Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

У травні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», публічного акціонерного товариства «Омега Банк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., про визнання частково недійсними договору факторингу та договору про відступлення прав за іпотечними договорами, обґрунтовуючи свій позов наступним. На підставі кредитного договору від 13 червня 2007 року позивач отримав в акціонерному комерційному банку «ТАС-Комерцбанк», яке в подальшому було реорганізоване у ВАТ «Сведбанк», яке згодом було реорганізовано у ПАТ «Сведбанк», а правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», кредит у розмірі 90 000 доларів США на строк з 13.06.2007 року по 13.06.2017 року. Того ж дня, в забезпечення виконання основного зобов'язання між сторонами також було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач передав нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого було відчужено заборгованість за кредитними договорами, зокрема за кредитним договором від 13 червня 2007 року. Крім того, 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до умов якого до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» перейшло право вимоги, зокрема по іпотечному договору від 13.06.2007 року, укладеному між позивачем та АКБ «ТАС-Комерцбанк». Позивач вважає, що договір факторингу від 28.11.2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», має бути визнаний недійсним в частині відступлення права грошової вимоги щодо [PERSON], оскільки спірний правочин було укладено в порушення вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, а саме сторонами недотримана вимога Закону про укладення договору у письмовій формі. З тих самих підстав позивач просить визнати недійсним договір відступлення прав за іпотечними договорами, в частині відступлення права вимоги по іпотечному договору, укладеному між позивачем та АКБ «ТАС-Комерцбанк». Крім того, позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на наявність рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09.10.2012 року, яким з позивача було стягнуто на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 713 141, 76 грн., а отже на думку позивача первісний кредитор реалізував своє право за стягнення заборгованості у судовому порядку, що унеможливлює відступлення права вимоги новому кредитору. 08.12.2015 року, позивач звернувшись до суду з заявою про збільшення позовних вимог, просив суд визнати оспорюванні правочини недійсними з огляду на те, що вони були укладені всупереч вимогам ст. 228 ЦК України, тобто в порушення публічного порядку, укладення яких було спрямоване на заволодіння майном позивача. З огляду на положення вимог ст.ст. 203, 205, 207-209, 215, 228 ЦК України позивач просить задовольнити позов у повному обсязі та постановити рішення про визнання частково недійсними договір факторингу № 15 від 28.11.2012 року, який був укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором від 13.06.2007 року, укладеним між [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк», та визнання частково недійсним договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року, який був укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права за іпотечним договором від 13.06.2007 року, що був укладений між [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк». У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов у повному обсязі, та просив його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник співвідповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» проти позову заперечив. Зазначив, що оспорювані позивачем правочини було укладено з дотриманням вимог ЦК України, Закону України «Про іпотеку», та підстав для визнання їх недійсними немає. Просив суд постановити рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Представник співвідповідача - публічного акціонерного товариства «Омега Банк», та третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. у судове засідання не з'явились, про місце, день і час розгляду справи були повідомлені судом належним чином. Звернулися до суду з письмовою заявою, в якій просили розглянути справу за відсутності вказаних осіб. Суд визнав можливим провести розгляд справи за відсутності представника співвідповідача та третьої особи. Заслухавши пояснення представника позивача, представника співвідповідача ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 червня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», яке в подальшому було реорганізоване у ВАТ «Сведбанк», яке згодом було реорганізовано у ПАТ «Сведбанк», а правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», і позивачем [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 90 000 доларів США. на строк з 13 червня 2007 року по 13 червня 2017 року зі сплатою 14 % річних за користування кредитом. (а.с. 6-7). 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», і ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними в реєстрі позичальників та в переліку кредитних договорів, право на вимогу якої належить банку, в тому числі й за кредитним договором, який укладений з позивачем. (а.с. 60-73, 76). Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України). Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг. Сторонами договору є фактор і клієнт (стаття 1079 ЦК України). Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та у цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка підлягає виконанню, а також вказано фактора, якому має бути здійснено платіж. Отже судом було встановлено, що між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», і ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними в реєстрі позичальників та в переліку кредитних договорів, право на вимогу якої належить банку, в тому числі й за кредитним договором, який укладений з позивачем. Зазначена обставина судом була встановлена та перевірена шляхом огляду у судовому засіданні нотаріально посвідченої копії договору факторингу від 28.11.2012 року, та шляхом огляду нотаріально посвідченої копії реєстру заборгованостей боржників, текст яких відповідає копії договору факторингу та витягу з реєстру заборгованостей. З огляду на викладене, суд вважає, що підстав вважати, що сторонами при укладенні оспорюваного правочину не було дотримано письмової форми, у суду немає. Також судом встановлено, що 13 червня 2007 року в забезпечення виконання основного зобов'язання між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач передав нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. (а.с. 12-13). 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до умов якого до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» перейшло право вимоги, зокрема по іпотечному договору від 13.06.2007 року, укладеному між позивачем та АКБ «ТАС-Комерцбанк». (а.с. 74-75, 77). Зазначена обставина судом була встановлена та перевірена шляхом огляду у судовому засіданні нотаріально посвідченої копії договору відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року, та шляхом огляду нотаріально посвідченої копії додатку № 1 до вказаного договору, текст яких відповідає копії договору відступлення прав за іпотечними договорами та витягу з зазначеного додатку. З огляду на викладене, суд вважає, що підстав вважати, що сторонами при укладенні оспорюваного правочину не було дотримано письмової форми, у суду немає. Відповідно до ст. 3, ст. 6, ст. 227, ст.ст. 627-629 Цивільного кодексу України, в Україні гарантується право свободи договору. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог діючого законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного судочинства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Крім того, відповідно до положень діючого законодавства, невиконання або неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання угоди недійсною. Судом встановлено, що укладені між ПАТ «Сведбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» договір факторингу від 28.11.2012 року та договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року в частині переходу прав вимог відносно [PERSON], відповідають вимогам ст.203 ЦК України, так як їх зміст не суперечить положенням Цивільного кодексу України, Закону України «Про іпотеку», сторони правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та правоздатності, оспорювані договори було укладено у формі встановленої законом, правочини були спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені договорами. Тобто, у судовому засіданні не знайшли свого об'єктивного підтвердження посилання позивача на відсутність у сторін правочинів необхідного обсягу правоздатності та відсутності письмової форми укладених правочинів. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 зазначає, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного суду України « Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14 роз'яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод и інтересів, а також у разі звернення до суду органів чи осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (частина перша та друга ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. З огляду на те, що ні позивачем [PERSON] у позовній заяві, ні його представником у судовому засіданні не було вказано які саме права або інтереси позивача за даним позовом були порушені укладенням оспорюваних правочинів, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати [PERSON] заінтересованою стороною у вказаних правовідносинах, а відтак і відсутності у відповідача матеріально-правових підстав для звернення із відповідним позовом. Наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між позивач та АКБ «ТАС-Комерцбанк» не є підставою для визнання договору факторингу недійсним. Крім того, позивач просив суд визнати оспорюванні правочини недійсними з огляду на те, що вони були укладені всупереч вимогам ст. 228 ЦК України, тобто в порушення публічного порядку, укладення яких було спрямоване на заволодіння майном позивача. Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положеннями цієї статті визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Згідно з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочинами, які порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та у цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка піддягає виконанню, а також вказано фактора, якому має бути здійснено платіж. Отже договір факторингу не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а тому не є таким, що порушує публічний порядок. Саме до такої правової позиції зводиться Постанова Верховного Суду України № 6-166 цс 15 від 06 липня 2015 року. З огляду на наведене, суд приймає рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», публічного акціонерного товариства «Омега Банк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., про визнання частково недійсними договору факторингу та договору про відступлення прав за іпотечними договорами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed