Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернулась до суду із позовом до ПАТ «Універмаг «Україна» (далі по тексту - відповідач-1, ПАТ «Універмаг «Україна») та ФОП [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2, ФОП [PERSON].) про визнання недійсним договору оренди № 1282 від 21.04.2013 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачі уклали договір оренди № 1282 від 21.04.2013 року без погодження із позивачем, оскільки, на її думку, зобов'язання, які взяв на себе її чоловік [PERSON] значно перевищують його особисте майно, а тому вони розповсюджуються на спільне майно подружжя. Окрім того, позивач надавала відповідачу-2 власні кошти у сумі 203250,00 грн., а тому вважала, що [PERSON] вів підприємницьку діяльність за рахунок спільного майна подружжя. Разом з тим, умови договору щодо підвищення орендної плати в залежності від курсу долара та розмір штрафних санкцій свідчать про те, що чоловік позивача взяв не себе значні валютний та комерційний ризики. Посилаючись на викладене та на вимоги ст.ст. 65 Сімейного кодексу України, 52 та 215 Цивільного кодексу України, позивач просила суд визнати договір оренди № 1282 від 21.04.2013 року, укладений між відповідачами недійсним. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судовому засіданні представники відповідача-1 ПАТ «Універмаг «Україна» позов не визнали та просили суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в запереченнях на позовну заяву та письмових поясненнях по справі. Пояснили суду, що спірний договір носить характер господарського та укладений [PERSON] на свій ризик для здійснення підприємницької діяльності. Також зазначали, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження передачі позивачем коштів відповідачу-2, а також того, що такі кошти використовувались на оплату договору оренди. Окрім того, також вказували, що подальша оплата за договором не впливає на його недійсність під час укладення відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України. В судове засідання представник відповідача-2 не з'явився, надав суду заяву, в якій позов визнав повністю та не заперечував проти його задоволення. Оскільки [PERSON] представляв в судовому засіданні інтереси [PERSON], він в порядку ст. 40 ЦПК України відмовився від представництва інтересів відповідача-2. Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідачів, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими сторонами доказами, приходить до наступних висновків. Згідно із ч. 2 ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Відповідно до ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Під майном згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов'язки. На підставі ч. 4 ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Судом встановлено, що 21.04.2013 року між ПАТ «Універмаг «Україна» (за договором - Орендодавець) та ФОП [PERSON] (за договором - Орендар) було укладено договір оренди № 1282, відповідно до умов п. 1.1. якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування протягом Строку оренди, нежитлові приміщення та допоміжне приміщення у відповідності до визначень та умов, обумовлених договором (а.с. 4-56). Відповідно до п. 1.2. договору оренди, приміщення використовуються Орендарем у відповідності до цільового призначення, вказаного в Додатку № 5. Згідно із Додатком № 5 до договору оренди Орендар зобов'язався здійснювати на території Приміщення № 1 торгівлю товарами наступного асортименту: вироби з фарфору, столові вироби з металу, світильники настільні, вироби із скла і кришталь, декоративні вироби з текстилю для сервування столу, скриньки, декоративні предмети інтер'єру та подарункові набори (а.с. 55). Проте, позивачем не надано суду доказів того, що спірний договір оренди було укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї. Як і не надано доказів на підтвердження того, що позивач надала відповідачу-2 особисті кошти в сумі 203250,00 грн. і такі кошти були використані ним для ведення підприємницької діяльності, в тому числі і для укладення спірного договору оренди. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час ухвалення постанови від 12 вересня 2012 року за № 6-88цс12, договір укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що договір оренди було укладено ФОП [PERSON] не в інтересах сім'ї, він не породжує для його дружини [PERSON] ніяких обов'язків і за зобов'язаннями відповідача-2 за цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а за його зобов'язаннями за цим договором стягнення може бути накладено лише на особисте майно [PERSON] і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна. Разом з тим, відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час ухвалення постанови від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13 майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України. За таких обставин, посилання позивача на недійсність договору оренди з підстав, передбачених ст.ст. 52 ЦК України та ст. 65 ЦК України судом визнаються необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Посилання позивача на недійсність договору у зв'язку із тим, що зобов'язання, які взяв на себе її чоловік [PERSON] значно перевищують його особисте майно, а тому вони розповсюджуються на спільне майно подружжя та на те, що умови договору щодо підвищення орендної плати в залежності від курсу долара та розмір штрафних санкцій свідчать про те, що чоловік позивача взяв не себе значні валютний та комерційний ризики судом відхиляються з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed