Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] центральної районної лікарні про повернення трудової книжки, стягнення заробітної плати та середнього заробітку внаслідок вимушеного прогулу. В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що з 04 серпня 2008 року по 19 травня 2017 року працювала фельдшером-лаборантом клініко-діагностичної лабораторії [PERSON] центральної районної лікарні. 20 квітня 2017 року позивач написала на імя головного ліка ря [PERSON] ЦРЛ заяву про звільнення її із займаної посади з 03 травня 2017 року. Свою заяву на звільнення позивач надала своєму безпосередньому керівнику, але остання відмовила позивачу у звільненні. Тому 25 квітня 2017 року цінним листом позивач направила на адресу відповідача заяву про звільнення, яку 04 травня 2017 року відповідач отримав. Позивач офіційно до 18 травня 2017 року виконувала свої трудові обовязки, а 19 травня 2017 року звернулася у відділ кадрів [PERSON] ЦРЛ про надання їй трудової книжки та копії наказу про звільнення, а також повного розрахунку. Однак, на таке звернення позивачу не видано трудової книжки, не виплачено заробітну плату та не надано наказу про звільнення, у звязку із чим позивач змушена звернутися із даним позовом для захисту своїх прав, в якому просить зобовязати відповідача звільнити її з посади фельдшера-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії [PERSON] центральної районної лікарні, зобовязати відповідача надати їй належним чином оформлену трудову книжку із записом про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, стягнути із відповідача на свою користь заробітну плату за травень 2017 року та оплату за невикористану щорічну відпустку та невикористану відпустку у розмірі згідно штатного розкладу, стягнути із відповідача на свою користь вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, стягнути із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримку розрахунку та ненадання позивачу трудової книжки. Також, позивач просить стягнути із відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн., посилаючись на те, що через неправомірні дії відповідача позивач перебуває постійно в стресі, постійно болить голова, підвищений тиск, виникли проблеми зі сном. Позивач ввесь час перебуває у пригніченому стані, оскільки відчуває приниження через проблеми зі звільненням. Зухвале ставлення відповідача сприяє погіршенню її психоемоційного стану, перешкоджає можливості активно та повноцінно жити, тобто завдає позивачу неабияких моральних страждань. На підставі поданої представником позивача [PERSON] [PERSON] заяви ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 серпня 2017 року залишено без розгляду позовні вимоги щодо зобовязання відповідача звільнити [PERSON] з посади фельдшера-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії [PERSON] центральної районної лікарні, зобовязати відповідача надати позивачу належним чином оформлену трудову книжку із записом про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України та стягнення заробітної плати за травень 2017 року. У ході розгляду справи представник позивача [PERSON] [PERSON] подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив стягнути із відповідача на користь [PERSON] оплату за невикористану щорічну відпустку у розмірі 4865,28 грн. та невикористану додаткову відпустку за доглядом за дитиною у розмірі 2027,20 грн., стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у розмірі 22\~015,15 грн., стягнути із відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за затримку розрахунку та ненадання позивачу трудової книжки у розмірі 16\~825,76 грн., та стягнути із відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн. У судовому засіданні представник [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] центральної районної лікарні [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, посилаючись на те, що трудова книжка видана позивачу за її зверненням, із нею проведено повний розрахунок при звільненні шляхом перерахування всіх належних сум на картковий рахунок. Крім того, вважає, що вимога про стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку є безпідставною, оскільки на час звільнення позивач не надала доказів, що має право на таку відпустку, інші вимоги позивача також є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що на підставі наказу № 144к від 07.08.2008 р. [PERSON] з 04.08.2008 року прийнято на посаду фельдшера-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії у [PERSON] центральну районну лікарню, про що свідчить відповідний запис у трудовій книжці позивача. 25 квітня 2017 року позивач направила на адресу [PERSON] центральної районної лікарні заяву від 20.04.2017 р., в якій просила звільнити її із займаної посади фельдшера-лаборанта КДЛ за власним бажанням з 03.05.2017 року (а.с. 7-8). Вищевказана заява отримана відповідачем 05.05.2017 р. та зареєстрована за вх. № 74. Із матеріалів справи вбачається, що 19.05.2017 р. [PERSON] звернулася до відповідача із письмовою заявою, в якій просила надати їй копію наказу про звільнення, трудову книжку та провести з нею повний розрахунок про звільнення. Також, у заяві просила надати їй довідку про середню заробітну плату. Вказана заява зареєстрована 19.05.2017 р. під вх. № 1453 у [PERSON] центральній районній лікарні. (а.с. 9). Згідно наказу в.о. головного лікаря [PERSON] за № 146-к від 16.05.2017 р. [PERSON], фельдшера-лаборанта клініко-діагностичної лабораторії з 18.05.2017 р. звільнено з посади за власним бажанням, згідно із ст. 38 КЗпП України. Також, наказано бухгалтерії провести розрахунок з 04.08.2016 р. по 18.05.2017 р. з розрахунку 31 к/д (а.с. 32). Зі змісту довідки № 3053, виданої 06.11.2017 р. [PERSON] центральною районною лікарнею вбачається, що у червні 2017 року із заробітної плати позивача вирахувано за сплачені 9 робочих днів за травень 2017 року 3162,53 грн. та нарахована компенсація за невикористані дні відпустки 5745,25 грн. Після утримання прибуткового податку та відрахувань сума виплат складає 2582,72 грн. Відповідно до виписки банку [PERSON] УДКСУ 15.06.2017 р. перерахувало позивачу на картковий рахунок АТ «УкрСиббанк» заробітну плату за І-шу половину червня 2017 р. Як вбачається із копії особової картки № 3188 трудову книжку [PERSON] отримала 23.06.2017 р. (а.с. 34). Відповідно до довідки [PERSON] центральної районної лікарні за № 2638 від 27.09.2017 р. середньомісячна заробітна плата [PERSON] відповідно до Постанови Кабінету Міністрів № 100 від 08.02.1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» складала 7012,84 грн., а середньоденна заробітна плата складала 350,64 грн. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що разом із позивачем працювала у [PERSON] центральній районній лікарні. У квітні 2017 року [PERSON] повідомила свідку, що хоче звільнитися, але її не звільняють. Свідок разом із позивачем неодноразово ходили разом у відділ кадрів, щоб забрати трудову книжку останньої, однак відповідач її не віддавав, посилаючись на те, що трудова книжка буде повернута позивачу лише після здачі кімнати у гуртожитку, яку надано позивачу для проживання на час виконання трудових обовязків у відповідача. Лише 23.06.2017 року [PERSON] віддали трудову книжку. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 19 Закону України «Про відпустки» передбачає, що одинокій матері надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати за № 100, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року, у випадку збереження середньої заробітної плати,\~середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 вищевказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Матеріалами справи встановлено, що позивач є одинокою матірю та виховує неповнолітню дитину [PERSON], 28.06.20101 року народження, тому мала право на додаткову відпустку передбачену ст. 19 Закону України «Про відпустки», однак при звільнені їй не виплачена компенсація за невикористану вказану відпустку. Отже, із відповідача підлягає стягненню компенсація за невикористану додаткову відпустку у розмірі 3 506 грн. 40 коп. = 10 * 350,64 грн (середньоденна заробітна плата). Крім того, враховуючи те, що компенсація за невикористану додаткову відпустку не виплачена позивачу при звільненні, тому із відповідача також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.06.2017 року (день вручення відповідачу заяви про виплату належних сум при звільненні а.с. 26) по 09.08.2017 ( день, по який позивач просив стягнути середній заробіток - а.с. 23). Враховуючи те, що середньомісячна заробітна плата [PERSON] складала 7012,84 грн., а середньоденна 350,64 грн., стягненню із відповідача підлягає: 7012, 84 грн. (1 місяць) + 12*350,4 = 11 220 (одинадцять тисяч двісті двадцять) грн. 52 коп. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Враховуючи ті обставини, що позивач звільнена з роботи за власним бажанням, а не внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39), тому позовні вимоги про стягнення вихідної допомоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи даний спір щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, судом встановлено, що заробітна плата позивачу виплачувалась шляхом перерахування коштів на картковий рахунок позивача, відкритий в АТ «УкрСиббанк». Отже, доводи позивача про затримку розрахунку при звільненні з вини відповідача є безпідставними, а вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають. Також із довідки № 3053, виданої 06.11.2017 р. [PERSON] центральною районною лікарнею, видно, що позивачу виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку. Представник позивача [PERSON] заперечуючи щодо виплати такої компенсації, не надав жодних доказів на спростування вказаних обставин, тому такі вимоги позивача також є безпідставними. Згідно з ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Разом з тим, з матеріалів справи видно, що позивача звільнено з роботи 19 травня 2017 року, у цей день вона уже не виконувала трудові обовязки, а заяву про видачу їй трудової книжки та проведення розрахунку при звільненні направила на адресу відповідача 13.06.2017 року, отримано [PERSON] ЦРЛ 21.06.2017 року. Отримала трудову книжку позивач 23.06.2017 року, що підтверджується матеріалами справи. Доводи позивача про те, що вона 19.05.2017 року приходила до відділу кадрів [PERSON] ЦРЛ разом із свідком [PERSON] та зверталась до начальника відділу кадрів [PERSON] спростовуються витягом з наказу про перебування останньої у відпустці 19 травня 2017 року. Крім того, матеріали справи не містять доказів вимушеного прогулу позивача за період з 19.05.2017 року по 23.06.2017 року, тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку видачу трудової книжки задоволенню не підлягають. Частина 1 статті 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих завязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач, посилаючись на завдану діями відповідача моральну шкоду, зазначає, що через неправомірні дії відповідача позивач перебуває постійно в стресі, постійно болить голова, підвищений тиск, виникли проблеми зі сном. Позивач ввесь час перебуває у пригніченому стані, оскільки відчуває приниження через проблеми зі звільненням. Зухвале ставлення відповідача сприяє погіршенню її психоемоційного стану, перешкоджає можливості активно та повноцінно жити, тобто завдає позивачу неабияких моральних страждань. Однак, вищенаведене позивачем не доведено та на підтвердження вказаного не надано жодних доказів, тому суд вважає, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON], а саме, в частині стягнення із [PERSON] центральної районної лікарні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 11\~220 (одинадцять тисяч двісті двадцять) грн. 52 коп. та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 3506 (три тисячі пятсот шість) грн. 40 коп. Інші позовні вимоги є недоведеними та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, та

Outcome: partial