Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в якому вказувала, що 04 січня 2014 року між нею та відповідачкою був укладений договір позики, що підтверджується письмовою розпискою. Відповідно до договору [PERSON] отримала в позивачки в борг грошові кошти в розмірі 2 000 доларів США та зобовязалася повернути їх в повному обсязі за першої можливості. Посилаючись на те, що відповідачка ухилилася від повного та своєчасного виконання умов договору позики в частині повернення коштів, а саме на вимогу [PERSON] повернула їй лише 100 доларів США в січні 2016 року та 100 доларів США в листопаді 2017 року, а тому позивачка просила стягнути з неї в національній валюті України (гривні) заборгованість за договором в розмірі 47 160 грн., що в еквіваленті станом на дату складання позову становить 1\~800 доларів США. Також, враховуючи те, що [PERSON] ухилилася від належного виконання умов договору позики, а тому [PERSON] просила стягнути з неї на свою користь пеню за весь час прострочення зобовязання в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що становить 4\~884,89 грн. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки [PERSON], її представник [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Визнаючи факт укладення з [PERSON] договору позики та отримання грошових коштів у розмірі 2\~000 доларів США, відповідачка вказувала на те, що на вимогу позивачки частину коштів в розмірі 850 доларів США вона повернула останній, решту коштів зобовязується повернути найближчим часом. За встановлених обставин, враховуючи, що повернення позики, згідно договору, обумовлене можливістю позичальника, вказуючи на незадовільний стан здоровя та тяжке матеріальне становище остання не вбачала підстав для задоволення позову як в частині стягнення отриманих коштів, так і в частині стягнення пені. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивачки, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для вирішення спору. Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON], відповідачки [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 04 січня 2014 року [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої уклали між собою договір позики, що підтверджується письмовою розпискою. Відповідно до договору [PERSON] отримала в позивачки в борг грошові кошти в розмірі 2\~000 доларів США та зобовязалася повернути борг за першої можливості. Однак позичальник взяті на себе зобовязання належним чином не виконала, а саме на вимогу позикодавця повернула лише 200 доларів США (що визнано стороною позивача). Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають з підстав, передбачених законодавством, зокрема з договорів та інших правочинів. З положень ст. 1046, ст. 1047 ЦК України вбачається, що за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином між сторонами дійсно виникли відносини позики. Положення ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачають обовязок позичальника повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Оскільки договором не встановлено строк повернення позики, а тому цей строк обумовлений предявленням вимоги позикодавця. Як раніше встановлено судом, [PERSON] на вимогу позивачки повернула борг лише частково в розмірі 200 доларів США. Однак суд не приймає до уваги доводи відповідачки щодо повернення нею коштів в більшому розмірі, оскільки остання в порушення вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України не надала в підтвердження цієї обставини жодних (належних та допустимих) доказів, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому згідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.\~Вказані правила стосуються й доказування виконання умов договору позики. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Крім цього, згідно ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України в разі несвоєчасного повернення суми позики, позичальник не звільняється від виконання зобовязання та зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Таким чином [PERSON] зобовязана повернути [PERSON] залишок боргу за договором позики незалежно від наявності сторонніх труднощів, зокрема незадовільного матеріального становища. При цьому вимога позивачки про стягнення позики в національній валюті України (гривні) відповідає положенням ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, згідно якої грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином з відповідачки на користь позивачки слід стягнути борг за договором позики, а саме в розмірі 47\~156,42 грн. (1\~800 доларів США (залишок боргу) х 26,198009 (курс долара США до гривні станом на дату складання позову в межах позовних вимог (14 травня 2018 року)). Що стосується вимог [PERSON] про стягнення пені, то суд виходить з наступного. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України). Аналіз вказаних норм в сукупності свідчить про те, що право кредитора на неустойку виникає лише в разі, якщо воно узгоджене сторонами в договорі або закріплене в законі. З укладеного сторонами договору позики вбачається, що він не містить умов щодо стягнення кредитором пені в разі порушення боржником зобовязання. Що стосується законодавчого врегулювання цього питання, то згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України наслідком порушення позичальником грошового зобовязання за договором позики є застосування наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України (стягнення боргу з врахуванням індексу інфляції та 3 % річних). Зобовязання по сплаті пені за порушення договору позики передбачене для позичальника лише в разі, якщо предметом позики є речі, визначені родовими ознаками. Аналогічно Верховним Судом України висловлена наступна правова позиція в ухвалі від 13 вересня 2017 року по справі №6-37цс15: у разі неповернення позичальником за договором позики суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. За встановлених обставин вимоги позивачки в цій частині задоволенню не підлягають. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] (згідно розміру задоволених вимог) підлягають стягненню судові витрати, а саме 638,62 грн. судового збору (704,80 грн. (сплачений судовий збір) х 90,61 % (процент задоволених вимог)).

Outcome: partial