Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

У червні 2018 року представником позивача [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, подано позовну заяву про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього [PERSON], [INFO], у супроводі матері - [PERSON] без дозволу батька [PERSON] Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який 14.11.2006 року було розірвано. Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Разом з тим, відповідач участі у вихованні дитини не приймає, самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, з дитиною не спілкується, участі у житті сина не бере. Неповнолітній [PERSON] проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Позивач має намір виїхати разом з дитиною до родичів до Російської Федерації, оскільки перебування в небезпеці через обстріли м. Торецька впливає на здоров'я дитини, а відповідач не бажає надати та оформити дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, позивач вимушена звернутись до суду. Ухвалою суду від 22 червня 2018 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання. До підготовчого засідання позивач та її представник не прибули, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, зазначив, що позов підтримують повністю, просять задовольнити з вищенаведених підстав. Відповідач до підготовчого засідання не з'явився, подав заяву, в якій зазначив, що позов визнає повністю, не заперечує проти його задоволення. Представник третьої особи до судового засідання не з'явився, повідомлений про дату, час та місце підготовчого засідання належним чином. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, в порядку встановленому ч. 4 ст. 206 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 14.11.2006 року було розірвано. Від вказаного шлюбу в них народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] (а.с.8). Судом встановлено, що після припинення стосунків між позивачем та відповідачем по справі неповнолітній син залишився разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, що підтверджується актом вуличного комітету від 01.06.2018 №1263/02-45 (а.с. 11). Позивач має фінансову можливість на поїздку до Російської Федерації до рідних разом зі своїм неповнолітнім сином для відпочинку, але з відповідачем вирішити питання оформлення згоди на виїзд за кордон України їх неповнолітнього сина, не вдалось. У зв'язку з чим, у позивача виникли перешкоди в отриманні дозволу від відповідача на тимчасовий виїзд дитини за кордон, а саме до Російської Федерації. У зв'язку з цим, суд зазначає наступне. Згідно з ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно з приписами ч.ч.2-4 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724), передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Отже, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. В той же час, приймаючи до уваги зазначені положення законодавства, суд може надати право на виїзд дитини одноразово. При виникненні знов питання про необхідність виїзду дитини за кордон, позивач не позбавлений права звернутися до суду з аналогічним позовом. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон України, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, суд доходить висновку про доцільність задоволення позовних вимог про надання дозволу на виїзд дитини до Російської Федерації у супроводі матері без згоди та супроводу батька строком до 27.02.2019 року. З урахуванням вимог чинного законодавства та вищевикладених обставин, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог та надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON] за кордон, а саме, до Російської Федерації без згоди та супроводу батька [PERSON] з дати набрання рішенням суду законної сили до 27 лютого 2019 року. Ухвалюючи рішення за результатами підготовчого провадження з підстав визнання позову відповідачем, судом перевірено, що таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи те, що позивачем при подані позову сплачено судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., зазначену суму слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved