Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства „[PERSON] база № 85 Державного агентства резерву України, Державного агентства резерву України у якому, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати недійсним наказ Державного агентства резерву України від 28 березня 2017 року № 43-к про скасування наказу директора ДП «[PERSON] база №85» від 01 лютого 2017 року №27-к «Про прийняття на роботу [PERSON]Г.», поновити його на посаді заступника директора Державного підприємства «[PERSON] база №85» Державного агентства резерву України, стягнути з Державного підприємства «[PERSON] база №85» Державного агентства резерву України на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 54 877 грн. 50 коп., а також моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. Позивач зазначив, що 01 лютого 2017 року його було призначено на посаду заступника директора Державного підприємства „[PERSON] база № 85 Державного агентства резерву України. В період з 30 березня 2017 року по 17 травня 2017 року він перебував на лікарняному, після виходу на роботу йому стало відомо, що на підставі наказу Голови Державного агентства резерву України від 28 березня 2017 року №43-к його звільнено з грубим порушенням ст. ст. 36,40 КЗпП України. Наказом №76-к від 30 березня 2017 року було скасовано наказ директора ДП «[PERSON] №85» від 01 лютого 2017 року «Про прийняття на роботу [PERSON]Г.». Посилаючись на викладене, позивач вважає його звільнення незаконним, безпідставним та таким, що грубо порушує його права, передбачені КЗпП України, окрім того вчиненим не передбаченим законом способом, у звязку з чим просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник Державного підприємства „[PERSON] база № 85 Державного агентства резерву України в судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог в повному обсязі, просив відмовити в їх задоволенні. Представник відповідача Державного агентства резерву України в судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки викладені в позові обставини не відповідають дійсності, а вимоги суперечать нормам діючого законодавства. Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини та громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно дост.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1, ч. 3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] перебував з відповідачем ДП „[PERSON] база № 85 Державного агентства резерву України у трудових відносинах, а саме: з 01 лютого 2017 року перебував на посаді заступника директора, на підставі Наказу №27-к від 01 лютого 2017 року. З листків непрацездатності, серії АГЦ №625683, АГТ №622969, АГТ №681540, вбачається що [PERSON] знаходився на лікарняному у період з 30 березня 2017 року по 17 травня 2017 року. Відповідно до наданої фотокопії Наказу в.о. директора ДП „[PERSON] база № 85 Державного агентства резерву України №76-к від 30 березня 2017 року, скасовано повністю наказ директора ДП «[PERSON] база №85» від 01 лютого 2017 року №27-к «Про прийняття на роботу [PERSON]Г.», як такого, що виданий у порушення п.2.3 контракту. Наказом голови Держаного агентства резерву України №43-к від 28 березня 2017 року скасовано наказ директора державного підприємства «[PERSON] база №85» від 01 лютого 2017 року №27 - к «Про прийняття на роботу [PERSON]Г.» Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів від 6 листопада 1992 року N 9 судам слід звернути увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9 При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. В пунктах 16, 17 «Положення про порядок укладення контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу» зі змінами та доповненнями, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203, у разі розірвання контракт з керівником підприємства може бути розірваний на підставах, установлених чинним законодавством, а також передбачених у контракті. При цьому розірвання контракту з ініціативи органу управління майном або керівника підприємства повинно провадитися з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 06.11.1992 року № 9 з послідуючими змінами та доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів» надав розяснення в п.17, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Крім того, підстави припинення трудового договору визначені у статті 36 КЗпП України, яка не містить такої підстави як скасування наказу про прийняття на роботу, тобто з позивачем було розірвано трудовий договір у спосіб, не передбачений законодавством, а тому його звільнення шляхом скасування наказу про прийняття на роботу є незаконним, бо не відповідає положенням законодавства про працю. Таким чином, суд дійшов до висновку, що ДП „[PERSON] база № 85 Державного агентства резерву України під час звільнення [PERSON] було допущено порушення вимог ст. ст. 36, 40 КЗпП. Враховуючи наведене суд вважає, що [PERSON] звільнено з займаної посади без законних підстав, тому позов про поновлення на роботі підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. Середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Як вбачається із довідки ДП „[PERSON] база № 85 від 27 вересня 2017 року №311, середньомісячна заробітна плата [PERSON] за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню, становить 18 000 грн. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Час вимушеного прогулу [PERSON] складає 125 робочих днів, з 01 квітня 2017 року по 03 жовтня 2017. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становила 439 грн. 02 коп. ((9000+9000) : 41), а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу на день ухвалення рішення становить 54877 грн. 50 коп. (125 х 439,02). З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача щодо визнання недійсним наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України. Разом з тим, стосовно завдання позивачу моральної шкоди, суд зазначає таке. Відповідно до положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995). Систематичний аналіз наведених вище норм чинного цивільного законодавства України, а також правової позиції Верховного Суду України, викладеної у Постанові Пленуму № 4 від 31.03.1995 свідчить про те, що вимоги про відшкодування моральної шкоди можуть бути задоволені у випадку: наявності заподіяння моральної шкоди, протиправності діяння особи, результатом чого є завдання моральної шкоди, вини особи в заподіяння моральної шкоди, наявності причинного зв'язку між протиправним діянням та заподіянням шкоди. Якщо ж хоч один з вище перелічених чинників відсутній, то вимоги щодо відшкодування моральної шкоди вважаються безпідставними. Виходячи з п. 18 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4, при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з'ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди. Натомість, позивачем не обґрунтовано жодним чином: -суму, яку він просить стягнути на відшкодування моральних страждань; -не вказано, у чому саме полягає моральна шкода; -не доведений причинно-наслідковий зв'язок між винесенням наказу № 27-к від 28 березня 2017 року та погіршення здоров'я позивача. Пунктом 9 постанови Пленуму від 31 березня 1995 № 4 роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до ухвали Судової палати у цивільних справах ВСУ від 31.03.2005, суд, визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню повинен виходити із засад розумності, виваженості і справедливості. Так, позивачем заявлена моральна шкода, що підлягає стягненню з відповідача у розмірі 20000 грн., при цьому в порушення ст. 23, 1167 ЦК України не зазначено в чому саме полягає ця шкода. В даному випадку моральна шкода має тільки умовне вираження відповідно до слів позивача. В силу ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачем не надано, а в суді не здобуто жодних доказів, які б підтверджували заподіяння йому моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і необхідності додаткових зусиль для організації позивачем свого життя. Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення, в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул в межах суми за один місяць. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України, суд стягує Державного підприємства «[PERSON] база №85» Державного агентства резерву України на користь держави судові витрат.

Outcome: partial