Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

У червні 2018 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0625 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:90:591:0031, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] (далі - [PERSON] ) та витребування цієї земельної ділянки у [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач). Позов обґрунтований такими обставинами. [PERSON] після смерті свого брата [PERSON] (далі - [PERSON] ), його дружини [PERSON] (далі - [PERSON] ) та їх сина [PERSON] успадкувала нерухоме майно, в тому числі вищевказану земельну ділянку, проте зареєструвати свої права на земельну ділянку не змогла через те, що її власником в реєстрі речових прав на нерухоме майно значиться [PERSON] . Згідно інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 03.07.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 03.07.2015 між [PERSON] та [PERSON] (далі - [PERSON] , відповідач). Проте [PERSON] померла ще [INFO] , тобто за сім років до дня укладення договору. В подальшому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. оформлено перехід права власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 23.07.2015, згідно з яким новим власником майна стала [PERSON] . Зважаючи на викладене, позивач вважає, що саме вона є власником земельної ділянки, а її право власності не визнається відповідачами. Також вона має право як власник нерухомості витребувати таке майно навіть у добросовісного набувача, оскільки воно вибуло з її володіння всупереч її волі. Правовими підставами вимог у позовній заяві зазначені положення цивільного законодавства, а саме: статей 392, 330, 387-388 Цивільного кодексу України. Ухвалою від 06.09.2018 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 19.10.2018, яке було перенесене на 11.12.2018. 11.12.2018 суд постановив ухвалу про витребування доказів від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С. та оголосив перерву в підготовчому засіданні. Ухвалою від 01.07.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду на 10.10.2019. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] повідомлялась про розгляд справи шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем її проживання, проте в судове засідання вона не з`явилися без повідомлення причин неявки, відзив на позовну заяву не подала. Відповідач [PERSON] письмового відзиву на позовну заяву не надав, проте в судовому засіданні він та його представник проти задоволення позову заперечували посилаючись на те, що договори купівлі-продажу земельної ділянки, укладені між [PERSON] і [PERSON] та між [PERSON] і [PERSON] , недійсними не визнавались, а тому позивач не має права витребовувати таке майно. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т.О. в судове засідання не з`явилася, пояснень по суті спору не надала. Від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С., Головного територіального управління юстиції у м. Києві та Другої київської державної нотаріальної контори надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши учасників справи та дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно них правовідносини. На підставі рішення Київської міської ради від 28.01.1999 №114-14/215 [PERSON] набула у власність земельну ділянку площею 0,0625 га у Харківському (нині - [ADDRESS]), передану для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель за вищевказаною адресою, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 156395 (а.с. 16). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується актовим записом про смерть № 19077 від 08.10.2007 (а.с. 17). Після смерті [PERSON] право на спадкування усього належного їй майна одержали спадкоємці за законом першої черги - чоловік [PERSON] та син [PERSON] , які прийняли спадщину, але не оформили своїх спадкових прав на нерухоме майно. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується актовим записом про смерть № 609 від 08.01.2008 (а.с. 18). Спадкоємцем після його смерті був син [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується актовим записом про смерть № 10464 від 28.05.2008 та свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 19, 20). За заявою позивачаДругою Київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу № 704/08 щодо майна померлого [PERSON] (а.с. 26). Заповіту на випадок своєї смерті [PERSON] не залишив, спадкоємці першої та другої черги відсутні або не зверталися із заявами про прийняття спадщини, а тому відповідно до положень статей 1258, 1263 ЦК України право на спадкування усього належного йому майна одержала його рідна тітка [PERSON] як спадкоємець за законом третьої черги. Вказана обставина встановлена рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22.09.2009 у цивільній справі № 2-396, яке набрало законної сили 01.12.2009, а відтак доказуванню не підлягає (а.с. 21-24, 25). 06.09.2016 державний нотаріус Другої київської нотаріальної контори видав Мішеньовій Л.І. свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , з якої: ј частина квартири належала померлому [PERSON] особисто; Ѕ частина квартири належала його матері [PERSON] , яка померла [INFO] , з якої: ј частина - на підставі свідоцтва про право власності; ј частина - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17.03.2004, спадкоємцем якої був її чоловік [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав; ј частина квартири належала його батьку [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем якого був його син [PERSON] , який прийняв спадщину але не оформив своїх спадкових прав (а.с. 27). Водночас, свідоцтво про право на спадщину на успадковану [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS] , видано не було, оскільки з`ясувалося, що право власності на неї зареєстроване за [PERSON] . Так, судом встановлено, що 03.07.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т.О. було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за № 689, відповідно до якого продавець [PERSON] передала у власність покупцю [PERSON] належну їй земельну ділянку площею 0,0625 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:90:591:0031 (а.с. 80). В цей же день право власності [PERSON] на земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 10268101, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 22570604 від 03.07.2015 13:28:52, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 671908480000, та в Державному земельному кадастрі (а.с. 82, 83-85). 23.07.2015 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський В.С. посвідчив договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за № 2621, відповідно до якого продавець [PERSON] передав у власність покупцю [PERSON] належну йому на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2015 земельну ділянку площею 0,0625 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:90:591:0031 (а.с. 77-79). В цей же день право власності [PERSON] на земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 10524931, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 23094309 від 23.07.2015 14:00:23 (а.с. 28). За приписом статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України). Стаття 1268 ЦК України визначає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, і протягом шестимісячного строку не заявив про відмову від неї, вважається таким, що прийняв спадщину. Отже після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшли усі права та обов`язки, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Заповіту на випадок своєї смерті [PERSON] не залишив, а відтак право на спадкування одержали спадкоємці за законом. Як встановив суд, єдиним спадкоємцем [PERSON] за законом є його рідна тітка - позивач [PERSON] , яка одержала право на спадкування у третю чергу. За положеннями частини 2 статті 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За приписом частини 1 статті 1268 цього Кодексу спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з положеннями статті 1279 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. [PERSON] скористалася правом на прийняття спадщини та у встановлений законом строк подала нотаріусу відповідну заяву. Згідно зі статтею 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з визначених законом підстав набуття права власності є спадкування. Перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців посвідчується свідоцтвом про право на спадщину (стаття 1296 ЦК України), отримання якого є правом спадкоємця, водночас норма частини 1 статті 1297 ЦК України зобов`язує спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Покладаючи на спадкоємців обов`язок отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, законодавець тим самим забезпечує їх можливістю реалізовувати набуте право власності щодо успадкованого нерухомого майна. Одним з основних конституційних прав людини є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41 Конституції України), яке знайшло своє закріплення у ЦК України. Згідно з частиною 1 статті 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України). Відповідно до положень статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з можливих способів захисту цивільних та інтересів є визнання права. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою… (стаття 392 ЦК України). Судом встановлено, що до складу спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON] , увійшла земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві власності його матері і була успадкована останнім в повному обсязі після смерті матері і батька, з якими він проживав на момент їх смерті. Вказана земельна ділянка була успадкована [PERSON] як спадкоємцем за законом третьої черги при відсутності спадкоємців перших двох черг. Отже враховуючи, що право на спірну земельну ділянку належить [PERSON] з моменту відкриття спадщини, тобто з [INFO], будь-які дії третіх осіб, спрямовані на перехід права власності до третіх осіб поза волею власника майна, є неправомірними. Вказане стосується і договору купівлі-продажу земельної ділянки між [PERSON] , яка станом на цей день вже більш як сім років була покійною, та [PERSON] . Аналіз змісту статті 228 ЦК України, яка визначає правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, дає підстави для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] таким, що порушує публічний порядок, оскільки є очевидним, що він був спрямований на незаконне заволодіння майном позивача. За правилом наведеної норми правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним, а відтак він є недійсним в силу закону і визнання його недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 ЦК України). Незважаючи на нікчемність вищевказаного правочину, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до вимог чинного законодавства було внесено запис про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] , а після вчинення останнім дій щодо її подальшого відчуження - за [PERSON] , що унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину на вказане нерухоме майно позивачу. Отже зважаючи на те, що [PERSON] після смерті племінника на підставі закону успадкувала земельну ділянку площею 0,0625 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:90:591:0031, але не може отримати правовстановлюючий документ на неї, і, відповідно, реалізувати набуте право власності щодо успадкованого нерухомого майна, та враховуючи, що іншим шляхом захистити її право на отримання спадщини неможливо, вимоги про визнання права власності на успадковане майно суд визнає обґрунтованими і доведеними та задовольняє їх. За приписом статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до положень частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати майно, придбане добросовісним набувачем за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, які він передав майно у володіння, не їхньої волі іншим шляхом. Верховний Суд України у постанові від 17.12.2014 по справі № 6-140цс14 зазначив, що, розглядаючи спори щодо витребування майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а під час розгляду таких спорів мають бути установлені всі юридичні факти, визначені статями 387 та 388 ЦК, зокрема, чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17). Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16. Станом на момент оформлення права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] та в подальшому за [PERSON] правами на неї володіла [PERSON] , при цьому як власник земельної ділянки волю на її відчуження не виявляла, що не заперечується сторонами. Не може вважатися належним вираженням волі власника на відчуження земельної ділянки укладення нікчемного договору купівлі-продажу і відчуження на його підставі нерухомого майна мертвою особою, яка колись володіла майном і вже передала його у спадок. З огляду на наведене суд дійшов висновку, що земельна ділянка вибула з володіння власника поза її волею - без прийняття нею відповідного рішення, а укладений з покійною [PERSON] договір є нікчемним і не може породжувати правових наслідків у вигляді переходу прав володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою до [PERSON] . В подальшому [PERSON] за відплатним договором купівлі-продажу відчужив майно [PERSON] , однак таке відчуження також не є законним, адже [PERSON] не володів необхідним обсягом повноважень щодо такого майна і не мав прав на відчуження його третій особі. Сторонами не надано жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] знала про відсутність у [PERSON] прав його відчужувати, у зв`язку з чим суд виходить із добросовісності її дій. Попри це, відсутність рішення власника [PERSON] , спрямованого на відчуження земельної ділянки, означає, що [PERSON] володіє нею незаконно, без відповідної правової підстави, а відтак вимога позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння є законною і обґрунтованою. З огляду на результат розгляду справи суд відповідно до положень статті 141 ЦПК України покладає на відповідачів в рівних частках сплачений позивачем судовий збір в розмірі 6 800 грн. та витрати позивача на оцінку спірного майна в розмірі 700 грн. Що стосується посилань представника позивача на витрати на професійну правничу допомогу, то належних доказів понесення таких витрат суду не надано. На підставі викладеного,

Outcome: approved