Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

У травні 2015 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідачки борг за договором позики в загальній суму 18905 грн. 55 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 7 квітня 2014 року між нею та [PERSON] був укладений договір позики, за яким остання отримала від неї у борг 13000 грн., які повинна була повернути у жовтні того ж року. Посилаючись на те, що станом на день подання позову до суду борг так і не був повернутий, тому просила винести рішення про його стягнення на свою користь в зазначеній сумі, яка складається з основної суми боргу, 3% річних та інфляційних втрат. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила задовольнити. Відповідачка в судовому засідання позов визнала та не заперечувала проти його задоволення, підтвердивши, що отримала кошти у борг, але не змогла їх повернути у визначений сторонами термін однією сумою, а [PERSON] відмовлялася від їх отримання частинами. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази у межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, зокрема, з дії та вчинків осіб. Так, 7 квітня 2014 року між сторонами був укладений договір позики, за яким відповідачка отримала від позивачки в борг 13000 грн., які зобов'язалася повернути у жовтні 2014 року. На підтвердження передачі коштів у борг [PERSON] склала письмову розписку. З положень ч. 1 ст. 1046, ст. 1047 ЦК України вбачається, що за договором позики (який укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка підтверджує отримання [PERSON] в борг грошових коштів та укладення договору позики. Відповідно до ст.ст. 204 та 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом. Положення ст. 1051 ЦК України вказують на те, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник повинен повернути позикодавцеві грошові кошти у такій же сумі у якій вони були отримані, у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлено строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідачкою до цього часу кошти, які були взяті у борг, не повернуто, тому вони підлягають стягненню в повному об'ємі. Крім того, статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Період прострочення, згідно з вимогами [PERSON] склав з 1 листопада 2012 року до 1 травня 2015 року. Розрахунок інфляційних втрат за цей період, наданий нею, судом перевірений і його остаточний розмір вірний, він складає 5710 грн. 55 коп. В той же час, наданий позивачкою розрахунок суми трьох відсотків річних, які підлягають стягненню з відповідачки на її користь, виконані не в повній мірі вірно. При його здійсненні нею взято 12-місяців у році та шість місяців за період прострочення зобов'язання: 1300х3:100:12:6. Однак при вірному розрахунку необхідно брати до уваги 365 днів у році та кількість днів прострочення зобов'язання, які за вимогами позивачки складають 181 день (з 1 листопада 2012 року до 1 травня 2015 року). Тобто розмір 3% річних дорівнює 193 грн. 40 коп. = 1300х3:100:365х181. Згідно ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню понесені нею судові витрати. Враховуючи викладене,

Outcome: approved