Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Ухвалою Київського\~райсуду м.Одеси\~від 31.10.2018\~року відкрите\~загальне позовне\~провадження \~по справі\~за позовом[PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої власності та виключення майна із спільного майна подружжя. Позивач вимагає ухвалити судове рішення, яким виключити зі складу спільної власності подружжя та визнати право особистої приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . В судовому засіданні, підтримуючи позовні вимоги, сторона позивача доводила, що спірну квартиру вона [PERSON] придбала за кредитні кошти, які самостійно повернула банківській установі у повному обсязі. Відповідач позов не визнав з тих підстав, що квартира була придбана на ім`я позивача під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі для потреб сім`ї у житлі і кредит погашався до припинення шлюбних відносин в червні 2013 року за спільні грошові кошти сім`ї. Суд вислухав сторони, вивчив матеріали справи і встановив наступне: Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.09.2011 року по 05.03.2014 року рішення Малиновського районного суду м.Одеси про розірвання шлюбу. Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу сторонами була придбана квартира [ADDRESS] . Право власності на квартиру зареєстровано на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19 червня 2012 року. Для придбання квартири [PERSON] отримала кредит в ПАТ «Марфін Банк», де вона на той час працювала, в сумі 408924 грн договір кредиту №03734\від 19.06.2012 року. Зобов`язання за кредитним договором було виконано у повному обсязі 31 серпня 2018 року. Позивач вважає, що квартира була придбана за її особисті кошти, тому квартира є особистою власністю [PERSON] На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на рішення Малиновського райсуду м.Одеси від 05.03.2014 року про розірвання шлюбу, рішення Малиновського райсуду м.Одеси від 09.04.2014 року про стягнення аліментів на утримання дитини, кредитний договір від 19.06.2012 року з графіком повернення кредитних коштів і розрахунком сукупної вартості кредиту, договір купівлі-продажу квартири від 19.06.2012 року, іпотечний договір від 19.06.2012 року, договір поруки від 19.06.2012 року, укладений між ПАТ «Марфін Банк» і [PERSON] , виписку по рахунку позивача щодо руху коштів за період з червня 2012 року по січень2013 року і з січня 2013 року по січень 2014 року Відповідач, не визнаючи позов, доводить, що спірна квартира була придбана у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі для задоволення потреб сім`ї у житлі, що нерухомість була придбана на спільні кошти подружжя, що ремонтні роботи в квартирі також проводились за спільні кошти та спільними силами і до придбаної квартири сім`я заселилась у повному складі. Він відповідач в квартирою не користується після припинення з [PERSON] шлюбних відносин. Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав: Правовідносини, які пов`язані з розподілом майна подружжя, врегульовані Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом України. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, для встановлення того, чи є придбане за час шлюбу майно спільною власністю подружжя суд повинен встановити правову природу коштів, за які було придбане майно. Судом встановлено і визнано сторонами, що квартиру [ADDRESS] Корольова подружжя [PERSON] і [PERSON] придбало за кредитні кошти в період перебування у зареєстрованому шлюб. Як пояснили сторони в судовому засіданні рішення про придбання квартири за кредитні кошти вони приймали спільно, тому як квартира була необхідна сім`ї для забезпеченні потреб у житлі. До розірвання шлюбу сторони спільно користувались квартирою, несли витрати з її утримання і ремонту. До розірвання шлюбу кредит було погашено частково і саме частка квартира, за яку повернуто кредит у період з червня 2012 року по березень 2014 року є спільною сумісною власністю подружжя. Визнаючи викладене, [PERSON] в позовній заяві [PERSON] зазначає, що з моменту розірвання шлюбу - 05 березня 2014 року вона самостійно повертає кредитні кошти і сплачує відсотки за користування кредитом. Це твердження позивача [PERSON] не спростував належними і допустимими доказами. Cтаття 68 СК України визначає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Водночас згідно зі ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов`язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, адже розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов`язань за кредитом. Виходячи з положень статей 57, 61, 70 СК України спільною сумісною власністю чоловіка і дружини є виключно та частка квартири, кредит за яку був сплачений подружжям за час перебування у шлюбі. Натомість частка квартири, кредит за яку був сплачений дружиною після розлучення за рахунок її особистих коштів, є приватною власністю дружини.

Outcome: dismissed