Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить вищевказаний житловий будинок. За її згодою, 07.11.2008 за вказаною адресою був зареєстрований відповідач - чоловік її доньки. Разом з тим, за зазначеною адресою він ніколи не проживав, його особистих речей і майна у належному позивачу будинку не має і ніколи не було. При цьому відповідач завірив позивача, що спірне житло йому не потрібно, наміру проживати за місцем реєстрації в нього не має, та згодом звернеться з заявою про зняття з реєстрації за зазначеною адресою. Проте пізніше відповідач відмовився від своїх обіцянок, пояснюючи це тим, що на їх виконання в нього не вистачає ані часу, ані можливості. За такого, відповідач вже одинадцять років не проживає за вказаною адресою, та не бере участі в оплаті комунальних послуг. Позивач вважає, що наведені обставини є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.08.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання, призначене на 18.03.2020 на 09:00 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності позивача та задовольнити позовні вимоги, зазначивши, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач відзиву на позовну заяву не надав, причини своєї неявки суду не повідомив. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Відповідно до свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 29.12.2014 [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку 19.03.03-25/І/2718/19 від 21.05.2019 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до відомостей, наданих на запит суду Відділом обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області та Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради відповідач [PERSON] , дійсно зареєстрований за вищевказаною адресою з 07.11.2008. Актом про не проживання від 21.05.2019 засвідченими сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підтверджується, що відповідач за адресою: [ADDRESS] не проживає з грудня 2008 року, його особисті речі та майна в будинку відсутні, відомостей про місце проживання не має. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши наявні докази у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач, як власник будинку, позбавлена можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв`язку з тим, що за адресою її нерухомого майна зареєстрований відповідач, який за вказаною адресою не проживає понад один рік та відповідно до вимог статті 405 ЦК України втратив право на користування цим житлом, а тому позов підлягає задоволенню у спосіб, вказаний позивачем. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved