Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення збитків, в обґрунтування якого зазначив, що між ним та [PERSON] 15.03.2017 року укладений договір позички жилого приміщення загальною площею 441,6, яке є 4-поверховою будівлею з горищним та цокольним приміщенням і прибудинковою територією, що розташовані за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці площею 0,1328 га., разом з іншими об`єктами, які знаходяться на вказаній земельній ділянці. Зазначає, що за умовами вищевказаного договору у позичку був переданий належний йому (позивачу) на праві власності житловий будинок виключно для проживання відповідачки. Вказував, що цим договором передбачалось, що проведення будь-яких змін та поліпшень технічного стану жилого приміщення, у тому числі ремонтних робіт, змін конструкцій тощо, мало здійснюватись лише за його згодою. Проте, всупереч положенням договору від 15.03.2017 року відповідачка самостійно здійснила перепланування об`єкту позички, чим спричинила позивачу збитки. Стверджує, що ніякої згоди на проведення перепланування будинку або проведення будь-яких інших ремонтних робіт він не надавав. З урахуванням вартості робіт, необхідних для усунення наслідків самовільних дій відповідачки, йому заподіяно збитки на суму 249 730,58 грн. Вважає, що діями відповідачки йому також заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 10 000 грн. Від [PERSON] через канцелярію суду надійшли відзив на позов та заперечення, в яких вона проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю. Зазначає, що здійснила лише заміну вікон, зробила косметичний ремонт, перепланування приміщення не проводила. У серпні 2020 року відповідачка за позовом [PERSON] звернулась із зустрічною позовною заявою про витребування майна з чужого незаконного володіння та стягнення матеріальної шкоди у розмірі 15 120 грн. Вказує, що 15.03.2017 року між нею та [PERSON] укладено договір позички жилого приміщення загальною площею 441,6, яке є 4-поверховою будівлею з горищним та цокольним приміщенням і прибудинковою територією, що розташовані за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці площею 0,1328 га, разом з іншими об`єктами, які знаходяться на вказаній земельній ділянці. Стверджує, що [PERSON] обіцяв відчужити їй у подальшому об`єкт позички, у якому вона планувала розмістити готель. Вказує, що до укладення договору позички будинок був у занедбаному стані, потребував ремонту та заміни сантехники, вікон, дверей. У зв`язку з цим вона за згодою [PERSON] провела ремонтні роботи, завезла меблі та інші речі, необхідні для функціонування готелю, а також свої особисті речі. Зазначає, що після закінчення дії договору позички її виселили з будинку без можливості забрати особисті речі та без компенсації вартості покращень, які вона зробила. Вважає, що [PERSON] має відшкодувати їй також майнову шкоду, заподіяну внаслідок вчиненого ним демонтажу та знищення рекламної вивіски над входом до приміщення по [ADDRESS] , яка є власністю позивачки за зустрічним позовом та придбана нею за власні кошти. Від відповідача за зустрічним позовом через канцелярію суду надійшли відзив на позов та заперечення, в яких він проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю. Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) та його представники [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні первісний позов підтримали, посилались на доводи, викладені в позовній заяві та пояснення свідків, надані під час розгляду справи. Просили суд первісний позов задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечували у зв`язку з його безпідставність та необґрунтованістю і просили відмовити у його задоволенні. Відповідачка за первісним позовом (позивачка за зустрічним позовом) та її представник [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні. Підтримали зустрічний позов та просили суд його задовольнити у повному обсязі. Свідок [PERSON] пояснила, що з липня 2018 року по лютий 2020 року працювала адміністратором в готелі «Жетем» по [ADDRESS] . Власницею готелю була [PERSON] . Зі слів останньої свідку відомо, що приміщення [PERSON] планувала викупити в подальшому і про це була домовленість з власником. Стан приміщень готелю був хороший, знає, що [PERSON] робила там лише косметичний ремонт. Стверджує, що влітку 2018 року приїздив [PERSON] , заходив у будинок і був задоволений проведеним ремонтом. З приводу майна, зазначає, що [PERSON] закупила в готель меблі та інші речі. Свідок [PERSON] пояснила, що є подругою [PERSON] . Разом із останньою оглядала будинок з метою взяти в оренду під готель. Стан будинку був занедбаний, стіни запліснявілі тощо. Свідок їздила разом із [PERSON] в Київ, де зустрічались із [PERSON] . Домовились про передачу будинку в оренду з подальшим викупом. [PERSON] під час розмови сказав, що дозволяє міняти вікна і робити косметичний ремонт, нічого не перебудовувати. Після отримання будинку в користування [PERSON] змінила вікна, електрику, сантехніку, ворота, побілила фасад, зробила косметичний ремонт всередині, купила та завезла в будинок меблі, техніку та інші речі, необхідні для функціонування готелю. [PERSON] приїжджав влітку 2018 року, проведені роботи йому сподобалися. Під час виселення [PERSON] не дозволили забрати меблі та речі, які були її власністю. Також на запитання представника [PERSON] пояснила, що на момент вселення [PERSON] в будинок, сантехніка там була встановлена. Свідок [PERSON] пояснив, що є кумом [PERSON] . Йому відомо зі слів [PERSON] , що будинок по [ADDRESS] вона взяла в оренду з правом викупу. Свідок допомагав [PERSON] заїжджати в будинок. Стан будинку був занедбаний, вікна старі, меблів не було. Власника будинку бачив лише при виселенні. [PERSON] зробила у будинку ремонт, змінила сантехніку, електрику, вікна, перепланування не проводила. Чи була згода на такі роботи - він не знає. При виселенні [PERSON] дали можливість забрати лише особисті речі, решта залишилась у будинку. Свідок [PERSON] пояснив, що знайомий з [PERSON] вже дуже давно. Ще на стадії будівництва будинку по [ADDRESS] , будучи будівельником за освітою, давав [PERSON] поради з приводу будівництва. Після переїзду [PERSON] до м.Київ, свідок часто навідувався у будинок за проханням власника, перевіряв справність систем опалення та водопостачання, готував будинок до опалювального періоду. У 2017 році, коли будинок передавався у користування [PERSON] , технічний стан будинку відповідав тому, який вказаний в інвентарній справі. Будинок на той час мав хороший жилий стан, там були проведені опоряджувальні роботи, будинок був доглянутий та придатний для проживання. На прохання [PERSON] у 2020 році свідок оглянув будинок і встановив, що у будинку проведені масштабні будівельні роботи із втручанням у несучі конструкції, зроблено додаткові санвузли, встановлено гіпсокартонові перегородки. Вказані роботи проведені без дотримання будівельних норм, внаслідок чого пошкоджено паркетне покриття, пішла пліснява стін, здуття підлоги тощо. Залишати будинок у такому стані неможливо, оскільки це завдасть невідворотної та ще більшої шкоди будинку. Зі слів свідка [PERSON] був шокований станом будинку та пояснив, що згоди на такі роботи він не давав. Свідок [PERSON] пояснив, що є племінником [PERSON] . В будинку по [ADDRESS] бував неодноразово. Планування будинку йому відоме і станом на передачу його в користування [PERSON] , будинок відповідав інвентарній справі. Свідок пояснив, що декілька разів перевіряв стан будинку після переїзду власника до м.Київ. Будинок був жилий, використовувався за призначенням, деякий час у ньому проживала племінниця [PERSON] . У 2017 році будинок був у хорошому стані, доглянутий. На початку 2020 року за проханням [PERSON] , [PERSON] навідався у будинок разом із працівниками обслуговуючих організацій для перевірки лічильників обліку. В результаті було виявлено велику заборгованість за постачання газу, водопостачання та користування електроенергією. [PERSON] обіцяла борг погасити, однак в решті це було зроблено [PERSON] . У лютому 2020 року приїхав [PERSON] і вони з [PERSON] разом прийшли у будинок. Під час огляду будинку побачили, що [PERSON] провела перепланування в середині, шляхом встановлення гіпсокартонових перегородок зробила додаткові кімнати, додаткові санвузли, у басейн була вмонтована ванна тощо. [PERSON] був шокований і розлючений побаченим, запитав [PERSON] як вона могла таке зробити. Свідок [PERSON] був присутній під час виселення [PERSON] . Бачив, що вона виносила речі з будинку, але які саме не знає. Вона виселялась цілий день, а [PERSON] періодично від`їздив, тому не може відповісти чи [PERSON] вивезла все своє майно. Свідок [PERSON] пояснила, що є подругою сім`ї [PERSON] . Її покійний чоловік здійснював будівництво будинку по [ADDRESS] , тому планування будинку вона добре знає. Окрім того, на прохання [PERSON] вона, разом з ріелтором, показувала будинок людям з метою передачі його в оренду. Будинок був у чудовому жилому стані, доглянутий, планування відповідало інвентарній справі. [PERSON] він одразу сподобався, зауважень у неї не було. Розмови про те, що будинок вона бере для влаштування готелю, а також з правом викупу, не було. На час передачі будинку [PERSON] , будинок був умебльований, була кухонна техніка, люстри тощо. Свідок була у будинку, коли замінювали вікна, але заходила лише на перший поверх. На заміну вікон [PERSON] дав згоду і гроші. У кінці 2019 року [PERSON] на прохання [PERSON] зайшла у будинок і побачила, що [PERSON] зробила перепланування в середині, шляхом встановлення гіпсокартонових перегородок зробила додаткові кімнати, додаткові санвузли. Свідок це сфотографувала і переслала фото [PERSON] . Останній був шокований і злий, пояснив, що згоду на це не давав. Також свідок була присутня під час виселення [PERSON] з будинку, але не цілий день. Бачила, що остання виносила свої речі, але які саме не знає. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, які надали пояснення у судовому засіданні, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного: Так, в силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 15.03.2017 року укладений договір позички жилого приміщення загальною площею 441,6, яке є 4-поверховою будівлею з горищним та цокольним приміщенням і прибудинковою територією за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці площею 0,1328 га, разом з іншими об`єктами, які знаходяться на вказаній земельній ділянці (т.1 а.с.19-21). За умовами пункту 1.1. вказаного договору цільове призначення жилого приміщення, яке передавалося у позичку, визначено: лише для проживання користувача. Вказаний договір був укладений на строк 2 роки 11 місяців, тобто з 15.03.2017 до 15.02.2020 (пункт 3.2 договору). Згідно з пунктом 4.1 договору позички від 15.03.2017 [PERSON] був зобов`язаний передати [PERSON] жиле приміщення, що є предметом договору, в технічному стані, приданому для використання за цільовим призначенням. Із пункту 1.2. договору позички вбачається, що жиле приміщення до його підписання оглянуто [PERSON] , будь-яких недоліків, які б перешкоджали його використанню за цільовим призначенням, не виявлено, зауважень до технічного стану приміщення у неї немає. Відповідачка за первісним позовом (позивачка за зустрічним позовом) листом від 09.02.2020 року повідомила позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) про закінчення 15.02.2020 року строку дії договору та вказала про необхідність прибути за адресою знаходження об`єкта позички для участі у прийманні-передачі будинку та підписанні акту про це (т.1 а.с.21). Після того, як позивач [PERSON] прибув до свого будинку, було встановлено, що відповідачка [PERSON] самовільно перепланувала об`єкт позички, а в окремих місцях він був пошкоджений. Судом встановлено, що факт повернення позивачу за первісним позовом (відповідачу за зустрічним позовом) майна у стані, невідповідному тому, який був на час його передачі у позичку, підтверджується фактичними показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , наданими у судовому засіданні . Окрім того, наведене підтверджується складеним за результатами обстеження об`єкту позички після звільнення його [PERSON] по закінченні дії договору позички дефектним актом. Згідно із зведеним кошторисним розрахунком вартості капітального ремонту (ліквідації збитків самовільного перепланування) приміщень, розташованих за адресою: [ADDRESS], загальна вартість робіт становить 249 730, 58 грн. (т.1.а.с.28-69). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) передає безоплатно іншій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Стаття 833 ЦК України визначає, що користувач позички зобов`язаний користуватися річчю за її призначенням або відповідно до мети, визначеної у договорі, а також повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент повернення. Відповідно до ст. 827 ЦК України до договору позички застосовуються положення цього Кодексу, які регулюють правовідносини найму (оренди).До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу щодо найму (оренди). Частиною 3 статті 767 ЦК України встановлено, що наймач зобов`язаний у присутності наймодавця перевірити справність речі. Якщо наймач у момент передання речі в його володіння не переконається у її справності, річ вважається такою, що передана йому в належному стані. Відповідно до статті 773 ЦК України наймач зобов`язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору. Якщо наймач користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Наймач має право змінювати стан речі, переданої йому у найм, лише за згодою наймодавця. Згідно із ст. 778 ЦК України наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення. Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення він не має права на відшкодування їх вартості. Відповідно до статті 779 ЦК України наймач зобов`язаний усунути погіршення речі, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків. Пунктом 4.3.1 вищевказаного договору передбачено, що користування жилим приміщенням [PERSON] здійснює за його цільовим призначенням, яким у відповідно з пунктом 1.1. є лише проживання користувача об`єктом позички. Відповідно до пункту 4.3.2 [PERSON] була зобов`язана забезпечити зберігання жилого приміщення, запобігати його псуванню та пошкодженню, здійснювати заходи протипожежної безпеки. Згідно з пунктом 4.3.3 на неї було покладено зобов`язання повернути жиле приміщення позивачу після закінчення строку договору в тому самому стані, в якому воно було на момент його передачі. Пунктом 4.3.6 договору від 15.03.2017 року передбачено, що будь-які зміни та поліпшення технічного стану жилого приміщення (у тому числі ремонтні роботи, зміна конструкцій тощо) мають здійснюватися виключно за згодою позичкодавця. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] підписала договір позички без зауважень щодо його технічного стану, а отже у відповідності до статті 767 ЦК України погодилась, що будинок передається їй у справному стані. Наведене спростовує доводи [PERSON] про те, що будинок [ADDRESS] був у занедбаному стані, потребував ремонту, заміни сантехніки, вікон та дверей, реставрації фасаду. Окрім того, те, що будинок на час його передачі [PERSON] , перебував у належному стані та був придатний для використання за його цільовим призначенням підтверджується також показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , допитаними у судовому засіданні. До показів свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] суд ставиться критично, оскільки вони суперечать іншим матеріалам справи. В матеріалах справи також відсутні будь-які докази, які б свідчили про отримання відповідачкою за первісним позовом (позивачкою за зустрічним позовом) згоди [PERSON] на проведення змін технічного стану будинку (ремонтних робіт, реконструкції, зміни конструкцій тощо), який є предметом договору позички. Суд критично ставиться до тверджень [PERSON] щодо надання позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом) згоди на проведення реконструкції об`єкту позички у переписці з використанням месенджеру «Вайбер», оскільки осіб, які здійснюють таку переписку, неможливо достовірно ідентифікувати. Більше того, із наданих нею скриншотів такої переписки вбачається, що їх зміст змінювався, а отже першопочатковий текст повідомлень суду не відомий (т.1 а.с. 104-106). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання неналежне виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків, у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Невиконання відповідачкою за первісним позовом (позивачкою за зустрічним позовом) своїх обов`язків за договором позички від 15.03.2017 року відповідно до ст. 610 ЦК України є порушенням зобов`язання, внаслідок чого позивачу за первісним позовом (відповідачу за зустрічним позовом) завдано збитків, які підлягають відшкодуванню. Таким чином, вимоги позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) про стягнення збитків у зв`язку з самовільним переплануванням та пошкодженням об`єкту нерухомості, який був предметом договору позички від 15.03.2017 року, підлягають задоволенню у повному обсязі. Також суд вважає доведеними та такими, що підлягають задоволенню повністю, вимоги позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) про стягнення моральної шкоди. Так, відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. При цьому моральна відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. У відповідності до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово стверджував, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, тому при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. Факт заподіяння позивачу за первісним позовом (відповідачу за зустрічним позовом) моральної шкоди у вигляді негативних емоцій, переживань у зв`язку з пошкодженням його майна, що відобразилися на його загальному душевному стані, необхідності зміни ритму життя, підтверджується поясненнями [PERSON] , свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , допитаними у судовому засіданні. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідачки за первіним позовом (позивачки за зустрісним позовом) моральну шкоду у сумі 8000 грн. З приводу зустрічного позову, суд зазначає наступне. [PERSON] висуває вимогу про витребування у відповідача за зустрічним позовом майна (згідно з долученим переліком із 108 одиниць), які вважає своє власністю, що безпідставно перебуває у його незаконному володінні у будинку [ADDRESS] . Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимога або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктами 19, 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Відповідно до ст. 387 ЦК України та частини 3 ст.12 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбаченим процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Таким чином, відповідачем у справах даної категорії може бути лише особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Позов про витребування майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але в якої його на момент розгляду справи в суді немає, не підлягає задоволенню. Такої ж позиції дотримується і Верховний Суд України в Узагальненні щодо деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних прав. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що все майно, стосовно якого позивачкою за зустрічним позовом заявлено вимогу про витребування, перебуває у відповідача за зустрічним позовом у будинку [ADDRESS] . Надані нею роздруківки з сайту, фотофіксація, а також інші документи не доказують факт перебування цього майна (згідно з переліком із 108 одиниць) у приміщенні, що належить [PERSON] . Долучені до зустрічного позову копії платіжних документів засвідчують лише факт придбання майна, але жодним чином не підтверджують ні його належність позивачці за зустрічним позовом, ні його знаходження за вказаною у позові адресою. Суд також зауважує, що в матеріалах справи наявний лист від 09.02.2020 року за підписом [PERSON] , яким вона повідомила [PERSON] про закінчення 15.02.2020 року строку дії договору та вказала про необхідність прибути за адресою знаходження об`єкта позички для участі у прийманні-передачі будинку та підписанні акту про це (т.1 а.с.149). Наведене свідчить, що [PERSON] не мала намір продовжувати договір позички та у неї було достатньо часу для того, щоб забрати всі належні їй речі із будинку по [ADDRESS] . Також не підтверджено належними доказами факт заподіяння позивачці за зустрічним позовом майнової шкоди у зв`язку з демонтажем та знищенням рекламної вивіски. Житловий будинок передався у користування [PERSON] для індивідуального проживання. Влаштування у житлі готелю, а у зв`язку із цим рекламної вивіски, було власною ініціативою [PERSON] та здійснювалось без згоди [PERSON] . Отже, демонтаж вказаної вивіски не може відноситись до матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями, рішеннями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази завдання [PERSON] матеріальної шкоди [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову у зв`язку з недоведеністю заявлених вимог. Суд також зазначає, що згідно висновків Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, відповідно до усталеної практики цього Суду принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, означає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Незважаючи на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий,що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: partial