Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-24 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, якою просила усунути перешкоди у здійсненні власницею права користування та розпорядження своїм майном - домоволодінням [ADDRESS] шляхом зняття з реєстрації [PERSON], [INFO] із домоволодіння [ADDRESS]. В обґрунтування позову, позивач вказала на те, що вона є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.11.1997 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сидоровим\~І.Ф. за реєстровим №1-2530 та зареєстровано в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу №492 за реєстровим №206. Крім неї, в домоволодінні проживає та зареєстрована її донька [PERSON]. Зазначила, що у зв'язку з її скрутним матеріальним становищем, вона не в змозі самостійно сплачувати всі комунальні платежі за належне домоволодіння, тому вирішила продати його. Вона неодноразово зверталась до відповідача із проханням добровільно знятися з реєстрації, але отримувала відмову, тому, позивач вимушена звернутися до суду. Позивач, представник позивача, кожен окремо, в судовому засіданні підтримали позовну заяву, просили її задовольнити, посилаючись на підстави, які зазначеній в позовній заяві. Відповідач, її представник - адвокат, кожен окремо, в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] є донькою позивача; поселилась у зазначене домоволодіння, разом з матір'ю як член її сім'ї у 1997 році; у 2000 році, після досягнення нею повноліття, вона отримала паспорт із зазначенням місця проживання та реєстрації: [ADDRESS]. Отже, починаючи з 1997 року, відповідач постійно проживає і користується жилими приміщеннями, разом з позивачем у домоволодінні [ADDRESS]. Враховуючи, що відповідач постійно проживає у домоволодінні, користується в ньому всіма жилими приміщеннями, іншого житла не має, вимоги позивача вважає такими, що не підлягають задоволенню. 04.07.2018 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.11.1997 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сидоровим\~І.Ф. за реєстровим №1-2530 та зареєстровано в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу №492 за реєстровим №206 (арк.с.8-9,11-14). Як вбачається з довідки від 09.07.2018, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані дві особи: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Встановлено, що [PERSON] поселилась у домоволодіння [ADDRESS], разом з матір'ю як член її сім'ї у 1997 році. У 2000 році, після досягнення нею повноліття, вона отримала паспорт із зазначенням місця проживання та реєстрації: [ADDRESS]. Отже, починаючи з 1997 року, відповідач постійно проживає і користується жилими приміщеннями, разом з позивачем у домоволодінні [ADDRESS]; іншого житла відповідач не має. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з вимогами ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1)позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4)оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Враховуючи правові підстави даного позову і його правове обґрунтування, суд вважає, що він не підлягає задоволенню з огляду на те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Крім того, зняття з реєстрації місця проживання проводиться відповідним органом реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення, що набрало законної сили, а не судом, а тому зняття з реєстрації місця проживання відповідача не належить до компетенції суду. Інші вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, крім того, вони спростовуються доводами відповідача, наданими в судовому засіданні, а отже, вимоги позивача є незаконним і необґрунтованими, а тому, задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести за рахунок позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed