Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

У травні 2018 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що вона є власницею квартири [ADDRESS] . За вказаною вище адресою також зареєстрований її колишній співмешканець [PERSON] , який не проживає у вказаній квартирі з 15.06.2005 року. Особистих речей відповідача у квартирі немає, відповідач жодним чином не піклується про утримання житлового приміщення, платежів не сплачує. Позивач просить суд задовольнити позов та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування, житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позивач позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, справу слухати без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини відсутності не повідомляв, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, відзив на позов не подавав. 06.09.2019 року направив на адресу суду заяву про відкладення судового розгляду для надання йому можливості отримати правничу допомогу. Відповідач доказів на користь своїх тверджень, висловлених у заяві про перегляд заочного рішення, ухваленого 05.12.2018 року про те, що квартира придбана за спільні кошти його та позивачки, суду не надав. Ухвалою судді від 26.06.2018 року у справі відкрито провадження. Заочним рішенням суду від 05.12.2018 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі. 19.02.2019 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення, яка аргументована наступним: квартира придбана на сумісні кошти; в той час, коли було винесено заочне рішення (у період з 03.12.2018 року по 14.12.2018 року) він перебував на лікуванні в ДУ «Інститут серця МОЗ України» у м. Київ, тому фізично не міг приймати участь у судовому розгляді справи; окрім того, він не отримував позовної заяви та не був ознайомлений з позовними вимогами [PERSON] . Ухвалою суду від 23.05.2019 року задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення суду від 05.12.2018 року, скасовано заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 05.12.2018 року. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до договору дарування квартири від 23.09.2005 року квартира [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] За даною адресою, окрім [PERSON] , зареєстровано також місце проживання [PERSON] , [INFO] , який є колишнім співмешканцем позивача. З 07.05.2015 року відповідач не проживає в даній квартирі без поважних причин, не несе інших витрат по утриманню квартири, особистих речей у помешканні не має. [PERSON] виїхав в інше помешкання, де на даний час і проживає. Факт непроживання [PERSON] у вищевказаному помешканні з 07.05.2015 року по теперішній час підтверджується актом про не проживання ТОВ «Житлорембудсервіс» за № 412 від 14.05.2018 року. Внаслідок реєстрації місця проживання відповідача, порушені права позивача як власниці квартири. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі рішення суду. Статтею 41 Конституції України , статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а відповідно ч. 2 ст. 405 цього Кодексу член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суд, аналізуючи отримані докази та вказані норми законодавчих актів, приходить до висновку, що відповідач втратив право користування спірним житловим приміщенням, не проживаючи в ньому понад один рік, без поважних причин. При цьому, суд враховує, що відповідач, продовжуючи бути зареєстрованим у спірному житловому приміщенні, фактично чинить перешкоди власнику цього приміщення, оскільки нарахування вартості житлово-комунальних послуг здійснюється з урахуванням кількості зареєстрованих осіб. Згідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи вище викладене, з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. Відповідно до ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд,

Outcome: approved