Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

У червні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно. Свої вимоги мотивував тим, що з 11 серпня 2007 року до 31 травня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб розірвано. За час шлюбу подружжя набуло майно: нежитлову будівлю - магазин по [ADDRESS]; нежитлову будівлю - магазин по [ADDRESS]. Посилаючись на викладене, згідно уточнених позовних вимог [PERSON] просив визнати за ним право власності на ? частину магазину, що в [ADDRESS], та ? частину будівельних матеріалів нежитлової будівлі, що в [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечили проти позову. Вказали, що торгівельний кіоск в [ADDRESS] побудований відповідачем ще до реєстрації шлюбу між сторонами за рахунок коштів її матері [PERSON] Крім того, вказане майно використовується нею для здійснення підприємницької діяльності, а тому не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Заперечили щодо посилання позивача на ту обставину, що вказаний кіоск є нерухомим майном. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на частину магазину по [ADDRESS], вказали, що зазначене нерухоме майно придбано за особисті кошти відповідача, надані їй мамою для здійснення підприємницької діяльності. Посилаючись на вказані обставини, просили відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. За положеннями ст.ст. 60, 61 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до змісту ст.ст. 3, 10-11, 59, 60, 61 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд вирішує спір на засадах змагальності та диспозитивності, в межах та на підставах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами належних і допустимих доказів. Кожна сторона доказами зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом установлено, що 11 серпня 2007 року сторони зареєстрували шлюб, 31 травня 2013 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Зазначене підтверджується свідоцтвами про шлюб та про народження дитини і не заперечується сторонами. З 03 лютого 2006 року [PERSON] зареєстрована як фізична особа - підприємець, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 05 вересня 2013 року серії АБ № 943786. Як убачається з договору купівлі-продажу від 05 липня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу [PERSON], за час шлюбу [PERSON] придбала у [PERSON] нежиле приміщення магазину, що знаходиться у [ADDRESS] Хмельницької області. Зазначене нежиле приміщення зареєстроване за позивачем на праві приватної власності, що підтверджується витягом КП «Ізяславське РБТІ» від 14 липня 2010 року № 26706904. Вказаний договір купівлі-продажу був укладений відповідачем як фізичною особою, будь-які застереження щодо того, що кошти за цим договором передані не [PERSON], а її матір'ю [PERSON], у договорі відсутні. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив, що дійсно у липні 2010 року він продав для подружжя спірне приміщення магазину. Зазначив при цьому, що кошти за договором купівлі-продажу йому сплачували сторони, жодних розрахунків або домовленостей з приводу продажу цього приміщення із мамою відповідача [PERSON] він не мав. Суд критично оцінює покази свідка [PERSON] з приводу того, що вона надавала своїй дочці [PERSON] кошти для купівлі спірного приміщення магазину, оскільки вони суперечать іншим наведеним вище доказам, дослідженим судом у судовому засіданні. Крім того, вимоги про переведення прав покупця не заявлено, а провадження у справі в частині зустрічного позову [PERSON] про визнання права особистої власності на вказане майно закрито у зв'язку з відмовою відповідача від свого позову. Посилання відповідача на наявний у матеріалах справи договір купівлі-продажу житлового будинку в [ADDRESS], укладеного родичем відповідача [PERSON] у листопаді 2009 року, суд відхиляє, оскільки цей договір не є беззаперечним доказом того, що одержані за ним кошти витрачені [PERSON] на придбання спірного магазину. Придбання відповідачем після розірвання шлюбу та оформлення за собою права приватної власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний магазин, не має значення для справи, оскільки вказана ділянка не є предметом даного спору. За таких обставин, [PERSON] не надано суду будь-яких доказів на підтвердження належності цього нерухомого майна відповідачу на праві особистої власності. Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише дружину, це ще не означає, що вона є одноосібним власником майна. Статтею 68 Сімейного кодексу України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 69 цього ж Кодексу передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Відтак, оскільки нежитлова будівля - магазин по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на ? частину цього нерухомого майна підлягають до задоволення. Що стосується решти позовних вимог суд зазначає наступне. Заперечуючи проти позову в частині визнання права власності на ? частину будівельних матеріалів магазину по [ADDRESS], відповідач, зокрема зазначає, що вказаний кіоск вона побудувала за власні кошти для здійснення підприємницької діяльності, а тому він не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Однак, суд не може погодитись з таким твердженням [PERSON] Стаття 57 Сімейного кодексу України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, приватне підприємство, засноване одним із подружжя - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Таким чином, статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності. Виходячи з наведеного, спільним майном подружжя є також майно, яке використовується для здійснення господарської діяльності фізичною особою - підприємцем за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Та обставина, що спірний кіоск використовується для зайняття підприємницькою діяльністю одним із подружжя може бути врахована при обранні способу його поділу та виділенню цьому подружжю майна із компенсацією іншому належної йому частки в ньому. Правова позиція щодо можливості віднесення до спільного майна подружжя майна, яке використовується для здійснення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів, висловлена також Верховним Судом України в постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-56цс13. Твердження відповідача відносно тієї обставини, що спірний кіоск побудований нею ще до реєстрації шлюбу суд також відхиляє, оскільки з матеріалів справи встановлено протилежне. Як убачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 013995, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 липня 2007 року належить земельна ділянка площею 0,0076 Га, призначена для комерційного використання, розташована в [ADDRESS] Ізяславського району Хмельницької області. Дозвіл на розміщення малої архітектурної форми - кіоску на вказаній земельній ділянці виданий Інспекцією держархбудконтролю відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства райдержадміністрації 20 серпня 2007 року. Акт технічної комісії про прийняття його в експлуатацію винесений 30 серпня 2007 року. У відповідності до розпорядження голови Ізяславської районної державної адміністрації Хмельницької області від 23 серпня 2007 року № 342/2007р створено технічну комісію, а розпорядженням від 03 вересня 2007 року № 352/2007р затверджено акт технічної комісії по прийняттю в експлуатацію малої архітектурної форми в [ADDRESS]. Як вбачається рішення Плужненської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області від 04 вересня 2007 року № 57, надано дозвіл [PERSON] на відкриття торгової точки в [ADDRESS]. Паспорт прив'язки встановлення малої архітектурної форми не є підтвердженням будівництва спірного кіоску до реєстрації шлюбу, оскільки містить лише проектні дані. У судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив суду, що спірний кіоск в [ADDRESS] сторони побудували після реєстрації шлюбу. За таких обставин, враховуючи, що вказаний кіоск було офіційно оформлено та прийнято в експлуатацію після реєстрації шлюбу 11 серпня 2007 року, суд приходить до висновку, що він є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, покази свідків [PERSON] та [PERSON] щодо будівництва вказаного майна до реєстрації шлюбу суд не бере до уваги, оскільки вони суперечать усім вищевказаним належним та допустимим доказам у справі. Посилання відповідача на наявні у матеріалах справи договір щодо підготовки проекту висновку від 06 березня 2007 року, акт здачі-приймання робіт без дати, квитанцію про сплату за послуги по видачі технічних умов, накладні суд відхиляє, оскільки вказані документи не є беззаперечним доказом використання придбаних товарів та послух для будівництва спірного майна. Однак, суд погоджується з твердженням відповідача [PERSON] щодо тієї обставини, що побудований подружжям кіоск в [ADDRESS] Ізяславського району є рухомим майном, оскільки згідно наявних у справі письмових доказів вказана споруда є малою архітектурною формою. Свідок [PERSON] вказала, що у 2007 році вона, займаючи посаду начальника комунального підприємства госпрозрахункового архітектурно-проектного бюро розробляла паспорт прив'язки вказаної споруди, яка на той час мала ознаки рухомого майна. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює на посаді начальника КП «Ізяславське районне бюро технічної інвентаризації. На замовлення позивача підприємством було проведено інвентаризацію кіоску в [ADDRESS] та виготовлено технічний паспорт. При цьому, свідок у судовому засіданні не змогла вказати, до якого виду майна належить зазначена споруда, оскільки для цього необхідні відповідні знання у сфері будівництва. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, судом роз'яснено сторонам право заявити клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи для вирішення зазначеного питання, однак, таке клопотання заявлено не було. Відтак, наявні у справі технічний паспорт на споруду в [ADDRESS] Ізяславського району та довідка відділу містобудування та архітектури Ізяславської районної державної адміністрації Хмельницької області не є належним доказом віднесення цієї споруди до нерухомого майна, оскільки такі докази можуть бути отримані виключно шляхом проведення відповідної судової експертизи. Таким чином, належним способом захисту прав позивача в даному випадку суд вважає визнання за ним права власності на ? частину спірного кіоску як рухомого майна. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати на оплату судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial