Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

У червні 2017 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просила суд стягнути з відповідача суму у розмірі 296 760 грн. на користь Державного бюджету України як безпідставно набуту ним компенсацію на оренду житла або винайм готельного номера. На підставі ст. 122 ЦПК України, у редакції чинній станом на 20.06.2017, судом направлено запити з метою отримання відомостей щодо адреси місця реєстрації у передбаченому законом порядку відповідача /а. с. 13, 14, 15/. 05.07.2018, 12.07.2017 та 19.07.2017 до суду від компетентних органів надійшли відповіді на запити суду, згідно з якими відповідач не значиться зареєстрованим по м. Києву, зокрема у Печерському районі м. Києва, а перевірити реєстрацію / зняття з реєстрації з місця проживання на території м. Сєвєродонецьк Луганської області не вбачається можливим /а. с. 16, 18, 19/. Ухвалою судді від 04.09.2017 у справі відкрито провадження /а. с. 21/. У своїй заяві від 03.11.2017, що надійшла до суду 08.11.2017, позивач просила розглядати справу за її відсутності /а. с. 33/. Від відповідача 11.12.2017 до суду надійшли письмові заперечення проти позову /а. с. 43-49/. На підставі норми пункту 9 частини 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18.03.2004 № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15.12.2017), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з положеннями процесуального закону, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті ч. 2 ст. 274 ЦПК України. Врахувавши пункти 1-8 частини 3 статті 274 ЦПК України, при вирішенні питання визначення порядку розгляду позовного провадження, вбачається можливість розгляду справи у спрощеному порядку за участі сторін (їх представників). Ухвалою суду від 13.02.2018 постановлено проводити розгляд справи у режимі відеоконференції /а. с. 97/. 02.04.2018 до суду від обох сторін надійшли заяви про розгляд справи за їхньої відсутності /а. с. 105, 107/. У судове засідання сторони не з'явилися, будучи повідомленими належним чином про призначене судове засідання з розгляду справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Статус (права, обов'язки і відповідальність) народного депутата України у Верховній Раді України та за її межами визначено спеціальним Законом України «Про статус народного депутата України», який встановлює правові і соціальні гарантії здійснення народним депутатом України своїх депутатських повноважень, у тому числі Держава гарантує народному депутату забезпечення необхідними умовами для здійснення ним депутатських повноважень, що і вказано у його преамбулі та частині 4 статті 1. Відповідно до частини 1 ст. 35 Закону України «Про статус народного депутата України», у витратах на забезпечення діяльності Верховної Ради України передбачаються кошти на оренду житла або винайм готельного номера. Народному депутату на оренду житла або винайм готельного номера на підставі його заяви та копії документа, до якого внесені відомості про місце його проживання, Апаратом Верховної Ради України щомісячно видаються кошти в розмірі, встановленому кошторисом Верховної Ради України для компенсації вартості оренди (винайму). Частиною 2 зазначеної статті передбачено, право на отримання таких коштів мають народні депутати, які не забезпечені житлом у місті Києві, і місце їх проживання, відповідно до реєстрації, знаходиться на відстані понад 30 км від меж міста Київ. Вказуючи на порушення відповідачем вимог Закону України «Про статус народного депутата України», позивач вважає, що грошові кошти у розмірі 296740 грн. отримані [PERSON] безпідставно, і підлягають поверненню до Державного бюджету України на підставі 1212-1214 Цивільного кодексу України. У позовній заяві [PERSON] зазначила, що відповідач має у м. Києві нерухомість, яка є спільною сумісною власністю подружжя Вітко, відповідно вона стверджує, що відповідач забезпечений житлом у м. Києві. Представником відповідача у письмових запереченнях зазначено, що у м. Києві відповідач винаймає житло, на підтвердження чого суду подано копії договору про надання послуг, укладеного з ДП «Готельний комплекс «Національний» Управління справами Верховної Ради України, копії актів про надання готельних послуг за договором про надання послуг, копії договорів оренди квартир, укладених з ФОП [PERSON], копії квитанцій до прибуткових касових ордерів за договорами оренди квартири /а. с. 54-91/. Як вбачається з письмових доказів, поданих разом із запереченнями на позов, відповідач значиться зареєстрованим у селищі Хрящувате Луганської області з червня 2013 року, що власне вказано і в електронній декларації відповідача, на яку посилалася позивач у позовній заяві /а. с. 4, 51/. Стороною відповідача подано суду разом з письмовими запереченнями докази перебування відповідача у зареєстрованому у передбаченому законом порядку шлюбі з 15.07.2011, а також в електронній декларації відповідач зазначив, що у власності дружини перебуває квартира, що знаходиться у с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області. З наявних у матеріалах справи письмових доказів вбачається, що висновок позивача про те, що зазначений об'єкт житлової нерухомості є спільною сумісною власністю відповідача та його дружини, є припущенням, доказів, що спростовують відомості в електронній декларації і доводи у письмових заперечення, позивачем не надано суду. Судом приймаються до уваги та вважаються слушними посилання сторони відповідача на те, що квартира у с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя, виходячи лише з тієї обставини, що була придбана під час перебування відповідача у шлюбі, оскільки такий висновок суперечить положенням статті 57 Сімейного кодексу України, якими передбачено, що майно, набуте одним з подружжя під час перебування у шлюбі, але за кошти, що належали їй або йому особисто, є особистою приватною власністю, а отже у кожного з подружжя виникає виключно особисте право на володіння, розпорядження і користування своїм майном. Положеннями частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України передбачено обов'язок особи, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Верховний суд України в своєму рішенні від 02.10.2003 зазначив, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Відповідач скористався в передбачений законом спосіб можливістю отримання компенсації за житло, його право на що не було скасовано, оскаржено або отримано у порушення чинного законодавства. Відтак правові підстави для застосування положень Глави 83 Цивільного кодексу України судом при розгляді справи не встановлено. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною 7 статті 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що доказів існування обставин, на які вказує позивач, суду не надано, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed