Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

У червні 2018 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації за місцем проживання. В обґрунтування позову зазначають, що їм належить 13/25 частина жилого приміщення, що розташоване у [ADDRESS]. На даний час у вказаному житлі значиться зареєстрованим [PERSON] Відповідач у домоволодінні не проживає, спірним жилим приміщенням не користується, місце його перебування не відоме. У звязку з реєстрацією відповідача у житлі позивачі змушені сплачувати надмірні комунальні послуги, а тому і звернулися з вказаним позовом до суду. У судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] заявлений позов підтримали повністю. Пояснили, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні з часу реєстрації у ньому, місце його перебування невідоме. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився. Відповідно до змісту ч. 7 ст. 128, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Як вбачається з повідомлення Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області № 954 від 03 липня 2018 року, місце проживання [PERSON] зареєстроване у [INFO]. Надіслана [PERSON] судова повістка повернулася до суду із повідомленням про причини повернення «за зазначеною адресою не проживає». Такі дані вказані у поштовому повідомленні від 30 серпня 2018 року, яке повернулося до суду у звязку з неможливістю вручення судової повістки на 07 вересня 2018 року на 10 год. 00 хв. Іншої адреси свого місця проживання чи перебування [PERSON] суду не повідомив. Тому у зв'язку з відсутністю [PERSON] за адресою місця реєстрації суд вважає, що останній повідомлений належним чином. У відповідності до положень ст.ст. 223 ч. 4, 280-284 ЦПК України суд за згодою позивачів вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У силу ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї та інших осіб. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 155 цього Кодексу жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] являються власниками 13/25 частини домоволодіння № 95, що розташоване у м. Ізяслав по вул. Шевченка Хмельницької області. Зазначене нерухоме майно позивачі набули на підставі договору дарування частини будинку, укладеного 02 квітня 2004 року з [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1283. Вказані обставини підтверджуються договором дарування частини будинку від 02 квітня 2004 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Ізяславське районне бюро технічної інвентаризації» від 28 травня 2004 року № 3716023. У даному домоволодінні зареєстрований [PERSON], що підтверджується довідкою Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області № 2464 від 20 червня 2018 року. Згідно з свідоцтвом про укладення шлюбу серії I-БВ № 381035 [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 21 листопада 1981 року. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду підтвердили, що [PERSON] у спірному житлі не проживає з 2004 року. Позивачі та відповідач не відносяться до членів сімї одне одного. [PERSON] та [PERSON] заперечують щодо реєстрації відповідача у належному їм житлі. До того ж, між ними відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житлом. Відповідач добровільно не знімається з реєстрації. Тим самим він перешкоджає позивачам вільно користуватися та розпоряджатися належною їм власністю, оскільки їх формальна реєстрація в спірному домоволодінні надає їм статус користувачів житлового будинку з відповідними наслідками. За змістом ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, суд, виходячи з положень ст.ст. 16, 391 ЦК України та ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вважає, що є правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування належним позивачам житловим приміщенням, а тому позов у цій частині підлягає до задоволення. Разом з тим, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим, зокрема, вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року, №6-57цс11. Враховуючи встановлені вище обставини справи, вимоги Закону суд приходить до висновку, що позов щодо зняття з реєстрації [PERSON] до задоволення не підлягає. Також на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] 352 грн. 40 коп. сплаченого нею при зверненні з позовом до суду судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial