017 року до суду чи до неї не звертався, а тому просить застосувати строки позовної давності. Зважаючи на позицію позивача, заслухавши пояснення відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Встановлено, що 16.08.2007 року між Банком та відповідачем укладено договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 5200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22.80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, тобто до 2012 року, хоча в позовній заяві зазначено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий строк. Суд вважає, що таким твердженням Банк визнає, що дія договору не повинна перевищувати двох років, оскільки подальше продовження дії договору не передбачено. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі ст. ст.256,\~257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 5ст. 261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником свого зобовязання. Позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися за кожний черговий платіж з моменту порушення строку його погашення ( така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України № 6-116ц13 від 06 листопада 2013 року). Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачем були здійснено платежі, однак 2012 року у неї зявляється перша заборгованість. Отже порушення відповідачем умов кредитного договору підтверджується матеріалами справи та відповідачем не оспорюється. Разом з тим, останній платіж відбувся 31.10.2008 р., про що було відомо позивачу. Однак позов ним предявлено до суду тільки у травні 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Відповідач заявила клопотання про застосування строку позовної давності, яке було викладено у її заяві та яке вона підтримала, що відповідно до ч. ч. 3, 4ст. 267 ЦК Україниє підставою для відмови у позові. Вивчивши матеріали справи та врахувавши її обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки Банком пропущено строк позовної давності. Відповідно до ч. 1ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленості сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Проте, письмовий кредитний договір від 16.08.2007 року не містить умов про збільшення строку позовної давності, а також між сторонами не укладалось будь-якої додаткового угоди про збільшення цього строку. Тому є неприйнятними вказані доводи позивача, оскільки не можна вважати застереження про ознайомлення позичальника з Умовами кредитування, узгодженням між сторонами збільшеного строку позовної давності або укладенням письмового договору про збільшення строку позовної давності у розумінні ст. 259 ЦК України. Виходячи з вимог змагальності сторін, обовязків доказування і подання доказів, враховуючи зазначені обставини, так як позивач не надав доказів того, що відповідач підписував умови та правила надання банківських послуг, або договір, де було вказано про збільшення строку позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити, у звязку із спливом позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed