Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

У червні 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на дітей. Зазначала, що після припинення шлюбних відносин з відповідачем на її утриманні перебуває донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від обовязку утримувати дітей, хоча має таку можливість, оскільки неофіційно працює водієм та має мінливі періодичні доходи, позивачка просила стягнути з нього аліменти у розмірі 3 000 грн. щомісяця до досягнення повноліття дітьми. Позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача зазначив, що відповідач частково визнає позовні вимоги, погоджується сплачувати аліменти в мінімальному розмірі, встановленим сімейним законодавством, не більше 500 грн., мотивуючи тим, що він ніде не працює та не має постійного та сталого заробітку. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обовязку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини, вони зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180 СК України). Способи виконання обовязку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, аліменти за рішенням суду присуджуються у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Судом установлено, що сторони є батьками неповнолітніх дітей: доньки - [PERSON] Дар`ї Олександрівни, [INFO], та [PERSON], [INFO]. Домовленості про утримання спільних дітей сторони не досягли, вони проживають спільно з позивачкою, окремо від відповідача. Відповідач є молодою здоровою особою 31 року, однак офіційно не працює і при цьому на обліку у службі зайнятості, як безробітний, не перебуває та не вчиняє будь-яких дій щодо пошуку роботи; не приймає жодної участі у вихованні своїх дітей; будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги своїм дітям, на момент розгляду справи не існує, відтак він спроможний сплачувати аліменти. Неможливість працевлаштування відповідача не підтверджує його неспроможність надавати утримання своїм дітям. Разом з тим, обовязок по утриманню неповнолітніх дітей не може бути покладений виключно на одну матір. На думку суду, позовні вимоги дещо завищені, а тому з огляду на визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (з 01.12.2016 року - 1637 грн.); розмір середньої заробітної плати по Житомирський області (згідно з офіційними даними Мінфіну України та Державного комітету статистики у Житомирській області за вересень 2016 року вона становила 4 216 грн.), позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи потребу позивачки у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку, суд приходить до висновку, що відповідач в змозі сплачувати аліменти на утримання своїх дітей в розмірі по 1 000 грн. щомісячно, що відповідатиме як інтересам сина й доньки, так і матеріальному становищу та стану здоровя платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Держава Україна, проголошуючи такий принцип сімейного права, як державна охорона кожної дитини, яка позбавлена належного батьківського піклування, реалізує його в одному із положень ч.2 ст.182 СК України, якавстановлює мінімальний розмір аліментів на одну дитину не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак вказана норма права не зобовязує суд встановлювати саме такий розмір аліментів, який не залежить ні від розміру прожиткового мінімуму, ні від відсотків від нього. Відповідачем не було надано доказів на підтвердження того, що доходи і матеріальне становище позивачки надають їй можливість забезпечити дітям шкільного віку належний життєвий рівень при отриманні аліментів у розмірі 500 грн. щомісячно (30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку). А позивачкою, в свою чергу, всупереч вимогам статтей 10, 11, 60 ЦПК України не доведена можливість сплати відповідачем аліментів у визначеному нею розмірі. Як відповідач, так і позивачка, в рівних частках повинні утримувати свого сина та доньку до досягнення ними повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне їх утримання. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial