Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із згаданим позовом до [PERSON], в якому прохає визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] (а.с.2). Свої вимоги мотивує тим, що, укладаючи зазначений договір, насправді мав на меті укладення договору довічного утримання, оскільки в силу похилого віку та за станом здоров'я потребує сторонньої допомоги. Посилаючись на те, що укладений договір не відповідав його внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, позивач просив визнати договір дарування недійсним на підставі частини третьої ст.203 та статті 229 ЦК України. У серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON], в якій прохає зобов'язати [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні спірною квартирою. Дозволити [PERSON] демонтаж старих замків та монтаж нових замків на вхідних дверях спірної квартири. Вселити [PERSON] до спірної квартири та встановити порядок користування цією квартирою (а.с.66). Свої вимоги мотивує тим, що на підставі спірного правочину набула право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. У 2014 році [PERSON] став вимагати повернення подарованого майна і перешкоджати їй користуватися ним, відібрав ключі від вхідних дверей. Зустрічну позовну заяву прийнято судом до спільного розгляду із первісним позовом (а.с.76). В судовому засіданні позивач [PERSON] наполягав на задоволенні своїх вимог з підстав, викладених в позовній заяві. Проти задоволення зустрічного позову заперечував. Відповідачка [PERSON] наполягала на задоволенні зустрічного позову з підстав, викладених в заяві та проти задоволення первісного позову заперечувала. Будучи належно повідомленими про час і місце розгляду справи, представник Комсомольського міського управління юстиції та приватний нотаріус Комсомольського міського нотаріального округа [PERSON], до залу суду не з'явилися, звернувшись із заявами про розгляд справи у їх відсутність. Приватний нотаріус надала суду письмові заперечення проти позову, в яких прохала у задоволенні первісного позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено, що 25 січня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, згідно з яким позивач подарував, а відповідач отримав у дар 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округа [PERSON] (а.с.5). 02 лютого 2012 року право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] на підставі спірного договору дарування (а.с.6). За змістом ст.ст.10, 59, 60 ЦПК України, правосуддя у цивільних справах здійснюється на засадах змагальності сторін, тому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Заперечуючи проти задоволення первісного позову відповідачка [PERSON] наполягала на тому, що за два роки до укладення спірного правочину вона та позивач [PERSON] розпочали проживати однією сім'єю, вести спільне господарство і тому останній запропонував подарувати їй половину квартири як співмешканці. Однак згадані твердження та факт спільного проживання однією сім'єю належними та допустимими доказами не підтверджено, а навпаки, спростовуються поясненнями [PERSON] Останній зазначив в судовому засіданні, що на час укладення спірного правочину йому виповнилося 71 рік, він мав незадовільний стан здоров'я у зв'язку із чим потребував сторонньої допомоги, яку йому запропонувала [PERSON], яка значно молодша та здоровіша його. Вони домовилися, що [PERSON] передасть [PERSON] у власність половину належної йому квартири за те, що вона буде доглядати його довіку. Згаданий договір було посвідчено у нотаріуса, але його дійсний зміст йому зрозуміло не було. З початку [PERSON] виконувала умови угоди, допомагала позивачу по господарству, готувала їжу, прибирала, прала, відвідувала його у лікарні. Через рік після укладення договору [PERSON] перестала приділяти [PERSON] уваги, переїхала у село Пришиб, де займалася сільським господарством та іноді відвідувала позивача. Однією сім'єю вони ніколи не проживали, спільного господарства не вели і спільного бюджету не мали. Коли [PERSON] пригрозив відповідачці розірвати договір, як він вважав, довічного утримання, остання повідомила, що то був договір дарування, після чого зареєструвалася в його квартирі. Суд не має сумнівів у тому, що за станом здоров'я [PERSON] потребував стороннього догляду, так як крім того, що на час укладення спірного договору йому виповнилося 71 рік, протягом березня - листопада 2012 року він тричі знаходився на стаціонарному лікування, що підтверджується приєднаними до справи епікризами та історіями хвороби стаціонарного хворого на його ім'я (а.с.9,54-63). Цю обставину визнала в судовому засіданні і відповідачка [PERSON], пояснивши, що протягом певного часу за станом здоров'я [PERSON] не міг себе самостійно обслуговувати і потребував стороннього догляду. Відповідачка [PERSON] визнала в судовому засіданні ту обставину, що після укладення спірного договору жодного разу плату за комунальні послуги отримані за вказаною адресою вона не сплачувала, витрат по утриманню нерухомого майна не несла, що у свою чергу свідчить про те, що в розумінні позивача [PERSON] ним укладався саме договір довічного утримання, в іншому випадку він би не утримував чуже майно (подаровану 1/2 квартири). У зустрічний позовній заяві відповідачка [PERSON] зазначила, що запропонований нею порядок користування спільною квартирою існує з моменту укладення спірної угоди, і підтвердила цю обставину в судовому засіданні, що у сукупності з іншими доказами вказує на хибність її тверджень про проживання з позивачем однією сім'єю, і навпаки свідчить про наявність правовідносин, що склалися у зв'язку із договором довічного утримання. Суд вважає хибними твердження [PERSON] про те, що квартира позивача являється її єдиним житлом з наступних підстав. Так, в судовому засіданні відповідачка [PERSON] визнала ту обставину, що до того моменту, як позивач забрав у неї ключі від спірної квартири, вона тривалий час проживала в селі Пришиб, так як займається там сільським господарством. Крім того, [PERSON] визнала в суді, що на праві приватної власності вона має двокімнатну квартиру, тому в силу ч.1 ст.61 ЦПК України згадана обставина не підлягає доказування. Та обставина, що цю квартиру вона передала у користування своїм родичам жодного юридичного значення не має. Не заслуговують на увагу і доводи відповідачки на заперечення первісного позову про те, що позивач [PERSON] один мешкає у трикімнатній квартирі, якої йому забагато, так як вони не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що вимоги [PERSON] є обґрунтованим з наступних підстав. Так, згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Таким чином, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт відсутності волевиявлення [PERSON] під час укладення ним договору на безоплатну передачу у власність відповідачці 1/2 частини квартири, яка є його єдиним житлом. Позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилився щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникли після його укладення між ним і відповідачем. З огляду на викладене, первісний позов [PERSON] підлягає до задоволення. З наведених вище підстав, суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] є необґрунтованим і задоволенню не підлягає. Питання щодо судових витрат вирішено судом у відповідності до ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved