Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2), управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві (далі - відповідач 3), третя особа - державний нотаріус П'ятої київської державної нотаріальної контори Грищенко О.В., в якому просив визнати недійсним договір дарування майнових прав на квартиру [ADDRESS] (далі - спірна квартира) від 5 жовтня 2015 року, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2, зареєстрований в реєстрі за № 8-741; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру видане відповідачем 3; визнати квартиру спільною сумісною власністю позивача та відповідача 1; визнати за позивачем та відповідачем 1 право власності по ? частини квартири кожному. Позивач просив також стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 26 липня 2003 року по 25 листопада 2013 року позивач перебував у шлюбі з відповідачем 1. 7 травня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою «Консоль ЛТД» та [PERSON] (пайовик) укладено договір пайової участі в будівництві № 1999/322-377, згідно умов якого пайовику по завершенню будівництва «об'єкта» із створеної учасниками спільної дольової власності виділяється шляхом оформлення «Акта про виконання договору» його доля в натурі у вигляді 3-х кімнатної квартири будівельний номер [ADDRESS]. 5 жовтня 2009 року [PERSON] сплатив у повному розмірі суму пайового вкладу у розмірі 135 275 доларів США. В подальшому 7 жовтня 2009 року, у період шлюбу позивача і відповідача 1, між [PERSON] та відповідачем 1, як новим пайовиком, за згодою позивача, що відображено у пункті 12 договору та у відповідній письмовій заяві, укладено договір уступки вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. за реєстровим № 1553. Відповідно до пункту 2 договору уступки вимоги новий пайовик набуває право вимагати від забудовника - ТОВ Фірма «Консоль ЛТД» передачі йому на умовах, визначених договором пайової участі в будівництві № 1999/322-377 від 7 травня 2008 року, 100 % загальної площі квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 107,20 кв. м. після здачі будинку в експлуатацію. Оплата відступленої вимоги за договором проведена до укладення договору в повному розмірі та факт підписання договору уступки вимоги пайовиком підтверджує проведення розрахунків в повному розмірі, що відображено в пунктах 6-8 договору уступки вимоги. 06 листопада 2012 року ТОВ Фірма «Консоль ЛТД» видано відповідачу 1 довідку вих. № 1284 про повне інвестування загальної площі квартири по договору пайової участі в фінансуванні будівництва № 1999/322-377 від 7 травня 2008 року в розмірі еквівалентному 135 275 доларів США, що складає 723 067 грн. 03 коп., з вказівкою про відсутність будь-яких майнових претензій. 19 лютого 2013 року Апеляційний суд міста Києва ухвалив рішення, яким визнав за відповідачем 1 майнові права на 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS]. 12 листопада 2013 року заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва, що набрало законної сили 25 листопада 2013 року, шлюб між позивачем та відповідачем 1 розірвано. Таким чином, на думку позивача, вищезазначені майнові права на 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, розпорядження яким здійснюється виключно за взаємною згодою. 5 жовтня 2015 року відповідач 1 без відома та згоди позивача, зазначивши, що майнові права на вищезазначену квартиру є її особистою приватною власністю, на підставі договору дарування майнових прав, посвідченого дарування майнових прав передала безоплатно у власність своєї матері - відповідача 2 майнові права на зазначену 3-х кімнатну квартиру. Позивач вважає, що спірна квартира незаконно, з порушенням норм чинного законодавства України вибула з спільної сумісної власності колишнього подружжя, чим порушено право власності позивача на частку у спільному майні подружжя. В своїх письмових запереченнях на позовну заяву відповідач 1 та відповідач 2 просили відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Вважають позовні вимоги необґрунтованими, а викладені у позові обставини такими, що не відповідають дійсності. Свої доводи обґрунтували тим, що спірна квартира була придбана не за спільні кошти подружжя, а за кошти відповідача 2, які остання передала за договором позики відповідачу 1. Так в жовтні 2009 року відповідач 1 звернулася до відповідача 2 з проханням надати їй особисто у позику грошові кошти, необхідні для сплати за придбання права вимоги за договором пайової участі у будівництві багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS], оскільки її власна сім'я з позивачем необхідних коштів не мала. Ураховуючи значну суму коштів, які належали особисто відповідачу 2, вона наполягала на укладенні договору позики у письмовій формі. 7 жовтня 2009 року за договором позики відповідач 2 надала особисто відповідачу 1 у позику строком на 5 років, до 7 жовтня 2014 року, власні грошові кошти в розмірі 225 000 доларів США. В якості забезпечення виконання зобов'язань за договором позики сторони визначили, що відповідач 1 надає відповідачу 2 в забезпечення договору позики свої права, що виникають у неї із договору пайової участі у будівництві № 1999/322-377 від 7 травня 2008 року та договору від 7 жовтня 2009 року уступки прав вимоги 100% загальної площі квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В травні 2015 року відповідач 2 звернулася до суду з позовом до відповідача 1 про стягнення боргу в розмірі 225 000 доларів США з договором позики віл 7 жовтня 2009 року, оскільки строк повернення позики закінчився, а грошові кошти відповідач 1 не повернула. У зв'язку з тим, що у судовому порядку тривалий час не розглядалося питання про мирову угоду сторін, відповідач 1 та відповідач 2 дійшли згоди укласти договір дарування майнових прав від 5 жовтня 2015 року, відповідно до якого відповідач 1 передав відповідачу 2 майнові права на 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS], чим по суті було погашено зобов'язання за договором позики від 7 жовтня 2009 року. У зв'язку з цими обставинами відповідач 1 та відповідач 2 вважають протиправними позовні вимоги щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на ? частину спірної квартири, а також щодо визнання недійсним договору дарування майнових прав на спірну квартиру від 5 жовтня 2015 року. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, позов просив задовольнити з підстав викладених у ньому. При цьому надав суду додаткові пояснення щодо обставин, які доводять джерело походження коштів за які подружжям придбано майнові права на спірну квартиру. Подружжю [PERSON] та [PERSON], крім іншого нерухомого майна, належали чотири квартири в будинку [ADDRESS]. В результаті продажу цих квартир за договорами купівлі-продажу нерухомого майна від 1 серпня 2008 року подружжя отримало грошові кошти на загальну суму 3 416 927 грн. 00 коп. Ці обставини свідчать про те, що подружжя мало достатню кількість спільних сімейних коштів, частина з яких була витрачена спільно подружжям на придбання майнових прав на спірну квартиру. Факт існування договору позики від 7 жовтня 2009 року, який укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 у простій письмовій формі не може свідчити про придбання майнових прав на спірну квартиру саме за ті кошти, які отримані за таким договором. Договір уступки вимоги майнових від 7 жовтня 2009 року не містить жодної вказівки про безпосереднє походження коштів, а саме про те, що кошти на придбання таких майнових прав належить відповідачу 1 особисто на підставі договору позики від 7 жовтня 2009 року. Таким чином, договір дарування майнових прав від 5 жовтня 2015 року, згідно з яким позивача позбавлено його частини майна у спільній сумісній власності подружжя, суперечить та порушує вимоги цивільного та сімейного законодавства. Відповідач 1, її представник та відповідач 2 у судовому засіданні заперечували проти позову у повному обсязі, просили відмовити в його задоволенні з підстав, викладених своїх у письмових запереченнях та поясненнях. Представник відповідача 3 у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог до управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві і просила суд відмовити у задоволенні позову в цій частині з тих підстав, що відповідач 3 прав позивача не порушувало та не оспорювало, майнового інтересу щодо вказаного у позові майна не має, тому є неналежним відповідачем у справі. Третя особа про час і місце судового розгляду оповіщалась у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явилась, про поважність причин неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача 1 та її представника, відповідача 2 та представника відповідача 3, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено і не заперечується учасниками процесу, що позивач і відповідач 1 одружились 26 липня 2003 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 1365 (а. с. 11). 12 листопада 2013 року заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва розірвано шлюб між позивачем та відповідачем 1. 7 травня 2008 року між ТОВ фірма «Консоль ЛТД» та [PERSON] (пайщик) укладено договір пайової участі в будівництві № 1999/322-377, згідно пункту 3.6.1 якого пайщику після закінчення будівництва «об'єкту» зі створеної учасниками власності виділяється його доля в натурі, в подальшому «доля пайщика, у виді 3-х кімнатної квартири, будівельний [ADDRESS], загальною проектною площею 107,2 кв. м. (а. с. 14-19). Згідно довідки ТОВ фірма «Консоль ЛТД» від 5 жовтня 2009 року № 272 про повне інвестування загальної площі конкретної квартири за договором пайової участі у будівництві від 7 травня 2008 року № 1999/322-377 за 3-х кімнатну квартиру по [ADDRESS] [PERSON] здійснив повну оплату пайового внеску у розмірі 135 275 доларів США, що становило на той момент 723 067 грн. 03 коп. (а. с. 21). 7 жовтня 2009 року між [PERSON] та відповідачем 1 був укладений договір уступки вимоги, згідно умов якого [PERSON] передав, а відповідач 1 набув право та став учасником за договором пайової участі у будівництві від 7 травня 2008 року № 1999/322-377. Згідно пункту 6 зазначеного договору уступки вимоги відповідач 1 в рахунок за відступлення вимоги сплатив [PERSON] 723 067 грн. 03 коп. Згідно пункту 12 відповідач 1 підписав цей договір за згодою чоловіка - позивача. (а. с. 22, 23). В матеріалах справи міститься нотаріально засвідчена заява позивача від 7 жовтня 2009 року про надання згоди відповідачу 1 на укладення договору уступки вимоги за ціною та на умовах на її розсуд, квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], будівельний номер квартири № 104 (а. с. 24). 18 жовтня 2012 року між ТОВ фірма «Консоль ЛТД» та відповідачем 1 укладено додаткову угоду до договору пайової участі у будівництві від 7 травня 2008 року № 1999/322-377, згідної якої пункт 3.6.1 договору був викладений у наступній редакції: пайщику після закінчення будівництва «об'єкту» зі створеної учасниками загальної власності виділяється його доля в натурі, в подальшому «доля пайщика, у виді 3-х кімнатної квартири, будівельний [ADDRESS], загальною проектною площею 110,6 кв. м. (а. с. 20). Згідно довідки ТОВ фірма «Консоль ЛТД» від 6 листопада 2012 року № 1284 відповідач 1 згідно умов договору від 7 травня 2008 року № 1999/322-377 та додаткової угоди від 18 жовтня 2012 року провів повну оплату пайового внеску у розмірі еквівалентну 135 275 доларів США, що становить 723 067 грн. 03 коп. (а. с. 25). Апеляційний суд міста Києва рішенням від 19 лютого 2013 року визнав за відповідачем 1 майнові права на 3-х квартиру [ADDRESS]. Згідно договору дарування майнових прав від 5 жовтня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори, відповідач 1 безоплатно передала у власність відповідача 2 майнові права на квартиру [ADDRESS] (а. с. 31-32). Зазначені обставини визнаються судом такими, що не потребують доказуванню відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідків, передбаченими законом. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсним договору дарування майнових прав на квартиру від 5 жовтня 2015 року на підставі ст. 68 СК України ст. 369 ЦК України, позивач посилається на те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю позивача та відповідача 1, а тому договір дарування майнових прав на квартиру від 5 жовтня 2015 року, який укладений відповідачем 1 на користь відповідача 2 без згоди позивача як співвласника, є недійсним. Відповідно до вимог ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ч. 4 с т. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Для правильного вирішення цієї справи слід дотримуватися висновку щодо застосування норм права викладеному у постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року (провадження 6-612цс15) та 16 грудня 2015 року (провадження 6-2641цс15). У зазначених постановах Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції ст.ст. 57, 60 СК України дійшла наступного правового висновку. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 3 частини першої ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні сторонами процесу не заперечувався факт придбання майнових прав на спірну квартиру у період шлюбу між позивачем та відповідачем 1. На підтвердження придбання майнових справ на спірну квартиру за рахунок спільних коштів подружжя позивач посилається на те, що подружжю, крім іншого майна, належали чотири квартири в будинку [ADDRESS]. В результаті продажу цих квартир за договорами купівлі-продажу нерухомого майна від 1 серпня 2008 року подружжя отримало грошові кошти у розмірі 3 416 927 грн. 00 коп., частина з яких витрачена на придбання майнових прав на спірну квартиру. Згідно наявних в матеріалах справи копій договорів купівлі-продажу нерухомого майна, а також відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач 1 серпня 2008 року здійснив відчуження на користь інших осіб належне йому нерухоме майно, у тому числі квартир [ADDRESS], за цінами 738 684 грн. 00 коп., 718 823 грн. 00 коп., 726 028 грн. 00 коп. та 709 592 грн. 00 коп. відповідно (а. с. 209, 213, 217, 221); Факт відчуження позивачем зазначеного нерухомого майна в судовому засіданні сторонами процесу не заперечувався, але відповідачі не визнають придбання майнових прав на спірну квартиру саме за отримані від такого відчуження кошти. На підтвердження своїх доводів про придбання майнових прав на спірну квартиру за рахунок коштів саме відповідача 2, відповідачі посилаються на договір позики від 7 жовтня 2009 року. Згідно умов долученої до матеріалів справи копії договору позики від 7 жовтня 2009 року укладеного між відповідачами, відповідач 1 отримав від відповідача 2 у позику 225 000 доларів США. Під забезпечення цього договору відповідач 1 надав свої права, що виникають у нього із договору пайової участі у будівництві № 1999/322-377 від 7 травня 2008 року та договору від 7 жовтня 2009 року про уступку права вимоги 100% загальної площі квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а. с. 126). На підтвердження факту наявності зазначеної суми та фінансової можливості передачі її у позику відповідачу 1, відповідач 2 надав суду копію договору купівлі продажу квартири від 8 серпня 2008 року та виписки з банківських рахунків про рух коштів на рахунках відповідача 2 (а. с. 120 - 125). Відповідно до частини третьої ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Надавши оцінку доводам сторін, а також долучені ними на підтвердження своїх доводів докази, суд вважає необґрунтованим твердження позивача про придбання майнових прав на спірну квартиру за рахунок спільних коштів подружжя. Всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не надано суду доказів на підтвердження використання коштів саме з продажу нерухомого майна у 2008 році, або використання будь-яких інших коштів подружжя на придбання майнових прав на спірну квартиру за договором уступки вимоги від 7 жовтня 2009 року за договором пайової участі в будівництві № 1999/322-377. Сам по собі факт продажу нерухомого майна у 2008 році не підтверджує використання позивачем отриманих від продажу коштів саме на сплату вартості майнових прав на квартиру за договором уступки вимоги від 7 жовтня 2009 року. У той же час у договорі позики між відповідачами прописано умову, відповідно до якої під забезпечення цього договору позики відповідач 1 надає свої права, що виникають у нього із договору пайової участі у будівництві № 1999/322-377 від 7 травня 2008 року та договору від 7 жовтня 2009 року уступки права вимоги 100 % загальної площі квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На момент розгляду справи зазначений договір позики в судовому порядку недійсним не визнано. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, вирішуючи позовні вимоги у відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд вважає недоведеними позивачем обставин для визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю позивача та відповідача 1, а також визнання недійсним оспорюваного договору дарування майнових прав на зазначену квартиру від 5 жовтня 2015 року, наслідком чого є відмова у задоволенні позову за заявленими позовними вимогами у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, оскільки судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed