Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

У травні 2011 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, уточненим у подальшому до [PERSON], посилаючись на те, що 30 серпня 2005 року між нею та відповідачкою було укладено договір про надання послуг, відповідно до умов якого, відповідачка зобовязалась до 01 квітня 2006 року виконати роботи по оформленню проектної, технічної, дозвільної та іншої документації, необхідної законодавством для подальшого оформлення будівництва та землекористування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: квартал В. Арнаутська, 85, Олександрівський проспект №№ 33,35,37,39, а вона зобовязалась оплатити вказані роботи та прийняти оформлені документи. Позивачка зазначала, що на підтвердження укладеного договору 05 вересня 2005 року вона передала відповідачці в якості авансу грошові кошти в розмірі 50000,00 доларів США, а відповідачка надала їй розписку про отримання вказаних грошових коштів. 23 серпня 2008 року на виконання вищевказаного договору про надання послуг вона передала відповідачці в якості авансу грошові кошти в розмірі 338000,00 доларів США, що підтверджується розпискою відповідачки. 18 серпня 2008 року вона також на прохання відповідачки надала їй у борг грошові кошти у розмірі 1250,00 доларів США, які остання зобовязувалася повернути до 18 вересня 2009 року, що підтверджується її розпискою. Стверджувала, що у вказаний в договорі строк, умови договору щодо виконання робіт по оформленню документів, відповідачкою виконані не були, грошові кошти не повернуті. Тому, після закінчення строку договору, 18 серпня 2009 року вона звернулася до відповідачки з прохання повернути грошові кошти, які були передані останній в якості авансу та боргу, на що остання погодилася та надала розписку про зобовязання повернути кошти, які були отримані на оформлення документів. Однак, у встановлений строк, відповідачка грошові кошти, отримані в якості авансу та боргу не повернула. Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка остаточно просила суд стягнути з відповідачки на її користь суму заборгованості в розмірі 389250,00 доларів США; 3% річних за прострочення грошового зобовязання в розмірі 7998,29 доларів США та судові витрати. Позивачка та її представник, діюча за довіреністю від 22 серпня 2016 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити у повному обсязі. Раніше надали відповідь на відзив відповідачки (а.с.89, 234-237). Представник відповідачки, діючий за довіреністю від 20 грудня 2016 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні. Раніше надав відзив на позовну заяву, яким просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог ( а.с. 167, 223-226) Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представників сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються книгою пятою розділом 1 главою 49 та розділом 3 главою 71 Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що 30 серпня 2005 року між сторонами було укладено договір про надання послуг, відповідно до умов якого, відповідачка зобовязалась до 01 квітня 2006 року виконати роботи по оформленню проектної, технічної, дозвільної та іншої документації, необхідної законодавством для подальшого оформлення будівництва та землекористування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: квартал В. Арнаутська, 85, Олександрівський проспект №№ 33,35,37,39, а позивачка зобовязалась оплатити вказані роботи та прийняти оформлені документи (а.с.9-11). На підтвердження укладення вказаного договору позивачкою в якості авансу було передано частинами грошові кошти, що підтверджується записами у п.3.3. Договору про надання послуг, та розпискою про зобовязання повернути грошові кошти в розмірі 338000 доларів США (а.с.9 - 11,13). Крім того, на підтвердження укладеного договору про надання послуг, [PERSON] 05 вересня 2005 року передала [PERSON] в якості авансу грошові кошти в розмірі 50000,00 доларів США, що підтверджується актом задатку від 05 вересня 2005 року та розпискою відповідачки від 18 серпня 2009 року про зобовязання повернути вказані кошти (а.с.14). Встановлено, що 18 серпня 2008 року [PERSON] надала [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 1250,00 доларів США, які остання зобовязалась повернути до 18 вересня 2009 року, що підтверджується її розпискою (а.с.16). Зі змісту договору про надання послуг 30 серпня 2005 року вбачається, що відповідачка зобовязалась до 01 квітня 2006 року виконати роботи по оформленню проектної, технічної, дозвільної та іншої документації, необхідної законодавством для подальшого оформлення будівництва та землекористування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: квартал В. Арнаутська, 85, Олександрівський проспект №№ 33,35,37,39. Отже, позивачка свої зобовязання за договором виконала та передала відповідачці грошові кошти в розмірі 388000,00 доларів США для оформлення документів. З матеріалів справи вбачається, що у вказаний в договорі термін відповідачка свої зобовязання за договором про надання послуг, не виконала та грошові кошти не повернула. Також, в строк, зазначений у розписці про отримання коштів від 18 серпня 2009 року, відповідачка борг не повернула. Позивачка в обґрунтування своїх позовних вимог, посилаючись на умови договору зазначала, що відповідачка повинна повернути їй суму боргу в розмірі 389250,00 доларів США, а також відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити на її користь 3% річних за прострочення грошового зобовязання в розмірі 7998,29 доларів США. Розписки від 18 вересня 2009 року та розписку від 23 серпня 2008 року з переліком суттєвих умов договору, які надала відповідачка позивачці, суд вважає як такі, що засвідчують виконання сторонами вимог закону щодо укладення договорів у письмовій формі (а.с.192,193,194). Крім того, наявність розписок у позивачки є доказом факту невиконання грошових зобовязань з боку відповідачки. На думку суду, зазначений вище договір підтверджує тільки факт отримання відповідачем від позивачки грошових коштів (авансу), тобто попередньої оплати за оформлення документів на нерухоме майно. Судом встановлено, що сума авансу становить 388000,00 доларів США, яка не повернута відповідачкою. Що стосується іншої суми, то суд вважає, що передані 18 серпня 2008 року [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 1250,00 доларів США є боргом, які остання зобовязувалася повернути до 18 вересня 2009 року, тому дані правовідносини регулюються іншими нормами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Суд вважає, що оскільки відповідачка не виконала свої зобовязання за договором, то грошові кошти, які були отримані нею від позивачки в якості авансу підлягають поверненню останній в тому розмірі, в якому вони передавалися. Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, на відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс-це лише спосіб платежу і він не є зобов'язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Тобто, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі, відповідно, до відшкодування збитків. При цьому ст. 533 ЦК передбачено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті під час здійснення розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Однак згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша статті 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України,Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, яка є обов'язковою для судів загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Встановлено, що сума, яку отримала відповідачка від позивачки є авансом, тому [PERSON] повинна повернути позивачці [PERSON] грошові кошти в розмірі 388000,00 доларів США у гривневому еквіваленті 9928920,00 грн. Проте, згідно офіційного курсу НБУ станом на 04 листопада 2016 року (на час надання суду уточненої позовної заяви), 100 доларів США дорівнює 2559,4826 грн. (а.с.241). Що стосується вимог позивачки про стягнення 3% річних за прострочення грошового зобовязання 389250,00 доларів США в розмірі 7998,29 доларів США, то суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки аванс не є грошовим зобов'язанням, і до цих правовідносин не застосовуються положення ст. 611 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням вставленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, оскільки договір щодо оформлення документів виконаний не був, то сплачена в рахунок виконання договору відповідачу сума авансу, яка була отримана відповідачкою підлягає стягненню в тому розмірі в якому він передавався. З матеріалів справи вбачається, що 18 серпня 2008 року [PERSON] надала [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 1250,00 доларів США, які остання зобовязувалася повернути до 18 вересня 2009 року, що підтверджується її розпискою (а.с.16). Строк повернення відповідачкою коштів за договором позики за вимогою позивачки, настав 18 вересня 2009 року. Будь-яких доказів виконання у повному обсязі відповідачкою своїх зобовязань, згідно умов договору, та які передбачені ст. 545 ЦК України, матеріали справи не містять. Крім того, наявність розписки у позивачки є доказом факту невиконання грошових зобовязань з боку відповідачки. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути борг позикодавцю в установлений строк. Згідно ч.2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Суд вважає доведеним факт отримання відповідачкою від позивачки коштів у сумі 1250,00 доларів США, а також той факт, що борг на момент розгляду справи нею не повернуто у встановлений договором термін, розписка до цього часу знаходиться у позикодавця. Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 31987,00 грн. (1250,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 04 листопада 2016 року становить 31987,00 грн.). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відтак, враховуючи відсутність доказів повернення відповідачкою позики у повному обсязі відповідно до вимог ст. 545 ЦК України, то позивачка має право на стягнення з відповідачки 3% річних за прострочення грошового зобовязання в розмірі 7677,00 грн. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково і з відповідачки на користь [PERSON] слід стягнути суму авансу в розмірі 9928920,00 грн. (388000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 04 листопада 2016 року становить 9928920,00 грн.), суму боргу в розмірі 31987,00 грн. (1250,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 04 листопада 2016 року становить 31987,00 грн.), та 3% річних за прострочення грошового зобовязання в розмірі 7677,00 грн. В інший частині позовних вимог слід відмовити, оскільки вони не відповідають вимогам закону. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судовий збір у справі складає 2880,00грн., з яких позивачкою при зверненні до суду було сплачено 1820,00 грн. і які повинні бути стягнуті з відповідачки на користь [PERSON] (а.с.4,5). Що стосується іншої частини судового збору, яка не була сплачена позивачкою при зверненні до суду, то дана різниця, а саме 1060,00 грн. повинна бути стягнута з відповідачки на користь держави.

Outcome: partial