Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позов до [PERSON] «Маріупольський завод важкого машинобудування» (надалі - [PERSON] «МЗВМ») про визнання дій неправомірними та просила визнати неправомірними дії підприємства щодо підвищення розміру орендної плати за договором найм (оренди) житлового підвищення від 12.03.2004 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] «МЗВМ», стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в 2004 році між сторонами був укладений договір найму (оренди) житлового приміщення частини кімнати в гуртожитку, яка розташована в місті Маріуполі по вул. Покришкіна, 11, гурт.6. Відповідно до умов договору позивач щомісячно сплачувала орендну плату в розмірі 100,00 гривень, але з 2016 року їй незаконно стали приходити листи від відповідача з вимог сплатити заборгованість по орендній платі в розмірі 17023,88 гривень, яка утворилась за період з 2009 року по 2016 рік. Такі дії відповідача позивач вважає незаконними у звязку із чим звернулася до суду. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Відповідач [PERSON] «МЗВМ» позовні вимоги не визнав та подав зустрічний позов до [PERSON] про розірвання договору найму житлового приміщення, просив розірвати договір найму (оренди) житлового приміщення між [PERSON] «МЗВМ» та [PERSON] №24 від 12.03.2004 року та стягнути судовий збір. В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що [PERSON] умови укладеного із нею договору оренди кімнати в гуртожитку не виконує та з 2012 року не сплачує орендну плату ні на рахунки, ні в касу підприємства. Тому відповідно до ч. 2 статті 825 ЦК України договір може бути розірваний на вимогу наймодавця. Представник [PERSON] «МЗВМ» в судовому засіданні вимоги за зустрічним позовом підтримав, у задоволенні первісного позову просив відмовити. Представник третьої особи Приватного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» (надалі за текстом [PERSON] «Азовзагальмаш») в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, зустрічний позов [PERSON] «МЗВМ» підтримала. Зазначила, що з 2011 року по 2015 рік підприємство [PERSON] «Азовзагальмаш» орендувала гуртожиток, який розташований в місті Маріуполі по вул.Покришкіна, 11 гуртожиток №6, в якому весь час проживала [PERSON] та добровільно сплачувала в касу підприємства [PERSON] «Азовзагальмаш» орендну плату за проживання в гуртожитку, а також шляхом утримання орендної плати із її заробітної плати. Весь вказаний період [PERSON] «Азовзагальмаш» фактично надавав позивачці послуги по оренді гуртожитку та отримував за це кошти. Неодноразово пропонував укласти відповідний письмовий договір оренди (найму), але [PERSON] відмовлялась. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідача і третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] «МЗВМ» підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована в [INFO], гуртожиток 6, та проживає в гуртожитку на підставі письмового договору №24 найму (оренди) житлового приміщення, укладеного 12 березня 2004 року між [PERSON] «МЗВМ» та [PERSON] Згідно з пунктами 1.1. та 1.2. вказаного договору наймодавець зобовязується передати наймачу, а наймач зобовязуються прийняти у тимчасове платне користування житлове приміщення кімнату у гуртожитку по вулиці Покрищкіна, 11, гуртожиток 6, та сплачувати на користь наймодавця щомісячну орендну плату в розмірі 100,08 гривень. В квітні 2016 року [PERSON] «Азовмаш» зверталось до [PERSON] з листом вих.№А14/1088, в якому просило погодити питання про погашення заборгованості за проживання в гуртожитку. Після цього 26 квітня 2016 року [PERSON] «Азовмаш» повторно зверталось до [PERSON] з листом вих.№А14/1367, в якому вказувало про наявність на особовому рахунку [PERSON] станом на 01.03.2016 року заборгованості в сумі 17023,88 гривень та рекомендувало погасити вказану суму заборгованості або укласти договір про реструктуризацію. Отримання вказаних листів від підприємства [PERSON] «Азовмаш» стало підставою для звернення до суду за захистом порушених прав позивача. Досліджуючи вказані листи на предмет їх законності та можливого порушення прав позивача при їх отриманні і необхідності захисту прав позивача в судовому порядку, суд виходить із наступних положень закону. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 11,15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав, уразі їх порушення чи реальної небезпеки їх порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені вст. 16 ЦК України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади,органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Особа, право якої порушено, може скористатися відповідно до ст.16 ЦК України, не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Таким чином для визнання дій відповідача неправомірним слід встановити, що його дії не відповідали вимогам законодавства та призвели до порушення цивільних прав позивача. Згідно з частиною 1 статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. В цивільному законодавстві на підставі вказаних положень Конституції діє принцип, за яким особам дозволено все, що прямо не заборонено законом. Тобто з вказаного конституційного принципу та положень ЦК України слід зробити висновок про можливість визнання дій особи неправомірними, якщо дії, які вчиненні відповідачем, прямо заборонені законом та призвели до порушення прав позивача, які також прямо передбачені законом або договором. Застосовуючи вказані принципи та аналізуючи листи, які були направлені позивачу, суд вважає, що такі дії не порушують передбачених законодавством прав позивача, оскільки містять лише прохання та рекомендації погасити наявну заборгованість за проживання у гуртожитку та не містять жодних відомостей про факт підвищення розміру орендної плати за договором найму житлового приміщення від 12.03.2004 року, укладеного між [PERSON] «МЗВМ» та [PERSON] Крім того, позовні вимоги про визнання дій неправомірними спрямовані до підприємства [PERSON] «МЗВМ», хоча листи, які були долучені позивачем, надсилались їй від підприємства [PERSON] «Азовмаш», та жодних дій з підвищення орендної плати [PERSON] «МЗВМ», як відповідач, по відношенню до [PERSON] не вчиняв та доказів такого не представлено. В будь-якому випадку направлення листів від підприємства на адресу позивача з рекомендацією або проханням вирішити питання про оплату заборгованості не призводить до порушення прав позивача та необхідності їх захисту в судовому порядку. Отже позивачем не доведено та не представлено належних, достовірних та достатніх доказів порушення відповідачем її майнових або немайнових прав, а також не доведено вчинення відповідачем дій з підвищення орендної плати за проживання у гуртожитку. Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. З урахуванням зазначеного позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки не встановлено порушення її прав відповідачем. Стосовно вимог [PERSON] «МЗВМ» про розірвання договору найму (оренди) житлового приміщення №24 від 12 березня 2004 року, укладеного між [PERSON] «МЗВМ» та [PERSON] суд відзначає наступне. Як встановлено судом 12 березня 2004 року між сторонами був укладений договір найму (оренди) кімнати в гуртожитку, за що [PERSON] щомісячно мала сплачувати наймодавцю орендну плату в розмірі 100,08 гривень. Згідно з пунктом 2.2. договору найму орендна плата вноситься готівкою в касу наймодавця або за безготівковим розрахунком не пізніше 28 числа наступного за розрахунковим місяцем. Згідно з представленими позивачем квитанціями та розрахунковими листками з місця роботи з 2015 року по серпень 2017 року [PERSON] щомісячно сплачувала орендну плату в різних розмірах шляхом внесення готівки в касу підприємства, а також шляхом утримання із заробітної плати за місцем її роботи в [PERSON] «Азовзагальмаш». Крім того з вересня 2017 року по сьогоднішній час позивач сплачує за надання житлово-комунальних послуг Споживчому кооперативу «Еліт-Вікторія», що підтверджується відповідними квитанціями. Позивач підтверджує вказаний факт сплати орендних платежів саме [PERSON] «Азовзагальмаш». Водночас доказів сплати за останні три роки орендних платежів безпосередньому наймодавцю за спірним договором найму - [PERSON] «МЗВМ», позивачем представлено не було. Відповідно до ч.1ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв діловою обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ст.ст.610 та 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - розірвання договору. Згідно з частиною 1 статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк. Аналогічні положення передбачені пунктом 6.1.2. договору найму, відповідно до якого наймодавець за цим договором має право вимагати від наймача своєчасного внесення орендної плати, а в разі невнесення наймачем плати за житло протягом 6 місяців договір найму може бути розірваний в судовому порядку. На підставі вказаних положень договір найму №24 від 12 березня 2004 року, укладений між [PERSON] «МЗВМ» та [PERSON], підлягає розірванню внаслідок порушення його умов наймачем та не сплати більше ніж за 6 місяців орендної плати. На підставі ст.ст. 15, 16, 509, 526, 610, 611, 810, 825 ЦК України,

Outcome: approved