Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

у травні 2021 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно її неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , стягнення аліментів на її утримання. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачка [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , [INFO] , постійно змінюючи місце проживання родини, не створила належних житлово-побутових умов для проживання дитини, не піклується про її фізичний, духовний та моральний розвиток, не здійснює заходи, направлені на здобуття донькою освіти, матеріально не утримує, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Рекомендації компетентних органів щодо покращення умов проживання та виховання дитини відповідачка не виконувала. 26.02.2021 року [PERSON] була вдруге влаштована до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей Служби у справах дітей Вознесенської міської ради, оскільки відповідачка по закінченню навчального тижня не забрала її зі школи, на зв`язок не виходила. В зв`язку з чим [PERSON] була притягнута до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КпАП України. Враховуючи вказані обставини, позивач просив позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її неповнолітньої дитини, а також стягнути кошти (аліменти) на її утримання в розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу). Представник позивача Дробинська Н.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник третьої особи без самостійних вимог [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, вважала їх обґрунтованими, та такими, що відповідають інтересам дитини. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області. При цьому вказувала на те, що вона є внутрішньо переміщеною особою та внаслідок відсутності житла, роботи опинилася в складних життєвих обставинах. Разом з тим, у міру своїх можливостей намагалася створити для дитини належні житлово-побутові умови, забезпечувати останню відповідно до її потреб, тоді як вимушене залишення дитини в школі було зумовлене виключно пошуком роботи. Водночас, відповідачка вказувала, що вона покращила свої житлово-побутові умови, влаштувалася на роботу, отримує постійний дохід, систематичною спілкується з донькою, цікавиться її життям, надає матеріальну допомогу. Представник відповідачки адвокат Берікул Л.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог Органу опіки та піклування, оскільки позивачем не доведено наявність підстав для застосування такої виключної міри як позбавлення батьківських прав. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] у судове засідання не з`явився. Відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення. Про причину неявки суду не повідомив. Заслухавши показання свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір`ю неповнолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Згідно наявних у справі письмових доказів, остання з 01.07.2019 року, як дитина, що опинилась у складних життєвих обставинах, була поставлена на відповідний облік Службою у справах дітей Вознесенської міської ради Миколаївської області, тимчасово була влаштована до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей Служби у справах дітей Вознесенської міської ради. З метою виведення родини [PERSON] із складних життєвих обставин, вона була поставлена в програму соціального супроводу Вознесенським міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка часто змінювала місце свого проживання, не створювала належних та безпечних умов для проживання неповнолітньої, не виконувала рекомендацій компетентних органів щодо покращення умов проживання та виховання дитини, не здійснювала заходи, направлені на здобуття донькою освіти, забезпечувала дитину необхідним одягом та навчальним приладдям тільки після неодноразових нагадувань класного керівника, вихователя. 26.02.2021 року [PERSON] була вдруге влаштована до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей Служби у справах дітей Вознесенської міської ради, оскільки мати по закінченню навчального тижня не забрала її зі школи, на зв`язок не виходила, залишивши доньку без батьківського піклування. Постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.03.2021 року відповідачка [PERSON] за невиконання батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітньої доньки [PERSON] була притягнута до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КпАП України (а.с.12-19, 21-34, 36-48). Так, відповідно до вимог ст. ст. 150, 155, 180 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею освіти, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Тобто, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Так, як пояснила в судовому засіданні свідок [PERSON] (директор Центру соціально-психологічної реабілітації дітей Служби у справах дітей Вознесенської міської ради) відповідачка систематично відвідує дитину в Центрі, турбується про її стан здоров`я, цікавиться її життям, навчанням, передавала доньці речі, солодощі, канцелярські товари. Відносини з донькою суттєво покращилися, остання радіє приходу матері. До закладу відповідачка приходить в належному стані. Зазначені показання свідка узгоджуються з інформацією, наведеною в довідці, виданою Центром соціально-психологічної реабілітації дітей Служби у справах дітей Вознесенської міської ради за № 206 від 10.08.2021 року, за змістом якої відповідачка протягом періоду перебування [PERSON] в Центрі підтримує постійний зв`язок з донькою (а.с.80). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 10.08.2021 року відповідачкою створені належні умови для виховання, розвитку та проживання дитини. В кімнаті чисто, затишно, в наявності необхідні меблі, посуд, продукти харчування, в дитини є окреме ліжко з чистою білизною, стіл для виконання домашніх завдань, шафа для одягу (а.с.76). З 17.05.2021 року відповідачка [PERSON] працює в КП «СОМ», що підтверджується довідкою № 309, виданою 09.08.2021 року вказаним комунальним підприємством (а.с.78, 77). Крім цього, опитана відповідно до вимог ч. 2 ст. 171 СК України, неповнолітня [PERSON] висловила думку про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неї та висловила бажання повернутися до матері. В рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року зазначено, що фактичне розірвання сімейних зв`язків, що означає позбавлення дитини її коріння, може бути виправдане лише за виняткових обставин, має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Разом з тим, у рішенні в справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки, факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (у справах, що стосуються прав та інтересів дитини), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, в тому числі, що на час розгляду справи відповідачка значно змінила своє відношення до виконання батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дитини, ставлення до неї в позитивному напрямку, а також думку неповнолітньої дитини, яка бажала повернутися до матері, зважаючи на недоведеність позивачем наявності підстав, за яких можливо застосувати щодо відповідачки такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав, суд вважає за необхідне не погодитися з висновком органу опіки та піклування від 12.05.2021 року про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, відмовивши у задоволенні позову. Проте, вважає за доцільне попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на орган опіки та піклування за місцем її проживання контроль за виконанням нею батьківських обов`язків. В зв`язку з зазначеним також не підлягають задоволенню вимоги про стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини (ч.3 ст. 166 СК України).

Outcome: dismissed