Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що з серпня 1988 року по березень 2017 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. 21.03.2017 року шлюб розірвано. За період шлюбу з відповідачем було придбано за спільні кошти подружжя, житловий будинок садибного типу, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 76,3 кв.м. Після припинення шлюбу [PERSON] намагалася вирішити з відповідачем питання стосовно поділу майна придбаного нами в період шлюбу, в тому числі пропонувала колишньому чоловікові продати разом будинок, а виручені від продажу кошти розподілити порівну, щоб вона мала можливість придбати житло, також пропонувалось відповідачеві сплатити грошову компенсацію за частину в будинку, але всі пропозиції залишені відповідачем без уваги. Так як вирішити мирним шляхом питання про поділ майна з відповідачем не вийшло, тому позивач вимушена звернутися до суду з позовними вимогами про поділ майна подружжя в судовому порядку. У зв`язку з чим, просить суд визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] , загальною площею 76, 3 кв.м, житловою - 34, 7 кв.м, в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою суду від 31.05.2019 року було відкрито провадження у вказаній справі із призначенням підготовчого судового засідання та викликом сторін. Ухвалою суду від 19.07.2019 року справу було призначено до судового розгляду по суті та витребувано з КП «Бериславське бюро технічної інвентаризації» інвентарну справу за адресою [ADDRESS] . 09.08.2019 року на адресу суду надійшла інвентарна справа за адресою [ADDRESS] . В судове засідання представник позивача не з`явилася, заявою просила розглянути справу за її відсутності, на позовних вимогах наполягала, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення та оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - bs.ks.court.gov.ua, причину своєї неявки не повідомив, відзив на позов не подав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, інвентарної справи, суд встановив, що рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 21.03.2017 року шлюб зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 06.08.1988 року у Каїрській сільській раді Горностаївського району Херсонської області, актовий запис №12 (а.с.8). Відповідно до договору купівлі-продажу будинку з надвірними будівлями садибного типу від 21.12.1993 року [PERSON] придбано у радгоспу «Бургунський» житловий будинок садового типу 1979 року будівництва, загальною площею 60, 2 кв.м, за адресою [ADDRESS] (а.с.9). З технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , вбачається, що житловий будинок загальною площею 76,3 кв.м, житловою площею 34, 7 кв.м (а.с.15-17). Вартість згідно висновку від 24.05.2019 року житлового будинку за адресою [ADDRESS] , становить 61 875, 00 грн. (а.с.11-19). Оскільки зазначене майно, а саме житловий будинок та земельна ділянка придбані [PERSON] та [PERSON] під час перебування у шлюбі, тому дане майно є спільним майном подружжя. Статтею 60 СК України, передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України, передбачено - об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України, передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Бочаров проти України (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом (див. рішення від 18.01.1978 року у справі Ірландія проти Сполученого Королівства ). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі Салман проти Туреччини ). Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 80 ЦК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved