Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

У травні 2012року ПАТ «Родовід Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 77.1/АК-553072 від 20.08.2008р., посилаючись на порушення умов кредитного договору з боку відповідача [PERSON] [PERSON] звернувся з зустрічним позовом до ПАТ «Родовід Банк» про визнання недійсним пункти 3.9; 7.3 Кредитного договору №77./АК-533.07.2 від 20.08.2007р. та визнати недійсною додаткову угоду від 05.11.2008р. про збільшення процентної ставки, пояснюючи, що оскаржені пункти договору порушують права споживача. Крім того, зазначили, що додаткова угода від 05.11.2008р. була підписана під тиском з боку Банку. Такі неправомірні дії з боку Банку призвели до погіршення матеріального становища [PERSON] та отримання надлишкових сум прибутку Банку. Тому, просили задовольнити зустрічну позовну заяву в повному обсязі. Представник ПАТ «Родовід Банк» в судовому засіданні не однократно змінював позовні вимоги, пояснював, що [PERSON] свої зобов'язання за Договором повністю не виконав, в зв'язку з чим має заборгованість, і тому підтримав уточненні позовні вимоги та просив задовольнити, стягнути з відповідача суму заборгованості, яка станом на 26.09.2014р. становить 1024,74дол.США та 27770,85грн. та судові витрати у сумі 284,58грн. Зустрічний позов, вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсності. Просив зустрічні вимоги залишити без задоволення. [PERSON] та його представник в судовому засіданні визнали позовні вимоги частково, а саме в частині заборгованості 1024,74дол.США, суму в розмірі 27770,85грн, вважають необґрунтованою, та просили відмовити в стягненні у відповідності до ч.3 ст. 551ЦК України, оскільки розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, а саме, у [PERSON] єдиним джерелом доходу є пенсія. Зустрічні позовні вимоги просили задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини які зазначені в зустрічній заяві. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, взявши до уваги ухвалу вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.12.2013р., приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що 20 серпня 2007року між ВАТ «Родовід Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк») та [PERSON] укладений кредитний договір № 77.1/АК-553072, відповідно до умов Договору останньому була відкрита відновлювальна кредитна лінія на загальну суму 23200дол.США зі сплатою 9%річних, терміном до 20 серпня 2014року включно для придбання автомобіля «Suzuki Grand Vitara». 05 листопада 2008 року між сторонами укладена додаткова угода до кредитного договору, за умовами якої процентна ставка за користування кредитними коштами збільшена до 11%річних та викладено ст. 7 «Особливі умови» кредитного договору в нові редакції. Пунктом 3.9. кредитного договору передбачено, що за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів чи плати за проведення розрахунків, позичальник ([PERSON].) зобов'язується, сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі подвійної процентної ставки, встановленої у п.1.5 цього Договору, від суми простроченого платежу. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) цього виконання, та воно підлягає виконанню у цей строк (термін) Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. [PERSON] свої зобов'язання за Кредитним договором повністю не виконав, в зв'язку з чим має заборгованість по наданому кредиту, станом на 26.09.2014р. у сумі 1024,74дол.США, що ним не заперечується. Твердження [PERSON] та його представника, що нарахування в розмірі 18893,55грн, Банком дуже надмірно нараховане, і тому можливо застосувати ч.3 ст.551 ЦК України, суд оцінює критично, оскільки в судовому засіданні встановлено, що сума в розмірі 18893,55грн за правовою природою не є неустойкою (штрафом, пенею), так як нарахована, відповідно до п.1.5.1. кредитного договору, щомісячна плата за проведення розрахунків зі списання та зарахування коштів за позичковим рахунком та нарахування процентів (в подальшому «плата за проведення розрахунків») встановлюється в розмірі 0,2% від суми виданого кредиту. За правилами ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Разом з тим, підставою яка породжує обов'язок сплати неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України. Але, відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України, передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ст. 253 ЦК України, визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Статтею 266 ЦК України, передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо). Отже аналіз норм ст. 266, ч.2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Відповідно ст. 611ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Крім того, відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Однак, суд відмовляє у стягнення інфляційних витрат, оскільки кредит надавався не в національній валюті. Отже, враховуючи вищевикладене, остаточний розрахунок за невиконання грошового зобов'язання станом на 26.09.2014р. [PERSON] перед ПАТ «Родовід Банк», який підлягає задоволенню, складає 1024,74дол.США = (сума простроченої заборгованості за кредитом + сума простроченої заборгованості за проценти по кредиту), що за курсом 12.908793 за 1дол.США складає 13227,34грн, та 21454,75грн = (сума простроченої заборгованості за платою по кредиту - 18893,55грн + пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та процентам (за останній рік до моменту подання позову) - 2503,20грн + 3% річних в сумі 57,61грн). Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що слід відмовити в задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного. Відповідно до п.п. 7.1. 7.2. Кредитного договору, передбачено, що у разі зміни облікової ставки НБУ, кредитної політики в Україні, економічної ситуації та кон'юнктури ринку, Банк має право змінити умови цього Договору. У разі згоди Позичальника на зміни умов цього Договору, оформлюється додаткова угода (правочин) до цього договору, яку підписують обидві сторони. Додатково угода (правочин) складається у двох примірниках по одному примірнику кожній стороні. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, 28.10.2008 року Банк повідомив [PERSON] про прийняття особового рішення про збільшення процентної ставки на 2%річних. Отже, суд критично ставиться до тверджень [PERSON] та його представника про те, що Додаткова угода від 05.11.2008р. підписана під тиском банку, оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] своїм підписом у кредитному договорі та при підписанні додаткової угоди засвідчив своє добровільне волевиявлення, яке відповідало його внутрішній волі, в зв'язку з чим суд вважає, що останній був обізнаний щодо умов виконання своїх зобов'язань перед Банком, усвідомлював їх правові наслідки, обсяг своєї відповідальності та заперечень не мав. Також, судом встановлено, що після підписання додаткової угоди 05.11.2008р., [PERSON] сумлінно виконував взяті зобов'язання за кредитним договором, а заборгованість з'явилась у 2010році, що не заперечувалось сторонами. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. ( ч.1 ст. 16 ЦК України) Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Дана норма цивільного кодексу України поширюється як на свободу укладення договору так і на внесення будь - яких змін, доповнень до договору. На час підписання договорів [PERSON] не вважав, що оспорювані на даний час пункти 3.9. та 7.3. кредитного договору порушують його права як споживача і виконував умови даного договору. Обґрунтовуючи вимогу про визнання даних пункту договору недійним [PERSON] в тому числі посилається на вимоги ст. 1056-1 ЦК України відповідно до вимог яких: встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Однак, суд не може погодитись з правильністю даного твердження оскільки Цивільний Кодекс України був доповнений даною статтею (1056-1) згідно із Законом N 661-VI від 12.12.2008. а відповідно до вимог ч.2 ст. 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі. Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України (в редакції яка діяла на момент виникнення правовідносин) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Відповідно вимог до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Протягом судового розгляду справи стороною [PERSON] не було надано доказів, які б давали підстави суду дійти висновку про порушення прав позивач на час укладення договору. Також в судовому засіданні не знайшло належного обґрунтування посилання стороною [PERSON] про несправедливі умови кредитування, у зв'язку зі значним коливанням курсу валют, оскільки курси іноземної валюти не є постійно встановленою величиною, а його стабільність законодавчо не закріплена. Згідно ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Встановлено, що відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 496 від 12.11.2003 р. визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США встановлюється щоденно. При цьому, для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату, у зв'язку з чим стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Отже, суд приходить до висновку, що при укладанні кредитного договору між сторонами, останні узгодили між собою всі істотні умови договору, в тому числі, порядок та вид валюти виконання зобов'язань, що не суперечить чинному законодавству. Системно вивчивши законодавство, суд позбавлений можливості дійти висновку про порушення Банком вимог законодавства під час реалізації визначеного договором (угодою) між сторонами права на підвищення процентної ставки за оспорюваним кредитним договором. Враховуючи вищевикладене та дослідивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що стороною [PERSON] всупереч ст. 60 ЦПК України не надали суду безперечних доказів в обґрунтування своїх зустрічних вимог, в тому числі і докази які б могли підтвердити порушене право [PERSON] при укладанні кредитного договору та додаткової угоди, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги первісної позовної заяви підлягають частковому задоволенню, а у зустрічному позові слід відмовити. Згідно із ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] на користь ПАТ «Родовід Банк» підлягає стягненню 284,58грн. судового збору у відшкодування понесених Банком та документально підтверджених судових витрат. Враховуючи викладене і

Outcome: partial