Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гречаної Р.Т. від 08.10.2018 року №43404550 про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , за АТ «Укрсоцбанк»; скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності №28288193, запис про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером: 1662865380000 - квартири [ADDRESS] . Судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову зазначив, що йому та його дружині [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 30.03.2001 р. належала квартира [ADDRESS] . На підставі іпотечного договору № 02-10/1541, посвідченого 02.06.2006 р. приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.В., укладеного між ним та АТ «Укрсоцбанк», останній звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, внаслідок чого 03.10.2018 р. право власності на квартиру було зареєстровано банком. Вважає, що документи, на підставі яких державним реєстратором приймалось рішення про реєстрацію права власності, не відповідали вимогам ст.ст. 35, 37 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 18, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та обтяжень. Зауважив, що надана представником банку державному реєстратору вимога не містить відомостей про вартість предмета іпотеки. Підписана вимога неповноважною особою (відмінною від підписанта іпотечного договору). Крім того зазначив, що банком не було дотримано строк попередження іпотекодавця за 30 днів про перехід права власності за іпотечним договором, наголосивши на тому, що він не отримував вимогу. За таких обставин реєстрація переходу права власності вчинена з порушенням вимог законодавства і порушує його права, як власника. Просив задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.05.2019 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її в загальному позовному провадженні. 18.06.2019 року позивач змінив підстави позову, зазначивши, що наслідки невиконання зобов`язань за кредитним договором були передбачені в самому договорі, в т.ч. щодо строків. Останній платіж він здійснив 23.03.2009 року, отже, за умовами договору строк виконання зобов`язання в повному обсязі настав 24.06.2009 року, отже, саме з цієї дати слід обраховувати строк позовної давності по погашенню кредитної заборгованості, що, крім того, підтверджується фактом подання у 2015 році АТ «Укрсоцбанк» позову до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором із посиланням на сплив строку кредитування відповідно до п. 4.5. кредитного договору. За таких обставин перехід права власності на квартиру та його реєстрація відбулись/здійснені поза межами строку позовної давності за основним договором. 29.01.2020 року протокольною ухвалою замінено відповідача АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника - АТ «Альфа-Банк» (а.с. 154-155). 31.01.2020 року позивач доповнив заяву про зміну предмета позову, вказавши що відповідно до чинного на момент укладення іпотечного договору Закону України «Про іпотеку» у відповідній редакції між сторонами повинен був бути укладений Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, у разі позасудового врегулювання спору, однак окремого договору укладено не було. За таких обставин, жодне із застережень іпотечного договору не давало банку права самостійно перереєстровувати його майно, так само як і не давало право нотаріусу, як реєстратору, реєструвати право власності за банком. 02.10.2020 року від приватного нотаріуса КМНО Гречаної Р.Т., яка була протокольною ухвалою в судовому засіданні 20.08.2020 року залучена в якості третьої особи, надійшли пояснення, в яких вона, посилаючись на норми Законів України «Про іпотеку», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та на Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень зазначила, що вчинила реєстраційну дію в повній відповідності до вимог законодавства. Просила розглянути справу без її участі. 02.02.2021 року від представника АТ «Альфа-Банк» (правонаступника АТ «Укрсоцбанк») надійшла заява про приєднання доказів, до якої, зокрема, додано копії вимоги позивачу, копії поштових квитанцій, опису вкладення, копію повідомлення про вручення. Ухвалою від 02.02.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Судом встановлено, що 02.06.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір кредиту №10-29/2070, за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 190 650 доларів США, зі сплатою 12% річних (а.с. 204-208). Згідно п.1.2. договору кредиту, кредит надається позичальнику на поточні потреби. Також 02.06.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір №02-10/1541, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку банку в якості забезпечення зобов`язань за договором кредиту нерухоме майно: трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 209). Згідно пунктів 4.1, 4.2 договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до пункту 4.5 договору іпотеки, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». 26.09.2017 року на адресу [PERSON] ПАТ «Укрсоцбанк» направило вимогу про усунення порушень умов кредитного договору, шляхом погашення заборгованості. У разі невиконання вимоги, іпотекодержатель зверне стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (а.с. 213-214). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 15), щодо об`єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , 03.10.2018 року 10:16:06 державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Гречаною Р.Т. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43404550 та зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» право приватної власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1662865380000, номер запису про право власності: 28288193. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладання договору іпотеки) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладання договору іпотеки) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладання договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладання договору іпотеки) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зазначено, що: «закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону». У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зроблено висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Як зазначалось вище, згідно пунктів 4.1., 4.2. договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно з пунктом 4.5.3. договору іпотеки, сторони домовились, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, серед іншого, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», що повністю узгоджується з наведеними вище положеннями Закону України «Про іпотеку» (в редакції, що діяла на час укладення іпотечного договору). Отже, договір іпотеки від 02.06.2006 року містить застереження, яке надавало банку право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у спосіб, встановлений статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 760/18364/16-а (провадження № 61-2792 св 19). При цьому доводи позивача, що містяться в уточненій заяві про зміну підстав позову, про обов`язковість укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» не знайшли свого підтвердження, однак таке право іпотекодержателя прямо передбачено умовами іпотечного договору. Разом з тим, системний аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. За змістом ст. 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Пунктом 40 Порядку № 1127 встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону та Порядком. Відповідно до п. 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Згідно п. 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку № 1127, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справ, державним реєстратором під час прийняття оскаржуваних рішень не було перевірено відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації, оскільки державним реєстратором проведено оскаржувану державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» за відсутності необхідних для оскаржуваної реєстрації прав документів, передбачених пунктом 61 Порядку № 1127, а саме не додано документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-го строку з моменту отримання боржником/іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. Із матеріалів справи вбачається, що 26.09.2017 року на адресу [PERSON] ПАТ «Укрсоцбанк» направило вимогу від 25.09.2017 року про зобов`язання погасити заборгованість за кредитним договором від 02.06.2006 року, а у випадку не виконання вимоги наслідком буде звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (а.с.213-214), проте матеріали справи не містять доказів отримання позивачем вказаної вимоги. Із доданої копії опису вкладення в цінний лист не вбачається дата направлення вимоги, а з копії зворотного повідомлення (а.с. 217) видно, що підпис отримувача, що міститься на документі, є візуально відмінним від підпису позивача. Оригіналів вказаних поштових документів суду для огляду надано не було. Таким чином матеріали справи не містять доказів, в розумінні ст.77-80 ЦПК України одержання позивачем вимоги. Позивач в ході розгляду справи звертався до суду із клопотанням про витребування від АТ «Укрсоцбанк» доказу - оригіналу поштового повідомлення про вручення. Представник відповідача в заяві від 19.03.2019 року (а.с. 102-103) зазначив, що оригінал рекомендованого повідомлення було надано банком державному реєстратору при вчиненні реєстраційної дії. З клопотанням про витребування оригіналу цього доказу від третьої особи - приватного нотаріуса Гречаної Р.Т., представник відповідача до суду не звертався. Третя особа в своїх поясненнях зазначила, що реєстраційну дію нею вчинено відповідно до вимог закону та на підставі (з-поміж інших документів) вимоги №08.305-186/3129 від 25.09.2017 р., фіскального чека Укрпошти, опису вкладення в цінний лист від 26.09.2017 року. Надані банком документи нею було перевірено, однак із пояснень не вбачається, що оригінали наданих їй для вчинення реєстраційної дії зберігаються у неї. За таких обставин, судом встановлено, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом України «Про іпотеку», так і Порядком № 1127 щодо вручення боржнику та іпотекодавцю повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі й шляхом набуття права власності, отже державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» проведена всупереч норм чинного законодавства. З урахуванням наведеного рішення про перехід права власності на належне [PERSON] майно у власність АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», було прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО всупереч вимог законодавства. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та письмових поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. При цьому слід зазначити, що за змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. В даному випадку спір виник між позивачем та відповідачем АТ «Альфа-Банк», як правонаступником АТ «Укрсоцбанк», з приводу порушення права власності позивача на квартиру, внаслідок дій державного реєстратора щодо реєстрації за банком такого права. Отже належним відповідачем в даній справі є саме АТ «Альфа-Банк». З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи. Суд також надав оцінку факту існування в провадженні Печерського районного суду м. Києва цивільної справи №757/21428/15-ц за первісним позовом АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В., про визнання недійсними договорів кредиту та іпотеки, проте рішення у цій справі судом не прийнято. Отже, надати оцінку твердженням позивача про сплив строків позовної давності в кредитних правовідносинах між сторонами, зокрема щодо стягнення кредитної заборгованості, суд в цьому проваджені не може, крім того це не є предметом спору. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене та

Outcome: approved