Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

У червні 2017 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що з 11 жовтня 2008 року перебувала у шлюбі з [PERSON] У вказаному шлюбі народилась дитина: [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами було розірвано 10 жовтня 2012 року та дитина залишилась проживати з позивачкою. У подальшому позивачка з сином виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації та стала проживати за адресою: Російська Федерація м.Россош Воронежської області, вул. Володарського, 210. Дитина навчається в Муніципальному казенному загальноосвітньому закладі, середній школі № 3 м. Россоши Россошанського району Воронежської області. Дитина регулярно два рази на рік під час канікул приїздить до м.Маріуполя на відпочинок. Декілька разів відповідач добровільно надавав дозвіл на тимчасові виїзди дитини до Російської Федерації. Між тим, на теперішній час відповідач категорично відмовляє у наданні дозволу на виїзд дитини, чим порушує право дитини на вільне пересування. Вважає дії відповідача такими, що суперечать інтересам дитини. Просить надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу другого з батьків. Позивачка в судове засідання не з'явилась, її інтереси в суді представляє [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що дитина проживає разом з матір'ю в Російській Федерації та навчається у школі. Дитина знаходиться на повному утриманні матері. На канікули до м.Маріуполя її онук приїздить регулярно. Батько не приймає участі в житті дитини, хоча перепон йому ніхто не чинить. Задля інтересів дитини просить надати дозвіл на тимчасові виїзди дитини до Російської Федерації і Республіки Крим, Республіки Білорусь та повернення до України у супроводі матері без згоди на це батька дитини до повноліття дитини. Відповідач у судовому засіданні надав пояснення, відповідно до яких вбачається, що він не заперечує проти виїзду дитини за кордон. Вони разом з дружиною узгодили, що дитина залишиться проживати разом з матір'ю та переїде на постійне проживання до Російської Федерації, де буде навчатись. Зазначив, що бажає, щоб дитина приїздила до нього влітку на канікули, однак до цього часу можливості спілкуватись с сином не мав. Також він не заперечує, щоб дитина відвідувала і бабусю в м.Маріуполі, однак вважає доцільним кожного року отримувати від нього згоду. Представник третьої особи Служби у справах дітей Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 жовтня 2008 року по 10 жовтня 2012 року. [INFO] року народилась дитина [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Згідно виписки з домової книги від 16 травня 2017 року дитина [PERSON] зареєстрована з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до довідки № 43 від 25 травня 2017 року, дитина [PERSON] навчається в Муніципальному казенному загальноосвітньому закладі, середній школі № 3 м. Россоши Россошанського району Воронежської області та з 31 травня 2017 року переведений до 3 класу. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. У відповідності до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. За правилами ч. 2 ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно із ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно ч.1, ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, що випливає з ч.2 ст.150 СК України. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно п.5.1.1 та 5.1.2 Тимчасового порядку здійснення контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів і вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їзд на неконтрольну територію та виїзд з неї громадян України та іноземців (осіб без громадянства), в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМ України від 27.01.1995 року №57. Виїзд з неконтрольованої території громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умовами пред'явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного ст.5 Закону України «Про громадянство України» або ст.2 Закону України «Про порядок виїзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку, виїжджати з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Відповідно до абзацу третього ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновителів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 (57-95-п) (у ред.. постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачі) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Пунктом 2 пункту 4 Правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли16-річного віку, в супроводі одного або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до абзацу другого п.2 ст.4 Закону України «про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутність згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Частиною першою статті 3 Конвенції Про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюється вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон, узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон, і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved