Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

У травні 2015 року Київський слідчий ізолятор управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області (далі по тексту - позивач, СІЗО) звернувся до Шевченківського районного суду місті Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1, [PERSON].), [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2, [PERSON].) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач-3, [PERSON].), про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги мотивовані тим, що гуртожиток Київського слідчого ізолятору перебуває на балансі Київського СІЗО й призначений для тимчасового проживання співробітників системи органів ДПтС України та осіб, що були більше десяти років пов'язані трудовими відносинами з системою органів ДПтС України, знаходиться за адресою: [ADDRESS]. А порядок вселення в гуртожиток визначено Положенням про гуртожиток Київського слідчого ізолятору, для осіб, що потребують надання помешкання за місцем проходження служби, в Київському СІЗО, існує черга з числа осіб, котрі працюють в Київському слідчому ізоляторі, системі органів ДПтС України й потребують для виконання своїх службових обов'язків наявності тимчасового помешкання за місцем несення служби чи то виконання покладених на них службових обов'язків у відповідності до КВК України, Закону України Про ДКВС України. [PERSON] в трудових відносинах з установами системи органів ДПтС України не перебуває, з 1994 року була зареєстрована та мешкала в гуртожитку Київського слідчого ізолятору разом з її батьками, які мали законні підстави для проживання в одній із кімнат гуртожитку, однак згодом, відповідач-1 незаконно, безпідставно й самоправно, без належного погодження з адміністрацією Київського слідчого ізолятору та без отримання відповідного ордера, зайняла кімнату [NUMBER] гуртожитку Київського слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області. Також, відповідач, у подальшому грубо порушуючи встановлений порядок, фактично незаконно, безпідставно та самоправно зареєструвала за адресою гуртожитку та вселила в кімнату [NUMBER] свого чоловіка, з яким вона на даний час розлучена - [PERSON] та доньку [PERSON] Окрім того, за час мешкання у гуртожитку відпоідач-1 систематично й на протязі тривалого часу проживала й не сплачувала за житлові та комунальні послуги, послуги з утримання та обслуговування будинку та прибудинкової території, має значну заборгованість з оплати наданих послуг та веде аморальний спосіб життя. У зв'язку з незаконним проживанням відповідача-1 в гуртожитку, адміністрацією Київського слідчого ізолятору було надіслано йому лист-повідомлення за № 16-23122 від 22.10.2014 року, в якому зазначено, що відповідачі займають кімнату [NUMBER] незаконно й мають в добровільному порядку звільнити займану кімнату в тридцятиденний термін, проте відповідачі вказану вимогу проігнорували. Посилаючись на викладене та з урахуванням додаткових пояснень по справі, позивач просив суд виселити відповідачів з незаконно зайнятої ними кімнати [NUMBER] гуртожитку Київського СІЗО, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] без надання іншої житлової площі та стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності в порядку заочного провадження. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що [PERSON], 1977 р.н. разом з колишнім чоловіком [PERSON], 1974 р.н. та донькою [PERSON], 1996 р.н. зареєстровані та проживають в [ADDRESS], в гуртожитку, займають житлову площу кімнати в однокімнатній квартирі дев'ятиповерхового будинку, який знаходиться на балансі Київського слідчого ізолятору, що підтверджується Довідкою № 183/433 від 23.12.2014 року (а.с. 10). 22.10.2014 року позивач направив [PERSON] повідомлення № 16-23122, в якому повідомив відповідача-1, що вона незаконно мешкає та зареєстрована в житловому приміщенні [NUMBER] гуртожитку Київського слідчого ізолятора, [ADDRESS] (без належних підстав, за відсутності ордера на вселення, не пов'язані трудовими відносинами з системою органів ДПтС України), та запропоновано в тридцяти денний термін звернутись до районного відділу ДМС України з Заявою - «Про зняття з реєстрації за місцем Вашого теперішнього мешкання», а також звільнити займану кімнату в добровільному порядку (а.с. 8). Порядок надання жилої площі в гуртожитку Київського слідчого ізолятора, користування ним, його утримання, компенсації його мешканцям витрат на енергоносії, газопостачання, водопостачання, водовідведення, опалення, електроенергію за тарифами, визначеними законодавством України встановлюється Положенням про гуртожиток Київського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області, затвердженим Начальником Київського слідчого ізолятора підполковником внутрішньої служби В.В. Мастицьким 08.10.2014 року (далі - Положення про гуртожиток Київського СІЗО) (а.с.13-18). Відповідно до п.п. 1, 2 Положення про гуртожиток Київського СІЗО визначено, що гуртожиток Київського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області є майном Державної кримінально-виконавчої служби України та перебуває у державній власності і використовується виключно для тимчасового проживання персоналу Державної пенітенціарної служби України (ДПтС України), що проходять службу та працюють в місті Києві в тому числі пенсіонерів ДПтС України, які звільнені з органів та установа місті Києві, за умови відсутності в нього та членів родини місця проживання у відповідному населеному пункті, перебувають на обліку і очікують покращення житлових умов, ліжко-місця, кімнату в гуртожитку особового складу. Управління гуртожитком здійснює адміністрація Київського СІЗО, на правах оперативного управління майном ДПтС України, що перебуває на його балансі, а також забезпечує його збереження та раціональне використання. Відповідно до ст. 121 Житлового кодексу Української РСР порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (ст. 122 ЖК Української РСР). Пунктами 6, 7 Положення про гуртожиток визначено, що жила площа в гуртожитку Київського СІЗО надається за рішенням адміністрації Київського СІЗО погодженого з Управлінням ДПтС України в місті Києві та Київській області та профспілковим комітетом, яке оформлюється у формі протоколу. На підставі спільного рішення про надання жилої площі в гуртожитку, адміністрація Київського СІЗО видає громадянинові спеціальний ордер, встановленого зразка, у відповідності до додатку Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою РМ Української РСР від 03.06.1986 року № 208, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Згідно із п. 25 Положення про гуртожиток встановлено, що особи, що працювали, проходили службу в Київському СІЗО, УДПтС України в місті Києві та Київській області, а також ДПтС України в межах міста Києва, і які припинили такі трудові відносини з Київським СІЗО, системою підрозділів ДПтС України, підлягають виселенню з гуртожитку без надання їм іншого жилого приміщення. Осіб, з числа жильців гуртожитку, які систематично грубо порушують правила внутрішнього розпорядку в гуртожитку та громадський порядок, а також осіб, що самоправно або з порушенням встановленого порядку вселення зайняли жилу площу в гуртожитку Київського СІЗО, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Водночас, з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб коло яких визначено ст. 125 ЖК України. За ст. 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Разом з тим, відповідно до ст. 125 ЖК Української РСР визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці I і II груп, інвалідів I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Надаване громадянам у зв'язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу (ст. 126 ЖК Української РСР).. У відповідності до ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 24 червня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-191цс15, предметом якої був спір про виселення з гуртожитку. Суд зробив правовий висновок про те, що згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Крім того, згідно із чч. 2, 3 ст. 132 ЖК Української РСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Так, ст. 125 ЖК Української РСР визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, а саме у разі, якщо робітники і службовці припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією за власним бажанням, не може бути виселено певне коло осіб, у тому числі пенсіонерів по старості. Отже, за змістом наведеного ст. 125, ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР застосовуються до житлових правовідносин, одним із суб'єктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах. Таким чином, закріплені в ст. 125 та ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах. Згідно із довідкою від 16.10.2014 року, виданої Київським СІЗО [PERSON] з 22.10.2013 року не виконує зобов'язання по оплаті житлової площі має заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 2074,67 грн. (а.с. 9) про що було повідомлено відповідача (а.с. 10). Згідно із рапортом ДІМ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві Скиби І.І. [PERSON] перебуває на обліку в Шевченківському РУ ГУ МВС України в м. Києві у зв'язку із притягненням її до відповідальності за насильство в сім'ї (а.с. 21). Згідно із висновком службової перевірки від 22.10.2014 року, затвердженим начальником Київського СІЗО Мастицьким В.В. встановлено, що [PERSON] зареєстрована з дочкою 16 років та колишнім чоловіком, чотирнадцятий рік проживає в кімнаті [NUMBER] гуртожитку Київського слідчого ізолятору (а.с. 8). Із матеріалів справи вбачається, що відповідач-1 була звільнена з Київського СІЗО Державного департаменту виконання покарань 14.11.2002 року за власним бажанням (а.с. 53, 54, 55). Відповідно до ч. 2 ст. 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що відповідачі в судове засідання не з'явились та не спростували викладені позивачем обставини, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 64, 116, 121, 122, 124-126, 132 Житлового кодексу Української РСР, та

Outcome: approved