Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

У червні 2015 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача, який згодом уточнила, в обґрунтування якого посилалася на те, що вона з 02.10.1971 року перебувала в шлюбі з [PERSON] За період перебування у шлюбі у них народилося двоє дітей: [PERSON] та [PERSON], які на сьогодні є повнолітні. 12 грудня 2006 року вони офіційно розлучилися. За час шлюбу та спільного проживання вони, як подружжя, придбали у спільну сумісну власність рухоме та нерухоме майно, частину якого вони розділили в добровільному порядку, але решту не змогли. Під час шлюбу за спільні кошти (заробітна плата подружжя та двох синів, кошти від продажу сімєю вирощених за три сезони помідорів та запозичені у родичів.) були набуті, зокрема, автомобіль ВАЗ 2104, державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу №324746 від 20.04.2000 року, вартістю 45000,00 грн., який був придбаний 03.05.1989 року. Документи на автомобіль і сам автомобіль знаходяться у відповідача. До літа 2013 року вони з відповідачем користувалися гаражем спільно за взаємною згодою по усній домовленості. У звязку зі спільним користуванням гаражем вона взяла на себе зобовязання не претендувати на автомобіль. Але весною 2013 року відповідач змінив замки на гаражних дверях і став перешкоджати їй та синові користуватися ним. До суду вона не зверталася всі ці роки після розлучення, бо у неї з відповідачем була усна домовленість про спільне користування гаражем, яку відповідач порушив навесні 2013 року. Таким чином, її право на майно, набуте у шлюбі, було порушено саме в цей період, що і змусило її звернутися до суду. Вартість автомобіля нею вказана орієнтовна. На спірні правовідносини поширюються дія норм ЦК УРСР 1963 року та КпШС УРСР, чинних на час їх виникнення. Посилаючись на ст.ст. 22,28 КпШС УРСР, ст.372 ЦК України, просила здійснити поділ майна, набутого у шлюбі, та визнати ідеальні частки подружжя [PERSON] та [PERSON] на автомобіль ВАЗ 2104, державний номер [NUMBER], вартістю 45000,00 грн., по 1/2 частці кожному без реального поділу та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку вказаного автомобіля. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] підтримали позов із зазначених у ньому підстав, доповіли по його суті та просили задовольнити. Щодо поданої представником відповідача [PERSON] заяви про застосування позовної давності, то представник позивача [PERSON] пояснила, що моментом, з якого позивач дізналася про порушення свого права, є саме вересень 2013 року, коли відповідачем були змінені замки на гаражі та припинено доступ [PERSON] до приміщення гаража. Факт спільного користування гаражем підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], а також поясненнями самого відповідача, який визнавав факт спільного користування гаражем. Позивач звернулася до суду 25.06.2015 року, тобто без порушення строків позовної давності, на її думку. Разом з тим позивач [PERSON] на запитання суду підтвердила, що, дійсно, раніше вона вже зверталася до суду із позовами про поділ цього автомобіля ВАЗ 2104, реєстраційний номер [NUMBER], та гаража у 2008, 2009, 2014 роках та зараз учетверте по цій справі в 2015 році, але кожного разу позови залишала без розгляду, оскільки вони з відповідачем домовлялися мирно, а тому її права на автомобіль кожного разу відновлювалися. Відповідач про розгляд справи був повідомлений належним чином через свого представника адвоката [PERSON], проте до суду не зявився, причини неявки не повідомив. Раніше, в судовому засіданні від 08.02.2016 року, відповідач [PERSON], надаючи пояснення як свідок під присягою та з попередженням про кримінальну, позов не визнав та дав свідчення про те, що новий автомобіль ВАЗ 2104 ним було придбано у 1989 році. На купівлю транспортного засобу надавала кошти його мати в сумі 10000 руб., отриманих від продажу будинку, з яких 1000,00 руб. він віддав своїй двоюрідній сестрі, а за решту коштів купив цей автомобіль, точно не памятає, здається, за 7800 рублів. На сьогодні цей автомобіль коштує не більше 15-16 тис. грн. Ніякої домовленості з позивачем, як ним користуватися, не було. Він пропонував своїй дружині ще до розлучення чи зразу ж після розірвання шлюбу продати все спільне майно, а кошти розділити порівну, проте вона відмовилася, мотивуючи тим, що це буде невелика сума коштів, за які щось купити буде неможливо. Тому зразу ж після розірвання шлюбу позивач подала позов про поділ майна подружжя щодо трикімнатної квартири. За рішенням суду було визнано право власності за ними та за нею по 1/2 частці, проте він в квартирі не мешкає, а вже як пять років проживає в [INFO]. Потім [PERSON] ще судилася у 2009 році по гаражу та машині. Пояснив, що всього ним було збудовано три гаражі, два з яких були оформлені на синів, а один на себе. Проте старший син продав свій гараж і тепер вимагає від нього останній. Спір із сином щодо гаража виник приблизно 2 роки тому, навесні 2013 року, коли син звинуватив його у крадіжці з гаражу якихсь запчастин. У грудні 2013 року він продав свій гараж іншій особі. Представник відповідача до суду також не зявився, надіслав письмову заяву, в якій повідомив суд про те, що 13.09.2016 року перебуватиме на засіданні апеляційного суду Запорізької області, однак суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача та його представника, враховуючи, що вони вже давали пояснення на позов, в тому числі відповідач в якості свідка. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив наступне, що він знає [PERSON] та влітку 2009 року побачив у гаражі на вул. Морозова автомобіль бежевого кольору, коли [PERSON] відкрив ворота гаража, реєстраційний номер не памятає. Кому належить автомобіль, він у [PERSON] не запитував. Свідок [PERSON] дав свідчення про те, що [PERSON] є його другом. У 2012 році вони з ним завозили з оптового складу до гаражу коробки, де стояла бежева «четвірка» Чий гараж та автомобіль, йому невідомо. Заслухавши позивача, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали цієї справи та оглянувши матеріали цивільних справ №310/1452/14-ц та 2-1897/08 (2-2479/07), проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи з свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] у період з 02 жовтня 1971 року по 15 лютого 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копіями довідки відділу РАЦС по м.Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області №384/5-51 від 21.09.2006 року про реєстрацію шлюбу та свідоцтва про розірвання шлюбу серія І-ЖС №026303 від 15.02.2007 року. У період шлюбу було набуто серед іншого майна також і спірний автомобіль. Так, 03 травня 1989 року в магазині №23 Запорізького обласного обєднання «Спорттовари» був придбаний автомобіль ВАЗ 2104, реєстраційний номер 20368НА, власником якого вказаний [PERSON], що підтверджується копією квитанції №011205 до приходного касового ордеру від 03.05.1989 року, копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ЯТС №324746 від 20.04.2000 року, листом Центру надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м.Бердянська, Бердянського та Приморського районів УДА ГУМВС України в Запорізькій області №1221 від 01.08.2015 року. \~\~\~\~\~\~ Згідно ч.1 ст. 22 КпШС України, чинного\~\~на час купівлі спірного автомобіля, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до\~\~вимог ч.1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). За правилами частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте\~\~під час шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України \~майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Аналогічним чином врегульовані дані питання і в Цивільному кодексі України. Частиною 3 ст.368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Названі норми матеріального права припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано\~\~інше кимось із подружжя, втім сторонами по справі матеріально-правова презумпція не спростовується. Відповідач, вказуючи у своїх свідченнях на те, що кошти на купівлю автомобіля надавала його мати, разом з тим не надавав суду відповідних доказів та не звертався до суду із зустрічним позовом про визнання спірного автомобіля особистим майном. Втім, представником відповідача подано письмову заяву від 01.12.2015 року про застосування судом наслідків спливу позовної давності, передбачені ч.4 ст.267 ЦК України, та про відмову в позові з цих підстав. У заяві представник відповідача, зокрема, посилався на те, що в матеріалах справи №310,1452/14-ц міститься відповідь на запит від 15.09.2006 року, з якої вбачається, що начальник Бердянського ВРЕР УДАІ УМВС України в Запорізькій області повідомив адвоката про наявність реєстрації транспортного засобу 03.05.1989 року автомобіля ВАЗ 2104, державний номер 203-68На за відповідачем. Крім цього, у 2008 -2009 роках зазначений автомобіль вже був предметом позовних вимог [PERSON] до відповідача, що свідчить про відсутність будь-якої домовленості між сторонами про використання спірного транспортного засобу. Таким чином, строк позовної давності стосовно вимог щодо транспортного засобу минув. Відповідно до ч. 3 ст. 29 КпШС для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно з ст. 11 КпШС у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Частиною 2 ст.72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У самій позовній заяві позивач вказувала на те, що до суду вона не зверталася всі ці роки після розлучення, однак це не відповідає дійсності. Так, у судовому засіданні встановлено та таке вбачається із оглянутої у судовому засіданні цивільної справи № 310/1452/14-ц, а крім цього, не заперечувалося самим позивачем [PERSON] та її представником [PERSON], що позивач вже вчетверте звертається до суду із позовом щодо поділу автомобіля ВАЗ 2104, реєстраційний номер 20368НА, зокрема: у справі №2-214/08, ухвалою суду від 08.02.2008 року її позовну заяву щодо поділу автомобіля ВАЗ 2104 д/н20368НА, капітального гаражу №18 у гаражному кооперативі «Орбіта», моторного човна «Прогрес-4»№ УЗБ 2302, було залишено без розгляду через її неодноразові неявки до суду. Крім цього, позивач пояснювала, що у 2009 році вона також зверталася до суду із позовом щодо поділу автомобіля, який був залишений без розгляду згідно поданої нею заяви. У лютому 2014 року вона так само звернулася до суду з таким же самим позовом, який відповідно до поданої її представником заяви ухвалою суду від 26.05.2014 року був залишений без розгляду (справа № 310/1452/14-ц). Тобто, ця позовна заява у справі №310/5834/15-ц щодо поділу спірного автомобіля є вже четвертою. Тому суд не приймає до уваги твердження представника позивача про те, що право позивача щодо її права на спірний автомобіль було порушено лише у вересні 2013 року, оскільки вони суперечать встановленим у справі фактичним обставинам, поясненням самого позивача [PERSON] та оглянутим у судовому засіданні матеріалам інших цивільних справ, в яких містяться ухвали суду про залишення позовів щодо поділу автомобіля без розгляду. З урахуванням наведеного, суд вважає, що право власності [PERSON] щодо спірного автомобіля було порушено ще у 2008 році, про порушення якого вона була обізнана, про що свідчить її звернення до суду з першим позовом про поділ спільного майна подружжя, зокрема транспортного засобу. Після залишення позову без розгляду, наступного року, у 2009 року, а потім ще у 2014 та 2015 роках вона так само зверталася до суду із позовами до відповідача щодо поділу спірного автомобіля, проте позивач та її представник не врахували, що відповідно до ч.1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності, а наявність чи відсутність між колишнім подружжям домовленості щодо користування гаражем, на яку вона посилалася в позові, не впливає на її права як подружжя щодо автомобіля та вирішення справи в цілому. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, набутого у шлюбі, та визнання за нею права власності на 1/2 частку автомобіля не підлягають задоволенню через сплив позовної давності, про застосування якої просив відповідач. Відповідно до ст.88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed