Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ялова Наталія Олександрівна, Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Бурхан-Крутоус Лілія Анатоліївна про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Свої вимоги мотивував тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.07.2006 року. Від зареєстрованого шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини у сторін не склалися та рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.05.2020 року у справі № 369/15570/19 шлюб між сторонами було розірвано. 28.11.2019 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про визначення місця проживання дитини і порядок участі у вихованні дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., зареєстрований в реєстрі за № 6912. Згідно умов договору, місце проживання дитини визначено з матір`ю, а позивач прийняв на себе зобов`язання брати участь в утриманні дитини шляхом сплати на користь відповідача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 15000 грн., щомісячно не пізніше 15 числа. 22.12.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яловою Н.О. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №5555, яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором про визначення місця проживання дитини і порядок участі у вихованні дитини. Вказав, що жодних претензій, вимог щодо сплати боргу за договором від відповідача не надходило, позивач належним чином виконає свої зобов`язання за договором, аліменти на утримання доньки сплачує наперед. Враховуючи викладене просив суд визнати виконавчий напис № 5555 вчинений 22 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яловою Н.О. таким, що не підлягає виконанню. Стягнути з [PERSON] га користь [PERSON] судові витрати у розмірі 1362 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.02.2021 року відкрито провадження по справі. У судове засідання позивач не з`явився, через канцелярію суду представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив суд задовольнити позов. У судове засідання відповідач не з`явився, представник відповідача подав заяву про відкладення розгляду справи. Просив суд відкласти розгляд справи у зв`язку з тим, що буде перебувати в приміщенні Дарницького районного суду міста Києва на розгляді іншої справи. Однак доказів, що адвокат представляє інтереси в іншій справі надано не було , тому клопотання суд вважає не обґрунтованим. У судове засідання треті особи не з`явилися, повідомлялись належним чином причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення до суду не надходило. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За відсутності заперечень позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 28.11.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про визначення місця проживання дитини і порядку участі у вихованні дитини, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. та зареєстрований в реєстрі за № 6912. Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору батьки дійшли згоди, що до досягнення [PERSON] 14 ( чотирнадцятирічного ) віку дитина буде проживати разом з матір`ю. Відповідно до розділу 2 вказаного договору батько бере участь в утриманні дитини шляхом сплати аліментів щомісячно у твердій грошовій сумі у розмірі 15 000 грн., не пізніше 15 числа поточного місяця за минулий місяць. Виплати аліментів здійснюються шляхом перерахування на поточний ( картковий) рахунок матері. 21.12.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. було видано [PERSON] було видано дублікат договору про визначення місця проживання дитини і порядку участі у вихованні дитини, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. 28.11.2019 року і зареєстрованого у реєстрі за № 6912. Даний дублікат договору зареєстрований в реєстрі за № 5111. 22.12.2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Яловою Наталією Олександрівною на вимогу [PERSON] було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 5555 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором про визначення місця проживання дитини і порядку участі у вихованні дитини у сумі 187 934 грн. 20 коп., яка складається з: суми боргу по сплаті витрат на утримання дитини у розмірі 88 840 грн., неустойки 99 094,20 грн.. Витрат пов`язані із вчиненням виконавчого напису нотаріуса в розмірі 2000 грн. Відповідно до виконавчого напису період стягнення визначається у період з 16 грудня 2019 року по 16 грудня 2020 року. На підставі виконавчого напису № 5555 виданого 22.12.2020 року приватним виконавцем Виконавчого округу: Дніпропетровської області Бурхан-Крутоус Лілією Анатоліївною відкрито виконавче провадження № 64016248 про стягнення з боржника заборгованості в розмірі 189 934,20 грн. Разом з тим, приватним виконавцем здійснено арешт майна та грошових коштів боржника, про що винесено відповідні постанови, для подальшого стягнення у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/ основної винагороди приватного, витрат виконавчого провадження, штрафів у розмір 209327, 62 грн. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом законодавства станом на час вчинення оскаржуваного виконавчого напису був, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів передбачено в Главі 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 Порядку. Так, відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно п.п. 3.1 п. 3 глави 16 Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: - якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; - за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Відповідно до пункту 1 Переліку для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 від 29.06.1999 року для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Постановою Пленуму ВСУ від 31.01.1992 №2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову у їх вчинені» у пункті 13 роз`яснено, що відповідно до статей 34. 36, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами, передбаченими спеціальним нормативним актам з цього приводу, і що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли законом встановлено інший строк давності, не минув цей строк. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс 17 та постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 61-154 св18. Основними умовами вчинення нотаріусом виконавчого напису є подання документів, які встановлюють заборгованість боржника перед кредитором, що підтверджують безспірність вимоги та подачі вимоги в межах строку позовної давності у три роки та у межах річного строку щодо вимоги про стягнення неустойки. Ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання. Як встановлено судом, позивач не погоджується з сумою заборгованості та її розрахунку, до моменту вчинення виконавчого напису письмової вимоги щодо усунення порушень зобов`язань за договором та сплатити борг не отримував, а також не отримував розрахунок заборгованості. А тому був позбавлений можливості своєчасно оспорити заявлені відповідачем вимоги або виконати їх. Дані обставини не були спростовані відповідачем під час розгляду справи. Нотаріусом, в свою чергу, не було перевірено отримання такої вимоги позивачем, що унеможливило подання останнім нотаріусу обґрунтованих заперечень щодо вчинення виконавчого напису або письмової згоди. Також, як вбачається з договору про визначення місця проживання дитини і порядку у участі у вихованні, в ньому не передбачено номеру поточного рахунку стягувача, а відтак нотаріусу не надано всіх документів, які підтверджують безспірність заборгованості. Суд вважає, що довідка про рух коштів від 16 грудня 2020 року № QEVR-20201216-12479, видана АТ «Універсал банк» не може підтверджувати наявність заборгованості за договором про визначення місця проживання дитини і порядку участі у вихованні дитини оскільки доказів про наявність у відповідача лише одного відкритого рахунку матеріали справи не містять. Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Статтями 77-80 ЦПК України, визначено поняття належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При оцінці аргументів та доводів сторін суд керується рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, no. 4241/03, в якому вказується, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Отже, враховуючи вищенаведені фактичні обставини, беручи до уваги не можливість встановити безспірність вимог [PERSON] до [PERSON] щодо суми заборгованості, що виникла за Договором про сплату аліментів, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved