Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

У травні 2016 року позивач звернувся з даним позовом до суду, в якому з урахуванням уточнень позовним вимог просив визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 09.11.2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», який діяв від імені позивача, та [PERSON], та скасувати запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру № 42 по вул. 49 Гвардійської Херсонської дивізії, 2, корпус 5, в м. Херсоні. Вимоги мотивовано тим, що укладення справного договору відбулось в порушення вимог ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» щодо заборони примусового стягнення майна. Крім того, на думку позивача, при укладені договору були допущені істотні порушення вимог чинного законодавства, які свідчать про недійсність цього договору. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представники відповідачів та третьої особи позовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечували, надали суду свої письмові заперечення. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню у звязку з наступним. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного між ЗАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] договору № HECFGK00002016 від 25.09.2007 року останній отримав кредит у розмірі 41000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11.04 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 25.09.2017 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 25.09.2007 року сторони уклали договір іпотеки, за яким [PERSON] передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру № 42 по вул. 49 Гвардійської Херсонської дивізії, 2, корпус 5, в м. Херсоні. У звязку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором утворилась заборгованість. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 28.05.2009 року у справі №2-2872/09 в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №HECFGK00002016 від 25.09.2007 року в розмірі 40823,87 дол. США звернуто стягнення на трикімнатну квартиру № 42 по вул. 49 Гвардійської Херсонської дивізії, 2, корпус 5, в м. Херсоні, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ЗАТ «ПриватБанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, а також наданням ЗАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу за початковою ціною 295786 грн. Рішення набрало законної сили. В подальшому банк звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з вимогами про виселення та зняття з реєстраційного обліку зі спірної квартири. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 12.11.2014 року у справі № 668/4712/13ц позов задоволено частково, виселено [PERSON] та [PERSON] зі спірної квартири, в іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 29.01.2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.06.2015 року, вказане рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову скасовано, ухвалено нове, яким вирішено виселити малолітню [PERSON] зі спірної квартири та знято [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири. Розглядаючи справу, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що порушені права іпотекодержателя під час здійснення звернення стягнення у обраний ним спосіб підлягають захисту шляхом виселення відповідачів з квартири, яка є предметом іпотеки, та шляхом зняття їх з реєстраційного обліку. При цьому апеляційним судом визнано необґрунтованими доводи відповідача [PERSON] щодо необхідності застосування до спірних правовідносин вимог ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». На виконання вказаних судових рішень Суворовським районним судом м. Херсона 31.07.2015 року видано виконавчий лист № 668/4712/13ц, який було звернуто до примусового виконання. Згідно акту державного виконавця у виконавчому провадженні № 48614536 від 16.10.2015 року рішення про виселення було виконано фактично, майно боржників в квартирі відсутнє. 09.11.2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», який діяв від імені [PERSON], та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири № 42 по вул. 49 Гвардійської Херсонської дивізії, 2, корпус 5, в м. Херсоні. Продаж вчинено за 440000 грн., кошти зараховано для погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № HECFGK00002016 від 25.09.2007 року (п. 3 договору). Відповідно до\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6\~ст. 203 цього Кодексу, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України\~передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим: актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положеннями ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно вимог ч. 6 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Згідно умов п. 27 договору іпотеки від 25.09.2007 року звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотеко держателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця. Оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків щодо заявлених позовних вимог. У звязку з невиконанням позивачем своїх зобовязань за кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» скористався своїм правом і в судовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом отримання права на укладення від імені позивача договору купівлі-продажу з будь-якою особою. Звернення стягнення відбулось в момент набрання відповідним рішенням суду законної сили. Саме з цього часу позивач, як власник предмета іпотеки, втратив право розпоряджатись, користуватись та володіти спірною квартирою. Всі доводи позивача щодо порушення процедури звернення стягнення є безпідставними, оскільки є рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили і ніким не було скасоване. Правомірність дій іпотекодержателя та дотримання ним процедури звернення стягнення є обовязковим предметом доведення у такій категорії справ і було предметом дослідження суду при ухваленні рішення про звернення стягнення. Доводи позивача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин вимог ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в частині заборони примусового стягнення предмета іпотеки на час дії цього Закону є також безпідставними. Оскільки рішення Суворовського районного суду м. Херсона про звернення стягнення на предмет іпотеки набрало чинності 09.06.2009 року, тобто до прийняття ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року. Крім того, за змістом ст. 1 вказаного Закону йдеться саме про примусове стягнення майна. Однак при наданні банку права на укладання від імені позивача договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іншою особою, примусового стягнення не відбулось. Адже продаж було вчинено відповідно до усіх домовленостей, досягнутих сторонами при укладені договору іпотеки, що підтверджується матеріалами справи. За змістом ст.ст. 203, 215 ЦК України підстави для недійсності договору мають існувати саме на момент його укладення. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які свідчили про порушення чинного законодавства при укладені спірного договору купівлі-продажу на момент його укладення. Крім того, на момент укладення спірного договору позивач утратив будь-які права щодо предмету іпотеки, в тому числі і житлові. Відповідно до положень ч. 6 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється або за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем, або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності. Як зазначалось, в договорі іпотеки (п. 27) сторони погодили умови, за якими іпотекодавець надав іпотекодержателю право укладати договір купівлі-продажу предмета іпотеки за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателем. Суд вважає, що продаж предмету іпотеки здійснено за ціною, визначеною відповідно до умов договору. Тому доводи позивача в цій частині також не заслуговують на увагу. За наведених обставин позовні вимоги є необґрунтованими та в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed