Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація», у якому просить суд стягнути із відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 70 000 грн. Позов мотивований тим, що 23 березня 2019 року, під час перебування у відпустці по догляду за дитиною, він був звільнений з посади заступника начальника комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» з питань нормативно-правового та інформаційного забезпечення на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП. 08 липня 2019 року Голосіївський районний суд м. Києва у цивільній справі № 752/7905/19 ухвалив рішення про поновлення його на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, яке постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року залишене без змін. Рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнень за один місяць підлягало негайному виконанню. Відповідач виконав судове рішення через чотири місяці з моменту його проголошення тільки після відкриття виконавчого провадження та подання ним позову про виплату середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення. Позивач вважає, що у 43 роки, безпідставно одержавши компрометуючий запис у трудовій книжці, з незначними шансами на працевлаштування за спеціальністю в умовах глибокої економічної кризи в країні, він майже рік залишався без заробітної плати, що істотно вплинуло на організацію його життя та майнове становище у сім`ї. Оскільки його заробітна плата була основним джерелом забезпечення родини з 4 -ох осіб, де двоє є неповнолітніми і один (5 -ти річний син) за медичними рекомендаціями потребує постійного догляду, він опинився в край скрутному майновому становищі. Брак коштів через вимушену втрату джерела доходу негативно вплинув на можливість задоволення базових потреб членів сім`ї та при з віз до утворення боргів. Втрата душевної рівноваги та перебування у стані нервового напруження через незаконне звільнення стали постійними атрибутами його життя. Для визначення суми відшкодування моральної шкоди він взяв за основу розмір середньої заробітної плати за місяць за період з липня по вересень 2019 року. 16.07.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Копія ухвали від 16.07.2020 року була направлена судом на адресу місця проживання сторін, та повернулась до суду з відміткою «за закінченим встановленого строку зберігання» в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. 10.11.2020 року відповідач надіслав відзив. 11.11.2020 року від позивача надійшла заява, у якій просив доповнити позовні вимогами наступними: 1. Визнати недостовірною та такою, що порушує право [PERSON] на повагу до його честі та гідності, наступну інформацію, поширену відповідачем у своєму відзиві на позов: «Інформація, яка міститься в даному документі повністю не відповідає дійсності, даним витягом Позивач вводить суд в оману» та «Виходячи із частоти знаходження Позивача в відпустках по догляду за дитиною, можна зробити висновок що заробітна плата в КП Київжитлоспецексплуатація» не була основним джерелом доходу Позивача»; 2. Зобов`язати відповідача спростувати поширену ним стосовно позивача недостовірну інформацію шляхом розміщення на головній сторінці його офіційного веб-сайту http://kgse.gov.ua наступного тексту спростування: «Визнаємо, що при розгляді у суді цивільної справи № 761/133^9/20 нами була поширена недостовірна інформація стосовно [PERSON] , про що керівництво підприємства щиро шкодує і приносить [PERSON] свої вибачення!». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.01.2021 року цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до КП «Київжитлоспецексплуатація» про відшкодування моральної шкоди, - призначено до розгляду в судовому засіданні. У засідання викликано учасників судового процесу, явку яких визнано обов`язковою. Судом встановлено, що [PERSON] працює в Комунальному підприємстві «Київжитлоспецексплуатація». Наказом КП «Київжитлоспецексплуатація» № 162-к від 21.09.2018 року, заступнику начальника підприємства з питань нормативно-правового та інформаційного забезпечення Примушку О.Г. було надано відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною з 17.09.2018 р. по 01.10.2018 р. Наказом КП «Київжитлоспецексплуатація» № 175-к від 19.10.2018 року, заступнику начальника підприємства з питань нормативно-правового та інформаційного забезпечення [PERSON] було надано відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною з 22.10.2018 р. по 05.11.2018 р. Наказом КП «Київжитлоспецексплуатація» № 184-к від 05.11.2018 року, заступнику начальника підприємства з питань нормативно-правового та інформаційного забезпечення [PERSON] було надано відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною з 06.11.2018 р. по 23.02.2019 р. На підставі заяви позивача та довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Шевченківського району м. Києва № 80/1 від 08.02.2019 року, наказом № 27-к від 22.02.2019 року, позивачу було надано відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною з 25.02.2019 р. по 23.08.2019 р. Наказом №36-к від 21.03.2019 року скасовано наказ № 27-к від 22.02.2019 року про відпустку позивача та звільнено [PERSON] на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з прогулом, в тому числі відсутністю на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин, вчиненого 04.10.2018 року з 09-00 год. до 12-08 год. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва 08 липня 2019 року у цивільній справі № 752/7905/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року, поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» з питань нормативно-правового та інформаційного забезпечення з 25.02.2019 року. Стягнуто з КП «Київжитлоспецексплуатація» на користь [PERSON] , - середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.02.2019 р. по 08.07.2019 р. у розмірі 71 472 грн. 60 коп., з утриманням із цієї суми податків та обов`язкових платежів. В іншій частині позовних вимог, - відмовлено. Рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнень за один місяць підлягало негайному виконанню. Наказом №188-к від 17.10.2019 року [PERSON] поновлено на попередній посаді заступника начальника підприємства і питань нормативно-правового та інформаційного забезпечення з 25 лютого 2019 року. Зобов`язано бухгалтерію розрахувати та виплатити [PERSON] компенсацію за час вимушеного прогулу. Позивач вважає, що внаслідок його непоновлення на роботі протягом 4, відповідач завдав їй моральної шкоди, оскільки протиправні, на її думку, дії Відповідача призвели до душевних та моральних переживань. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. З урахуванням положень законодавчих актів України, що регулюють питання моральної шкоди визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд звертає увагу суду, що з урахуванням обставин даної судової справи, матеріали не містять належних доказів отримання позивачем моральних страждань, що негативно вплинули б на його здоров`я або завдали душевних та моральних страждань, в тому числі втрати нормальних життєвих зв`язків, порушили його права та охоронювані законом інтереси. Також, в матеріалах судової справи відсутні будь-які витяги з медичних карток або інші докази, які б підтверджували погіршення стану здоров`я позивача, його фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних на думку позивача, незаконними діями або бездіяльністю посадових осіб відповідача у справі. Надані до справи окремі докази з даного приводу не підтверджують фактів отримання позивачем моральних страждань. Як вбачається з позовної заяви, позивач порушує питання про стягнення з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 70 000грн. Згідно положень ст.23 ЦК України та п.3 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою розуміють втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у в`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди. У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо. Однак, в свою чергу позивач не навів і не представив жодного доказу, які б достовірно надали змогу прийти до висновку про наявність у нього душевних та моральних переживань, порушення його нормальних життєвих зв`язків, що призвело до порушення нормального способу життя. Наявність моральної шкоди, позивач не підтвердив належними доказами у відповідності до ст. 81 ЦПК України, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо спричинення моральної шкоди не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому в задоволенні позову суд відмовляє. Щодо вимог позивача, викладених у заяві про збільшення позовних вимог, суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 28 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності. Згідно з частиною 4 статті 32 Конституції України, кожному гарантується право на захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Згідно з частиною 1 статті 270 ЦК України, відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Частиною 1 статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією розуміються документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02. 2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно з пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно з пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Згідно з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02. 2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З аналізу процитованих вище норм, можна дійти висновку про те, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. В той же час, при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивач указує, що відповідач у своєму відзиві від 10.11.2020 року на позовну заяву поширив інформацію, яка принижує його честь та гідність, а саме указав: «Виходячи із частоти знаходження Позивача в відпустках по догляду за дитиною, можна зробити висновок що заробітна плата в КП «Київжитлоспецексплуатація» не була основним джерелом доходу Позивача» . 16.07.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О., зокрема, відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Суд зауважує, що відповідач, скориставшись своїм процесуальним правом, надав відзив і виклав відповідні аргументи - заперечення проти позову, які є тими обставинами, які досліджуються судом під час розгляду справи. Тобто, на такі обставини учасники справи посилаються, як на підстави своїх доводів та заперечень. З огляду на викладене, оцінка вказаним обставинам буде надана безпосередньо судом, що розглядає справу, при вирішенні справи по суті. А відомості у відзиві на позов, є аргументами та доказами учасника справи щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову, дійсність яких перевіряє суддя, який розглядає справу. З урахуванням наведеного, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed