Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом в інтересах недієздатного [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: виконавчий комітет Соборної районної у місті Дніпрі ради, у якій просив витребувати із володіння [PERSON] 1/2 частину домоволодіння, а також земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння, а також земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS], а також припинити право власності [PERSON] на цю частку; вселити [PERSON] до спірного домоволодіння; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 200000 грн. моральної шкоди (а.с.2-5). В обґрунтування доводів позову [PERSON] посилається на те, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2016 року його призначено опікуном недієздатного [PERSON], звільнивши при цьому [PERSON] від покладених на нього обов'язків опікуна щодо [PERSON] [PERSON] на праві власності належала 1/2 частина домоволодіння [ADDRESS], а інша частина указаного домоволодіння належала відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування укладеного у травні 1997 року з [PERSON] Будучи опікуном [PERSON] на підставі рішення Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 19 лютого 1999 року ради, [PERSON], зловживаючи своїми правами опікуна, продав невідомій особі належну [PERSON] на праві власності частину домоволодіння та земельну ділянку, при цьому не включив останнього у договір купівлі-продажу нового житла, як це було передбачено рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 23 квітня 2004 року № 187, яким [PERSON] було дозволено продати 1/2 частину домоволодіння. У зв'язку із викладеним [PERSON] вважає, що правочини із відчуження майна, яке належало [PERSON] є недійсними, а отже 1/2 частина домоволодіння та земельної ділянки підлягає поверненню [PERSON] з одночасним визнанням за ним права власності та вселення останнього до будинку. Також неправомірними діями відповідача [PERSON] [PERSON] було завдану моральну шкоду, що виразилася у його душевних стражданнях через втрату житла та протиправною поведінкою відповідача, яку позивач оцінив в 200000 грн. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 червня 2017 року указана позовна заява передана для розгляду 02 червня 2017 року судді Ходаківському М.П. (а.с.1) Ухвалою судді від 06 червня 2017 року позовну заяву [PERSON], що діє в інтересах недієздатного [PERSON], до [PERSON], [PERSON], третя особа: Виконавчий комітет Соборної районної ради у м. Дніпрі про витребування майна з чужого володіння, визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння, вселення та відшкодування моральної шкоди було залишено без руху (а.с.22-23). У встановлений судом строк недоліки вищевказаної позовної заяви були усунуті представником позивача. Ухвалою судді від 27 червня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON], що діє в інтересах недієздатного [PERSON], до [PERSON], [PERSON], третя особа: Виконавчий комітет Соборної районної ради у місті Дніпрі про витребування майна з чужого володіння, визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння, вселення та відшкодування моральної шкоди (а.с.36). 21 серпня 2017 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська постановлено ухвалу про витребування від Комунального підприємства «Дніпровське міжміське бюро технічної інвентаризації» засвідченої копії інвентаризаційної справи щодо домоволодіння по [ADDRESS], із планами цього домоволодіння станом на 2004 рік та за останньою інвентаризацією; у Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області копії договорів дарування від [PERSON] ? частини майна [PERSON] 02 лютого 1993 року (3-956) та від [PERSON] [PERSON] від 15 травня 1997 року (2-2099); у Відділу у місті Дніпрі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області матеріали справи щодо приватизації земельної ділянки 23 листопада 2000 року за номером 2941 за адресою: [ADDRESS], та акти перереєстрації на інших осіб; у нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Байдук М.М. копії договорів купівлі-продажу домоволодіння по [ADDRESS] від 04 жовтня 2012 року (реєстраційний номер 367) та від 18 травня 2009 року купівлі-продажу земельної ділянки № 2919; зобов'язано [PERSON] надати для огляду оригінали договорів купівлі-продажу домоволодіння по [ADDRESS] від 04 жовтня 2012 року та від 18 травня 2009 року купівлі-продажу земельної ділянки (а.с. 83-84). У подальшому під час розгляду справи у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, було залучено [PERSON] та [PERSON] (а.с.178). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року у задоволенні заяви [PERSON] в інтересах [PERSON] про забезпечення позову до [PERSON], [PERSON], треті особи: виконавчий комітет Соборної районної у місті Дніпрі ради, [PERSON], [PERSON] про витребування майна, визнання права власності, вселення відмовлено (а.с.147-148). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Також у матеріалах справи містяться письмові заперечення, відповідно до яких відповідач вважає, що [PERSON] не є опікуном над недієздатним [PERSON]; позивачем пропущений строк звернення до суду, а тому просить застосувати строк позовної давності; щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, вважає, що, маючи психічне захворювання, [PERSON] не може зазнавати душевних страждань; щодо твердження представника позивача про відсутність житла у [PERSON] представник відповідач вказує на те, що останній знаходиться на державному забезпеченні та проживає у спеціалізованому інтернаті (а.с.48-61). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. У судовому засіданні представником позивача також було надано письмові заперечення, відповідно до яких при укладенні договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки сторонами були додержані всі вимоги ст. 203 ЦК України. Спірне майно належало на праві власності [PERSON], за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно була відсутня заборона на відчуження майна, покупець та продавець мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та їх волевиявлення було вільними, а отже відповідач є законним власником домоволодіння та земельної ділянки (а.с. 86-89). Також у матеріалах справи міститься заява про застосування строку позовної давності (а.с.104-105). Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні також заперечував проти задоволення позовних вимог та надав письмові заперечення, відповідно до яких при укладенні договорів купівлі-продажу спірного домоволодіння та земельної ділянки сторонами були додержані всі вимоги закону, а також вважає, що до позовних вимог позивача необхідно застосувати строк позовної давності (а.с. 199-202). Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник Соборної районної у місті Дніпрі ради надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив вирішити справу на розсуд суду (а.с.46). Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов таких висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] є інвалідом з дитинства ІІ групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0042290 (а.с.11). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 1998 року [PERSON] було визнано недієздатним (а.с. 15). Згідно з рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 19 лютого 1999 року опікуном над [PERSON] було призначено [PERSON] (а.с.14). Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 квітня 1999 року, виданого Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за № 3-2073 (а.с.12), а також договору дарування від 02 лютого 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою Фаст Л.Д. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-956, [PERSON] належало на праві власності домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12, 150). У подальшому [PERSON] 15 травня 1998 року подарував 1/2 частину указаного домоволодіння [PERSON], що підтверджується договором дарування від 15 травня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ладою І.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-2099 (а.с.153-154). У березні 2004 року [PERSON] звернувся до Жовтневої районної ради міста Дніпропетровська із заявою, у якій просив надати йому дозвіл на продаж домоволодіння по [ADDRESS], у місті Дніпропетровську (а.с.18). Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська від 23 квітня 2004 року [PERSON] було дозволено продати 1/2 частину указаного домоволодіння, яка належала недієздатному [PERSON] та зобов'язано опікуна [PERSON] включити у договір купівлі-продажу нового житла ім'я підопічного [PERSON] (а.с.16-17). З 2005 року згідно з путівкою № 629 від 11 грудня 2005 року [PERSON] був влаштований до Комунального закладу «Стародобровільський психоневрологічний інтернат» Дніпропетровської обласної ради (а.с. 67), який останній самовільно покинув у 2013 році (а.с. 68). 26 серпня 2004 року між [PERSON], який також діяв в інтересах недієздатного [PERSON], та [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], житлова площа якого складала 42,1 кв.м., а також договори купівлі-продажу земельної ділянки, на якій розташоване указане домоволодіння (а.с.155-156, 159-160). Також судом встановлено, що [PERSON] 18 травня 2009 року відчужив указане домоволодіння та земельну ділянку [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу (а.с.165-166, 170-171). На даний час власником спірного домоволодіння та земельної ділянки є [PERSON], яка 04 жовтня 2012 року уклала договір купівлі-продажу із [PERSON] (а.с.174-175) Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2016 року, яке набрало законної сили 24 березня 2017 року, було звільнено [PERSON] від покладених на нього обов'язків опікуна щодо недієздатного [PERSON] та призначено опікуном [PERSON] над останнім (а.с.8). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] на указане рішення суду було повернуто заявнику (а.с.9). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за заявою Виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Дніпропетровську ради в особі Органу опіки та піклування, заінтересовані особи: [PERSON], [PERSON] про позбавлення права опікуна та призначення нового опікуна, за касаційною скаргою представника [PERSON] на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2017 року. З урахуванням викладеного на даний час згідно із рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська опікуном недієздатного [PERSON] є [PERSON], який звернувся до суду із відповідним позовом. Як на підставу для задоволення вимог про витребування майна представник позивача посилався на положення ч. 1 ст. 224 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання. У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною ( ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 388 ЦК України). За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦК України положення щодо нікчемності правочину, вчиненого без дозволу органу опіки та піклування, поширюється лише на правочини, визначені ст. 71 ЦК України. Указаною нормою визначено, що опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов'язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. У відповідності до вимог ст. 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. У статті 67 ЦК України визначені права та обов'язки опікуна, зокрема опікун зобов'язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням . Також опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного та зобов'язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON], будучи опікуном [PERSON], звернувся до опікунської ради Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська та отримав відповідний дозвіл на продаж 1/2 частини спірного домоволодіння, що належала недієздатному, а отже договори купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] були укладені з дозволу органу опіки та піклування Жовтневої районної ради міста Дніпропетровська, а отже не є нікчемними. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст. 330 ЦК України на майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13, яка є обов'язковою для усіх судів України, указано, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. У п. 10 постанови Пленуму Верховний Суд України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може бути застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Верховний Суд України у постанові від 29 березня 2017 року, справа №6-3104цс16, виклав правову позицію, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Статтею 388 ЦК України унормовано, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Зважаючи на те, що спірне нерухоме майно вибуло із власності позивача не поза його волею, оскільки договір про відчуження цього майна було укладено уповноваженою на той час особою - опікуном позивача, який мав право на укладення договору і з підстав особи, яка повинна була вчиняти правочини від імені позивача, і з підстав наявності у нього відповідного дозволу, вимоги позову про витребування нерухомого майна від кінцевого набувача є необґрунтованими, оскільки такий спосіб захисту порушеного права є неналежним і не узгоджується із приписами ст. 388 ЦК України. До того ж, суд при вирішенні позовної вимоги про витребування майна від останнього власника бере до уваги і те, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу спірного майна, за яким його придбав [PERSON], будинок мав площу 42,1 кв.м, за рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 21 червня 2005 року йому було дозволено виконати реконструкцію спірного будинку і наразі його площа складає 302,8 кв.м, а тому це вже новий об'єкт нерухомості і витребування його, визнання на нього права власності та вселення до нього позивача є неможливим і може призвести до порушення права нинішнього власника майна на використання такого об'єкта нерухомого майна. Оскільки судом не встановлена нікчемність правочину, укладеного між [PERSON] та [PERSON], то і відповідно відсутні підстави для задоволення позовних вимог про витребування майна від [PERSON], визнання права власності за недієздатним [PERSON] на 1/2 частину домоволодіння та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS], а також вселення до спірного домоволодіння, яке на даний час належить [PERSON] на праві власності. При цьому суд погоджується із тим, що опікуном [PERSON] були порушені права [PERSON], оскільки згідно із рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 14 квітня 2004 року № 113 опікуну було дозволено продаж належної дієздатному частини будинку за умови включення його ім'я до договору купівлі-продажу нового житла, але такого обов'язку [PERSON] не виконав і не забезпечив недієздатного новим житлом, але це не може бути підставою для витребування майна від нового власника і може бути підставою для пред'явлення позову із іншим способом захисту порушеного права. Щодо вимог представника позивача про відшкодування моральної шкоди необхідно зазначити наступне. За правилами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4). У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] свого обов'язку як опікуна [PERSON], який продавши належну недієздатному частину домоволодіння, не забезпечив останнього нерухомим майном, в зв'язку з чим позивач вимушений проживати у інтернаті та звертатися до суду з позовом про відновлення свого порушеного права, позивачу була завдана моральна шкода, яка виразилася у його душевних стражданнях. Враховуючи вищезазначене, та з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 10000 грн. Що стосується доводів відповідачів про пропуск строку позовної давності та відсутності у нового опікуна права на звернення до суду, то суд вважає їх необґрунтованими, оскільки його право на цей час підтверджено рішенням суду і він звернувся до суду із позовом після отримання повноважень опікуна і протягом усього часу [PERSON] є недієздатним, не міг самостійно ініціювати питання про поновлення своїх прав, а тому позов подано із дотримання строку на звернення до суду. Тому враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Судові витрати слід розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial