Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

У червні 2018 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини, відповідно до якої просила визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви зазначила, що з 06 липня 2013 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Шлюб було зареєстровано Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 393. 30 серпня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Від цього шлюбу сторони у справі мають спільну дитину: дочку [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає разом із батьком, хоча відповідне рішення про визначення її місця проживання саме з батьком відсутнє, що свідчить про протиправні дії останнього та порушує правапозивача як матері, відповідач постійно створює стресові ситуації у стосунках матері та дочки. Небажання та активне ухилення відповідача від сумісного з позивачем прийняття рішення стосовно встановлення місця проживання їхньої малолітньої дочки змусило [PERSON] звернутись до суду з відповідною позовною заявою для захисту порушених прав та інтересів. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 червня 2018 року, головуючим у справі визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 10 серпня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду у порядку загального позовного провадження. 15.11.2018 року в судовому засіданні від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнав, вважає їх необґрунтованими та не доведеними та [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпрі ради, про визначення місця проживання дитини, яка була прийнята протокольною ухвалою суду. Зустрічний позов мотивований тим, що він є рідним батьком [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин колишня дружина постійно заважала йому повноцінно брати участь у вихованні дитини влаштовувала сварки, ховала дитину, перешкоджала спілкуванню з дитиною та зустрічам. Він завжди мав бажання спілкуватися з донькою, брати участь у її вихованні та розвитку як батько. З яких саме мотивів позивач умисно перешкоджала йому не відомо. Він дуже любить свою доньку та піклується нею. Жодних фактів, які б свідчили про його погане ставлення до неї або неналежне виховання не існує. Доньку він не викрадав, дитина сама висловила небажання повертатися після прогулянки до матері. З липня 2018 року донька проживала разом з ним за місцем реєстрації, за адресою: [ADDRESS] . Донька має гарні житлові умови, їй створені всі необхідні умови для повноцінного розвитку. Вказав, що він є порядною та відповідальною людиною, дбайливо та з любов`ю ставиться до своєї доньки, забезпечує їй належний рівень життя, опікується її інтересами, стежить за станом її здоров`я. Він має з донькою психологічний контакт та прив`язаність один до одного. Звернув увагу на те, що він не зловживає алкоголем або наркотичними засобами, не палить, не притягався до кримінальної відповідальності, має гарну характеристику. Після припинення шлюбних відносин з колишньою дружиною між ними склалися неприязнені стосунки, виникали сварки з приводу того, що вона чинила перешкоди у спілкуванні з донькою. За її адресою неодноразово викликалася поліція, в тому числі і за його ініціативою. Вказав, що законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Просив суд: визначити місце проживання доньки [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . 26.11.2018 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у відзиві, відповідач [PERSON] вказує, що категорично заперечує проти визначення місця проживання дитини з батьком. Вказала, що все що написане у зустрічній позовній заяві є відвертою брехнею, яка направлена виключно на те, щоб виставити її перед судом у негативному світлі, та не містить жодних доказів на їх підтвердження. Вважає, що дитині буде краще проживати саме з нею, тому просить її позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. У судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просила їх задовольнити, при цьому категорично заперечували проти задоволення зустрічних позовних вимог. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні підтримали зустрічний позов, просили його задовольнити, а також категорично заперечували проти задоволення основного позову. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутность представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідача, представника відповідача, допитавши свідків: [PERSON] , [PERSON] , переглянувши відеозаписи, вивчивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.07.2013 року, який рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30.08.2017 року розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 26 грудня 2013 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції ( т.1 а.с.86). Відповідно до судового наказу від 12.04.2018 №2-н/202/94/2018 Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська стягнено з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 28.03.2018 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Згідно з довідкою Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 26.09.2019 року за № В-15 23322 станом на 31.08.2019 року заборгованість зі сплати аліментів складає 17711,50 гривень ( т.2 а.с.48). У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд визначити місце проживання дитини з нею, зважаючи на те, що вона зможе дати їй все необхідне для належного виховання і розвитку, має можливості для створення належних умов для виховання дитини, донька з моменту розлучення постійно проживала з нею. У зустрічних позовних вимогах [PERSON] просить визначити місце проживання доньки з ним, зважаючи на те, що у нього більше можливостей для виховання доньки, дитина має з ним емоційний контакт, у зв`язку з чим вважає, що їй буде краще з ним. Як встановлено при розгляді справи, сторони по справі з моменту розлучення разом не проживають, при цьому з 2017 року малолітня [PERSON] постійно проживала разом з матір`ю. Згідно з актом обстеження умов проживання від 30 жовтня 2018 року, складеного Службою у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпрі ради малолітня [PERSON] , проживає разом з матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] . Із акту вбачається, що умови проживання добрі. В наявності побутова техніка та всі необхідні меблі. Для дитини окрема кімната облаштована спальним місцем, посезонний одяг та взуття в повному обсязі, багато іграшок, є місто для проведення дозвілля. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 23268807 [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування жилого будинку, серія та номер 1087, посвідченим 10.06.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. [PERSON] позитивно характеризується за місцем проживання, що підтверджується наданою характеристикою від 02.05.2018 року, та характеристикою з місця роботи ТОВ «Дніпрогума» на якому [PERSON] працює менеджером з 2009 року, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 01 листопада 2018 року, виданої [PERSON] Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив №94 «Урожай», малолітня [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №11946052 від 31.10.2013 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири: ВТА №824580, посвідченого 28.12.2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Швецовою Н.В. зареєстрованим в реєстрі за №3461. Крім того, представниками Служби у справах дітей було обстежено житлово-побутові умови проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , відповідно до Акту про обстеження умов проживання від 30.10.2018 року, умови проживання відповідають санітарним вимогам, створено всі умови щодо утримання та виховання дитини. Відповідач [PERSON] є інвалідом ІІ групи, отримує державну соціальну допомогу по інвалідності в розмірі 1452,00 грн., позитивно характеризується за місцем проживання, що підтверджується відповідними характеристикою та довідкою від 01.11.2018 року (т.1, а.с.156,157). За клопотанням служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради батьки дитини [PERSON] та [PERSON] разом з дитиною [PERSON] були направлені до Комунального закладу «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» Дніпропетровської обласної ради для проведення діагностики психоемоційного стану дитини, з`ясування ставлення дитини до матері [PERSON] та батька [PERSON] , взаємовідносини між ними, з`ясування з ким із батьків дитині буде комфортно, морально і емоційно проживати в подальшому. Згідно із Довідкою Комунального закладу «Дніпропетровський Центр соціально-психологічної допомоги» Дніпропетровської обласної ради від 06.11.2018 року №143 наданої службі у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, згідно з результатами психологічного діагностування [PERSON] було виявлено, що вона має середній рівень тривожності, фрустрації, агресивності та ригідності. Агресивність може проявлятися як захисний механізм в стресовій ситуації чи в конфлікті. Акцентуації характеру у [PERSON] не виявлено. Акцентуація характеру це надзвичайне підсилення окремих рис характеру, за якого наявні відхилення в психології й поведінці людини, що не виходить за межі нормальної поведінки, але межують з патологією. Оцінку психічних станів ( тривожності, ригідності, фрустрації та агресивності) [PERSON] та визначення стилю поведінки в конфліктній ситуації неможливо інтерпритирувати через недостовірності відповідей [PERSON] . Щодо акцентуації характеру, [PERSON] було виявлено наступне висока ступінь вираженої параноїдальної, гіпотимної акцентуації, що проявляється як роздратованість, гнівливість, авторитарності, категоричність суджень, не помічає власної конфліктності, постійно підвищений настрій, висока енергійність, відкрита незгода сприйняття дійсності. Відповідно до Висновку Виконавчого комітету Індустріальної районної в м. Дніпрі ради № 18/5-547 від 08.11.2018 року, Служба вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Вирішуючи вимоги кожної із сторін у справі суд враховує наступні вимоги закону. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, у даному випадку вирішення питання про визначення місця проживання дитини охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Як встановлено судом, між сторонами по справі склалися складні стосунки, що призвело до виникнення сварок та конфліктів, що також ставало приводом для звернення до органів поліції, що підтверджується відповідними письмовими доказами та показаннями свідків: [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] , колега по роботі позивача вказала, що знайома з позивачем десять років. Проблеми в сімї почалися коли дитині виповнився рік. [PERSON] бив [PERSON] , вона приходила на роботу в синцях. Свідок [PERSON] , брат відповідача, розповів про те, що [PERSON] після народження дитини вийшла на роботу, а [PERSON] вимушений був доглядати за дитиною. [PERSON] дорікала [PERSON] за те, що він сидить дома та вчиняла сварки. Таким чином, стосунки батьків значно вплинули на їх можливість домовитися щодо визначення місця проживання дитини, а також щодо участі кожного з них і вихованні дочки, що змусило їх звернутися до суду. Так, в судовому засіданні встановлено, що на час звернення [PERSON] до суду, малолітня [PERSON] з 04.05.2018 року проживала з батьком [PERSON] , який перешкоджав спілкуванню [PERSON] з донькою. Так, 04.05.2018 року [PERSON] взявши дитину для прогулянок не привів її назад до матері, а без відома матері відвіз 4-річну дитину в [PERSON] (м. Святогірськ, Донецька область), а в подальшому до м. Києва. У віці 4,5 роки дитина разом з батьком здійснила хресний хід до [PERSON] , що підтверджується доказами по справі: фототаблицями ( т.1 а. с.111-113). Малолітня [PERSON] , яка відвідувала Комунальний заклад освіти «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок» №181 Дніпропетровської міської ради перестала його відвідувати з 01.09.2018 року ( т.1, а.с.114). В подальшому з 06 листопада 2018 року малолітня [PERSON] проживає з матір`ю. Рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 22.05.2019 року за №179 визначено спосіб участі батька [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] та спілкуванні з нею (т.2 а.с. 21-23). Суд критично відноситься до твердження відповідача [PERSON] , що [PERSON] разом з малолітньою [PERSON] виїхали до АР Крим, за місцем проживання її матері. Оскільки, жодних доказів, щодо зміни [PERSON] місця проживання відповідачем суду не надано. Відповідачем не надано жодного доказу, що проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю загрожує дитині психологічною або фізичною небезпекою. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, доходить висновку про те, що визначати місце проживання дитини у даний час необхідно, виходячи з прив`язаності його до одного з батьків, враховуючи його вік та потреби у повсякденному житті. Судом при вирішенні позовних вимог враховується можливість матері забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини, оскільки вона має постійне місце проживання, постійне місце роботи, стабільний заробіток, не має шкідливих звичок та позитивно характеризується за місцем роботи. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дитини разом з позивачем може зашкодити її інтересам, в ході розгляду справи не здобуто. Крім того, малолітня дівчинка потребує перш за все жіночого догляду (регулярне та своєчасне харчування, дотримання правил гігієни, постійний нагляд), а тому суд вважає, що дитині буде краще проживати з мамою. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до положень ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи.\~\~Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.\~\~ Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON] як на підстави для задоволення позову знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини підлягають задоволенню та не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача за зустрічним позовом [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 704, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved