Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

у травні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути з ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» 11 531,94 грн., з яких: 3 369,27 грн. - сума інфляційних втрат, 627,90 грн. - 3% річних за прострочення повернення грошових коштів, 7 534,77 грн. - пеня за порушення зобов`язань щодо виплати страхового відшкодування, нараховані за період з 20.09.2018 року по 19.04.2019 року, а також судові витрати у справі. Позовні вимоги мотивував тим, що 15.08.2017 о 06:30 год. [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ЗАЗ» моделі «110307», державний знак [NUMBER] по автомобільній дорозі Харків - Сімферополь в районі вул. Садівництва, буд. 13 в .м. Запоріжжі, при зміні напрямку руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкоду іншим учасникам дорожнього руху та скоїв зіткнення з належним йому автомобілем марки «Mercedes-Benz» моделі «Spriners» державний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який рухався в попутному напрямку, чим порушив п. 10.1 ПДР України. Внаслідок ДТП автомобілі пошкоджено. Постановою судді судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області від 30.03.2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпА. На час ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПрАТ «СК «ЮНІВЕС». 29.09.2017 року він звернувся до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, проте, остання провела 20.04.2018 року виплату страхового відшкодування не в повному обсязі. Недоплачена сума страхового відшкодування у розмірі 36 035,00 грн., пеня у розмірі 11 899,93 грн., 3% річних у розмірі 1 077,12 грн., інфляційні втрати в розмірі 2 808,04 грн. стягнуто за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2018 року у справі № 336/3257/18. Проте, вказане рішення суду ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» виконало лише 19.04.2019 року. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Галущенко Ю.А. від 13.05.2019 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 16.08.2019 року справу направлено за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва (а.с. 17-18, 45-47). Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Козленко Г.О. від 06.09.2019 року справу передано на розгляд за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 57). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 16.12.2019 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 19.03.2020 року (а.с. 70-71). Ухвалою від 19.03.2020 року розгляд справи відкладено на 02.06.2020 року (а.с. 85). Ухвалою від 02.06.2020 року розгляд справи відкладено на 21.10.2020 року (а.с. 90). Ухвалою від 21.10.2020 року розгляд справи відкладено на 17.03.2021 року (а.с. 113). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. 19.02.2020 року ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» подало відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість. Вказало, що здійснило виплату страхового відшкодування позивачу у порядку та строки, визначені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а сума страхового відшкодування, стягнута за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2018 року та сплачена страховою компанією 12.03.2019 року, була спірною та неузгодженою, тому вина страховика в простроченні відсутня, через що відсутні й підстави для стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних (а.с. 75). 20.10.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач просив позов задовольнити в повному обсязі, виходячи з обґрунтованості та доведеності позовних вимог (а.с. 97-107). Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається та не заперечувалось сторонами, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2018 року у справі № 336/3257/18 задоволено позов [PERSON] до ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» про захист прав споживачів, стягнення суми страхового відшкодування, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання та стягнуто на користь позивача 36 035,00 грн. несплаченої суми страхового відшкодування; 11 899,93 грн. пені; 1 077, 12 грн. 3 % річні; 2 808, 04 грн. інфляційного збільшення боргу, вирішено питання судових витрат у справі. Як вбачається з матеріалів справи, вказане судове рішення набрало законної сили в установленому порядку. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається, вказаним судовим рішенням встановлено, що позивач є власником транспортного засобу марки «Mercedes-Benz» моделі «Spriners» державний знак [NUMBER] , 2015 року випуску. 15.08.2017 о 06:30 год. [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ЗАЗ» моделі «110307», державний знак [NUMBER] по автомобільній дорозі Харків - Сімферополь в районі вул. Садівництва, буд. 13 в .м. Запоріжжі, при зміні напрямку руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкоду іншим учасникам дорожнього руху та скоїв зіткнення з належним йому автомобілем марки «Mercedes-Benz» моделі «Spriners» державний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який рухався в попутному напрямку, чим порушив п. 10.1 ПДР України. Внаслідок ДТП автомобілі пошкоджено. Постановою судді судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області від 30.03.2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпА. На час ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПрАТ «СК «ЮНІВЕС». 29.09.2017 Позивач звернувся до ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» із заявою про виплату страхового відшкодування. Проте, останнє свій обов`язок, передбачений ст. 36.2, ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не виконало, оскільки в останній день, передбачений для розгляду заяви про відшкодування шкоди - 29.12.2017 року, рішення так і не було прийнято. 20.04.2018 страховою компанією було здійснено часткову виплату страхового відшкодування у розмірі 31 466,19 грн., при цьому, що узгодження розміру страхового відшкодування не було, оскільки остання ухилилась від виконання цих дій, та фактично самостійно без будь-якого обґрунтування здійснила часткову виплату страхового відшкодування, оцінену на власний розсуд. На заяви позивача про незгоду щодо розміру суми виплаченого страхового відшкодування, а також вимогу надати детальну калькуляцію виплаченої суми страхового відшкодування у розмірі 31 466,19 грн., страхова компанія будь-якої інформації не надала, відшкодовувати грошові кошти у заявленому позивачем обсязі відмовилась. За таких обставин суд Шевченківський районний суд м. Запоріжжя надійшов до висновку, що при прийнятті відповідачем рішення про здійснення позивачу страхового відшкодування (регламентної виплати) 20.04.2018 року в сумі 31 466,19 грн., ним було порушено вимоги п. 36.2 ст. 36 Закону 1961-IV, оскільки узгодження розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання; відшкодування, ним не проводилось. До того ж, судом, зважаючи на умисне зволікання у виплаті страхового відшкодування та його неповну виплату, ухвалено до стягнення з відповідача суми за період з 29.12.2017 року по 19.09.2018 року у розмірі 51 820, 09 грн., з яких: 36 035,00 грн. - несплачене страхове відшкодування, 11 899,93 грн. - пеня за порушення зобов`язань щодо виплати страхового відшкодування за період з 29.12.2017 року по 19.09.2018 року, виходячи з подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла протягом періоду, за який нараховується пеня, 1 077, 12 грн. - 3% відсотки річних за період з 29.12.2017 року по 19.09.2018 року, 2 808, 04 грн. - втрати від інфляції за період з 29.12.2017 року по 19.09.2018 року. Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулась і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України передбачено, що страховик (страхова компанія) зобов`язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати страхувальникові; у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору. Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком (ст. 990 ЦК України). Порядок та умови здійснення страхового відшкодування за договорами (полісами) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів регламентуються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так, у ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно з п. 34.2 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Відповідно до п. 34.2 ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо представник страховика не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику стане відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплата збільшується на кількість днів такого прострочення. Наведені норми матеріального закону встановлюють загальні вимоги та правила щодо підстав та порядку здійснення страхових виплат, а так само підстав для відмови або припинення виплати. За приписами ст. ст. 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07.06.2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 526, ч. 2 ст. 625 ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Крім того, у п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Згідно зі ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. З урахуванням викладеного вбачається, що ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» належним чином своїх зобов`язань за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не виконала, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2018 року підтверджує факт невиконання страховою компанією зобов`язань за вказаним договором, тому суд надходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог [PERSON] про стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат. Надаючи оцінку наданому позивачем розрахунку заборгованості, суд враховує, що у 29.09.2017 року позивач звернувся до відповідача із необхідними документами про виплату страхового відшкодування. Враховуючи положення п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якого граничний строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплати складає 90 днів, взявши до уваги визначені позивачем вимоги до страховика, погоджується з тим, що починаючи з 91 дня після звернення з необхідними документами про виплату страхового відшкодування у страховика виникло прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно, суд погоджується з початком розрахункового періоду, наданим позивачем для обрахунку часу прострочення, починаючи з 20.09.2018 року і до дати отримання позивачем коштів, стягнутих за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжі від 21.12.2018 року. Під час оцінки наданого розрахунку суд враховує, що відповідач не подавав заперечень щодо його обґрунтованості та розміру, заяв про застосування позовної давності не подавав. При цьому доводи відповідача про те, що моментом фактичного виконання рішення є 12.03.2019 року списання коштів з рахунку ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» на рахунок виконавчої служби, що на думку відповідача, відбулось 12.03.2019 року, судом відхиляються як безпідставні з огляду на наступне. Відповідно до п. 30.1. ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» № 2346-III від 05.04.2001 року переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. Пунктом 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», роз`яснено, що з урахуванням п. 30.1 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з п. 8.1 ст. 8 цього Закону банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. Враховуючи викладене, доводи відповідача про те, що моментом фактичного виконання рішення є списання (надходження) коштів з рахунку страхової компанії на рахунок виконавчої служби, є необґрунтованими, оскільки таким моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. В свою чергу, як встановлено судом та не спростовано відповідачем, позивачем при зверненні до суду вказано про отримання грошових коштів на виконання судового рішення 19.04.2019 року. Відтак, датою виконання судового рішення у справі № 336/3257/18 є саме 19.04.2019 року. Однак, слід зазначити, що в день фактичного виконання грошового зобов`язання - 19.04.2019 року прострочення зобов`язання не було, а тому цей день не може бути включеним у період, за який здійснюється нарахування інфляційних збитків та 3% річних. Отже, кінцевим днем нарахування матеріальних втрат, є 18.04.2019 року. Тому, дослідивши матеріали справи, а саме наданий позивачем розрахунок та перевіривши правильність розрахунку, з урахуванням визначених позивачем позовних вимог, викладених у позовній заяві, суд, вважаючи вірним алгоритм їх розрахунку, дійшов висновку, що вимоги підлягають задоволенню частково, а саме: за період з 20.09.2018 року по 18.04.2019 року, і складатимуть за вказаний період: 2 712,52 грн. - сума інфляційних втрат, 624,94 грн. - 3% річних за прострочення повернення грошових коштів, 7 499,23 грн. - пеня за порушення зобов`язань щодо виплати страхового відшкодування. Відповідно до правил ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає присудженню судовий збір в сумі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial