Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

У травня 2018 р. [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування позову зазначила, що 27.09.2003 р. між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. У березні 2018 року відповідач подав до Буринського районного суду Сумської області цивільний позов про розірвання шлюбу і шлюбно-сімейні відносини сторони припинили. У період шлюбу під час спільного проживання з відповідачем ними за спільні кошти було придбано двохкімнатну квартиру [ADDRESS], про що укладено договір купівлі-продажу від 14.07.2015 р., посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Борох Л.В. На даний час сторони добровільно вирішити питання поділу квартири не можуть, у звязку з чим позивач звернулася із позовом до суду. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 18.05.2018 р. позовну заяву представника позивача залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 червня 2018 року було відкрите провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання на 08.08.2018 р. о 14 год. У зв'язку із зайнятістю головуючого у іншій кримінальній справі під головуванням судді Хитрова Б.В. підготовче судове засідання було перенесено на 23 серпня 2018 року. Представник позивача у підготовчому судовому засіданні позов підтримала, з підстав зазначених вище, просила його задовольнити та стягнути з відповідача витрати, пов'язані з розглядом справи та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. Представник відповідача у підготовчому судовому засідані позов визнав та підтримав відзив на позовну заяву, яким визнав позов та просив зменшити стягнення витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи, що справа не відноситься до складних, визнання позовних вимог і намагання добровільно вирішити спір та вказує на неспівмірність витрат та ціною позову. Згідно з положеннями ч.4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо це не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі обставини, що мають значення для справи та відповідні їм правовідносини. ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 27.09.2003 року, про що свідчить запис у паспорті позивача (а.с.38) та не заперечується відповідачем. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 14.07.2015року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Борох Л. В., відповідачем [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS]. При цьому в договорі зазначено, що покупець, перебуває у шлюбі і купує вищевказану квартиру за згодою своєї дружини, яка викладена в заяві (а.с.12). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №122051994 від 26.04.2018 р., власником квартири за адресою: [ADDRESS] вказаний [PERSON] (а.с.13). На даний час між позивачем та відповідачем виникають непорозуміння з приводу користування, утримання зазначеного нерухомого майна і угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто, в звязку з чим відповідач звернувся до суду. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не передбачено законом або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя. Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з ч.1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. В даному випадку, спірна квартира була придбана у власність на підставі договору купівлі-продажу від 14.07.2015 року, тобто в період, коли сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі. Будь-яких доказів про існування домовленостей між позивачем та відповідачем щодо майна або шлюбного договору суду не надано. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі № 6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, враховуючи вищезазначене, виходячи з того, що частки позивача та відповідача у спільному майні є рівними, а тому позивач має право на належну їй частку у спільному з відповідачем майні, і звідси й має право на так звану ідеальну частку у праві власності на спільне майно, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири обґрунтовані та підлягають задоволенню. Після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст.ст. 81, 83 ЦПК України, вони вважаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми згідно зі ст. ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України, і свідчать про обґрунтованість та законність позовних вимог, а також наявність фактичних та правових підстав для їх задоволення. Що стосується вимог позивача та його представника про стягнення витрат на професійну правову допомогу, суд дійшов наступного. Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідно стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Представником відповідача заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничної допомоги адвоката у зв'язку неспівмірністю витрат та вказує про відсутність тих послуг, на які посилається представник позивача: допит невідомого свідка, звернення із заявою до Сумського відділу поліції, не пов'язної з розглядом даної справи, витребування у приватного нотаріуса договору купівлі-продажу при відсутності відомостей про звернення до відповідача, написання позовної заяви за 1500 грн. та витрачення на неї трьох годин, коли справа не відноситься до складних та вирішення спору у підготовчому засіданні. Зі сказаного вбачається, що суд управі зменшувати розмір витрат на правову допомогу, але лише в разі заявлення іншою стороною клопотання про їх неспівмірність. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.03.2018 (справа №907/357/16). Представником позивача наданий до суду детальний опис наданих послуг адвокатом Гончаренко Г.П., у якому зазначено і зустріч с клієнтом, і зустріч з свідком [PERSON] та у подальшому її допит, складання письмової заяви до Сумського відділу поліції, складання письмової заяви до відповідача про врегулювання спору, складання адвокатського запиту до приватного нотаріуса Борох Л.В. тощо, на загальну суму 7940 грн. Крім того, надана квітанція до прибуткового касового ордеру на суму 7000 грн., договір за №06/04/2018 про надання правової допомоги від 06 квітня 2018 року та додатки до договору, акт наданих послуг. Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141). Незважаючи на те, що представником позивача наданий детальний опис послуг, але суд не може погодитися із заявленою сумою, виходячи з того, що нею не був доведений той обсяг послуг, на які посилається у детальному опису: свідок [PERSON] не була заявлена для виклику її у судове засідання, не зрозуміло з яких причин була написана заява до Сумського відділу поліції, не надано відомостей про те, що відповідач відмовлявся надати правовстановлюючі документи на спірну квартиру, а визнання відповідачем позову свідчить про згоду на вирішення питання мирним шляхом і наданням ним відзиву про визнання позовних вимог, тобто відсутності з його боку перешкод. З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 1400 грн. Відповідно до частини першої ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що відповідачем визнаний позов до початку розгляду справи по суті, необхідно позивачу повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору і на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 375,5 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 60, 61, 65, 69, 70, 71,72 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 325, 328,372 ЦК України,

Outcome: approved