Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, у якому зазначала, що 3.01.13 року навпроти автобусної зупинку «Новоселівка» Гадяцького р-ну, Полтавської області трапилась дорожньо-транспортної пригода за участю автомобіля марки Volkswagen Caddi, державний номер [NUMBER], під керуванням її сина [PERSON], та автомобіля марки ВАЗ 2105, під керуванням [PERSON] У результаті ДТП отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, більше трьох місяців перебувала на лікарняному та потребувала оперативного втручання - риноплатистики. Винним у ДТП визнано [PERSON], який на час вчинення був неповнолітнім та не мав права керувати автомобілем. Просила стягнути з [PERSON], який приходиться батьком [PERSON], 94 218,84 грн. моральної шкоди. У червні 2014 року з аналогічними позовами до [PERSON], [PERSON] про стягнення відшкодування матеріальної та моральної шкоди звернулись [PERSON] та [PERSON] Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської областів від 18 вересня 2014 року до участі у справі залучено у якості співвідповідача ПрАТ СК «Провідна». Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської областів від 18 вересня 2014 року позови [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], [PERSON], ПрАТ СК «Провідна» про стягнення матеріальної та моральної шкоди об'єднані в одне провадження. Остаточно [PERSON] просив стягнути з [PERSON] 19 550 грн. моральної шкоди. Остаточно [PERSON] просила стягнути з [PERSON] 35 000 моральної шкоди. Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 29 грудня 2014 року позови задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 40000,00 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь держави 520 грн. судового збору. У позовних вимогах до ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] порушено питання про скасування рішення у частині стягнення на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 40 000 грн., з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, і ухвалення у цій частині нового рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної у результаті ДТП. Апелянти [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у апеляційних скаргах порушують питання про скасування рішення з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права і ухвалення нового, яким їх позовні вимоги до [PERSON] задовольнити у повному обсязі. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, вважає, що останні підлягають частковому задоволенню. При цьому, з огляду на ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Виходячи з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. Із справи вбачається, що вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2014 року, що набрав законної сили, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання з іспитовим строком. Цивільний позов прокурора Гадяцького району в інтересах держави в особі фінансового управління Гадяцької РДА про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь фінансового управління 2 103,06 грн. Цивільний позов [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] залишеного без розгляду, роз'яснено право звернутися до суду у порядку цивільного судочинства. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вироком встановлено, що 3.01.13 року на автодорозі Т-17-05 Лохвиця-Гадяч-Охтирка, поблизу с. Новоселівка, Гадяцького р-ну, Полтавської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки Volkswagen Caddy, державний номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON], та автомобіля марки ВАЗ-2105, державний номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON] У момент ДТП у автомобілі марки Volkswagen Caddy, державний номерний знак [NUMBER], окрім водія, знаходились пасажири [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які отримали ушкодження різного ступеню тяжкості. Згідно з висновку експерта №108 від 6 лютого 2013 року, у [PERSON] виявлено тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров'я, у вигляді перелому 1-го пальця кисті, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, перелому кісток носу, гематом, синців, припухань м'яких тканин та саден шкіри, голови, тулубу, кінцівок, які могли утворитися від дії тупих предметів з обмеженими контактуючими поверхнями, якими могли бути виступаючі частини салону автомобіля. Відповідно до висновку №107 від 24 січня 2013 року у [PERSON] виявлено тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров'ю, у вигляді перелому лівої променевої кістки, гематом, набряку м'яких тканин, забійних ран та саден шкіри голови, кінцівок, які могли утворитися від дії тупих предметів з обмеженими контактуючими поверхнями, якими могли бути виступаючі частини салону автомобіля. Даних щодо спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень вироком не встановлено. Задовольняючи позов частково, місцевий суд виходив з того, що [PERSON], як особа, з вини якої сталася ДТП, має нести відповідальність за заподіяну позивачам моральну шкоду, розмір відшкодування якої визначався судом, виходячи з глибини фізичних та душевних страждань. Між тим, з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням. Відповідно до п. 22.3 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції від 18.11.12 року (що діяла на момент вчинення ДТП), потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність володільця автомобіля марки ВАЗ-2105, державний номерний знак [NUMBER], була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» за договором страхування (полісом) №АВ/5970593/1710/12 від 22.03.12 року. Заподіяння [PERSON] та [PERSON] у результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 3.01.13 року, ушкодження здоров'ю середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров'я, з яким п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України пов'язує виникнення у особи права на відшкодування моральної шкоди, встановлено вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 11 листопада 2014 року. Із справи також вбачається, що [PERSON] у 2013 році зверталася до ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» за страховою виплатою по події від 3.01.13 року, у якій був пошкоджений належний їй автомобіль марки Volkswagen Caddy, державний номерний знак [NUMBER], та страхова компанія здійснила виплату останній у сумі 19 684,69 грн. через систему Private Money (а.с. 129). Слід зазначити, що відносно відшкодування моральної шкоди до цієї ж страхової компанії мало місце звернення [PERSON] в інтересах [PERSON], розглянувши заяву якої ПрАТ «Страхова компанія «Провідна», пославшись на положення ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», запропонувало [PERSON] для встановлення та визначення розміру моральної шкоди звернутися до суду. Проте, місцевим судом не врахував того, що страховик визнав настання страхового випадку та погодився відшкодувати моральну шкоду, заподіяну потерпілим у ДТП, у визначеному судом розмірі, та без законних на те підстав відмовив у задоволенні позовних вимог, що пред'являлися до страхової компанії. При вирішенні питання про розміри відшкодування моральної шкоди на користь потерпілих [PERSON] та [PERSON], суд першої інстанції правильно виходив із засад розумності виваженості та справедливості. Між тим, визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню на користь [PERSON], місцевий суд фактично виходив з того, що у результаті ДТП 3.01.13 року останній було встановлено групу інвалідності, та у зв'язку з цим вона втратила роботу. Апеляційний суд знаходить обґрунтованим довід апеляційної скарги [PERSON] щодо недоведеності причинно-наслідкового зв'язку між дорожньо-транспортною пригодою та встановлення [PERSON] групи інвалідності й звільненням з роботи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Клопотань про призначення судово-медичної експертизи щодо визначення причин встановлення [PERSON] групи інвалідності не заявлялось, відповідних висновків щодо даних обставин не надавалося. Таким чином, зазначені вище негативні для [PERSON] обставини та їх прямий причинний зв'язок з фактом настання ДТП залишився не доведеним. За таким обставин, при вирішенні питання про розміри відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON], апеляційний суд вважає обґрунтованим, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначити розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 35 000 грн. Водночас, з визначених судом сум відшкодування моральної шкоди, ураховуючи положення п. 22.3 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» на користь [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню по 5 000 грн. у межах лімітів відповідальності страховика, встановлених зазначеною статтею закону та страховим полісом. Доводи апеляційних скарг [PERSON], [PERSON] та [PERSON] обґрунтовані однаковими обставинами та ґрунтується на незгоді апелянтів з визначеним судом розміром відшкодування моральної шкоди, що знайшло свою правову оцінку вище. Твердження апелянтів щодо відповідальності [PERSON] за заподіяну позивачам шкоду є безпідставним, ураховуючи, що на момент звернення до суду з цим позовом [PERSON] досяг повноліття, та може нести відповідальність за шкоду, передбачену ч. 1 ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України. За таких обставин, рішення місцевого суду у частині вирішення позовних вимог [PERSON], [PERSON] підлягає скасуванню із ухваленням у цій частині нового по суті заявлених ними вимог.

Outcome: partial