Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

У червні 2018 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем перебувала з 2000 року. Мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Сумісне життя не склалось та на даний час вони проживають окремо. За рішенням суду їх шлюб був розірваний. Неповнолітні діти залишились проживати разом з нею та перебувають на її утриманні. Для повноцінного та всебічного розвитку дитини є необхідним стягнення аліментів в розмірі ? частини всіх доходів відповідача до повноліття дітей. Також просили врахувати, що [PERSON], [INFO], навчається в коледжі, термін закінчення навчання 30 червня 2020 року. Тому на його утримання слід стягнути аліменти до закінчення навчання. Просила суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1\\2 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, на [PERSON] та [PERSON], [INFO], - до повноліття, а на [PERSON], [INFO], - до 30 червня 2020 року. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що за час подружнього життя відповідач працював, але без офіційного працевлаштування, та його дохід становив приблизно 15 000 грн. Після їх розлучення відповідач діяльності не змінював та продовжує там же працювати. Вона працює, але її доходу не вистачає для належного утримання дітей, забезпечення їх речами першої необхідності. Вказала, що старший син у жовтні досягне повноліття, але з вересня 2016 року він вступив до коледжу та продовжує навчання, закінчує навчання у червні 2020 року. Форма навчання є денною, а коледж знаходиться в іншій місцевості та на дорогу вона витрачає біля 1000 грн.. Тому і старший син потребує матеріальної підтримки. Просили суд задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечувала частково. Визнала позовні вимоги в частині сплати аліментів на утримання дітей в розмірі ? частини, підтримала поданий відзив. Суду пояснила, що відповідач після розлучення продовжує піклуватись та матеріально підтримує дітей, сплачуючи аліменти в розмірі 3000 грн. На даний час працює, дохід є нестабільним та мінливим, тому вказати розмір не має можливості. Просила врахувати при вирішенні спору, що відповідач має на утриманні своїх батьків, які вже є пенсіонерами, та пенсія не може забезпечити їх потреби. Також відповідач несе витрати на утримання майна, де він проживає, сплачуючи комунальні послуги. Старший син є майже повнолітнім та матеріали справи не містять доказів того, що продовжуючи навчання він потребує матеріальної підтримки батька. Просила суд задоволити позов частково та стягнути аліменти на утримання дітей в розмірі 1\\4 частини його доходів. Відповідно до частини 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, подані заперечення та долучені сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 лютого 2000 року по квітень 2018 року. Батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у ст. 180 СК України. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 4) інші обставини, що мають істотне значення, і розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Якщо розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, менше мінімального розміру, передбаченого частиною другою статті 182 цього Кодексу, то дитині призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів і 30 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [INFO], разом з нею проживають та перебувають на її утриманні діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню з 06 червня 2018 року. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Відповідно до роз'яснень у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд повинен враховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на те, що діти проживають з матір'ю, вартість продуктів харчування, інших речей першої необхідності, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, враховуючи стан здоров'я, матеріальне становище дітей і платника аліментів, наявність в останнього інших осіб, яких він зобовязаний утримувати, має заробітки, хоч не офіційні, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на утримання дітей аліменти у розмірі ? частини його доходів до досягнення дітьми повноліття, як це передбачено ч. 2 ст. 183 СК України. Доводи відповідача щодо утримання своїх непрацездатних батьків, суд до уваги не бере, оскільки матеріали справи не містять доказів розміру того, що батьки не отримують пенсію, або її розмір є нижчим за прожитковий мінімум для осіб відповідного віку чи є недостатнім для забезпечення їх потреб. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Обов'язок батьків по утриманню своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення ним повноліття і являє собою як моральний, так і правовий обов'язок батьків. За ст.179 Сімейного Кодексу України (в редакції Закону №2037-VIII від 17 травня 2017 року) аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно зі ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом даної статті обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька, обовязком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Посилання представника відповідача на те, що суд має враховувати прожитковий мінімум для дитини при визначенні розміру аліментів, суд оцінює критично, так як даний показник є мінімальним та не може забезпечувати всебічний розвиток дитини. Оскільки в матеріалах справи відсутні взагалі будь-які докази щодо отриманих доходів відповідача, тому суд приходить до висновку, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів щодо неможливості стягнення аліментів в ? частині на утримання трьох неповнолітніх дітей. Відсутні в матеріалах справи також докази того, що відповідач не мав можливості надати суду дані докази, а в разі складнощів в їх отриманні заявити клопотання про їх витребування. Щодо обовязку сплати комунальних послуг, то суд зважає, що подані квитанції оформлені на [PERSON], а доказів того, що саме відповідач сплачував за дані послуги матеріали справи не містять. Суд звертає увагу на те, що сам факт народження дитини покладає на батьків обовязки, зокрема, щодо її утримання. Відмовки про недостатність коштів у платника аліментів не заслуговують на увагу. У батьків немає і не може бути більшої цінності за дитину, а тому її утримання має домінувати над усіма іншими витратами. Суди при вирішенні спорів також враховують приховані доходи платника аліментів при визначенні їх розміру і це має відбуватися шляхом врахування витрат, здійснених платником аліментів. Саме за цим показником має визначатися розмір аліментів. Різноманітні аргументи щодо браку коштів у платника аліментів мають сприйматися критично, а до уваги належить брати рівень життя платника аліментів, який слід оцінювати непрямими методами (зокрема, за його витратами та наявністю певного майна). Принцип врахування лише трудових доходів платника аліментів, на що посилається апелянт, не відповідає сучасним реаліям соціально-економічного розвитку суспільства. На даний час у платника аліментів основне джерело доходу не обовязково повязане з працею і при стягненні аліментів слід виходити з оцінки майнового стану платника аліментів, а не з врахування його трудових доходів. Можливість другого з батьків утримувати дитину повинна тлумачитися розширено і не обмежуватися лише наявністю в нього офіційного доходу, але також враховувати фінансування витрат такого з батьків, наявність у нього рухомого і нерухомого майна, його можливість надавати утримання дитині. Звертаючись до суду [PERSON] одразу ж просила стягнути на сина [PERSON], [INFO], якому 04 жовтня виповниться 18 років, аліменти до закінчення навчання, а саме до 30 червня 2020 року. Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Оскільки син [PERSON] на час розгляду справи ще є неповнолітнім, тому стягнення аліментів після досягнення ним повноліття має вирішуватись окремо після припинення стягнення аліментів, оскільки при вирішенні даного спору встановлюються інші обставини та можливість батьків надавати таку матеріальну допомогу. Тому в цій частині позовних вимог суд відмовляє та вважає дані вимоги передчасними. Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial