Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 26.01.1991 року по 10.12.2012 рік він перебував у шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу 02.02.2006 року відповідно до договору купівлі-продажу ними було придбано у власність майнове право на будівництво житлового будинку, незакінчений будівництвом житловий будинок по [ADDRESS] та за домовленістю між ними договір оформлено на його колишню дружину [PERSON] , яка в 2013 році без його відома оформила на себе право власності на недобудований будинок із готовністю 67 %. У даному незавершеному будівництвом будинку вони проживали з 2009 року, де й проживають по теперішній час. У лютому 2019 року за місцем його проживання до нього звернулася стороння особа, від якої йому стало відомо про те, що його колишня дружина продає будинок, після чого він отримав витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, дізнавшись про реєстрацію права власності за відповідачем. Вважає, що строки позовної давності пропустив із поважних причин, так як між ними була домовленість, що після здачі будинку в експлуатацію право власності на будинок буде оформлено на них обох. У добровільному порядку відповідач відмовляється поділити спільне майно. Тому позивач просить поновити строк подання позовної заяви до суду, визнати майно спільною сумісною власністю подружжя, набутою під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] на будинок [ADDRESS] , поділити спільне сумісне майно, набуте під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , по 1/2 частині будинку [ADDRESS] кожному. У червні 2019 року відповідач направила до суду відзив на позовну заяву, виклавши в ньому заперечення проти задоволення позовних вимог, вказавши, що на час укладення договору купівлі-продажу відсоток готовності незавершеного будівництва становив 11 % та позивач пропустив трирічний строк звернення до суду з позовом, визначений ч. 2 ст. 72 СК України, який після розірвання шлюбу 10.12.2012 року сплинув 10.12.2015 року. Будинок належить їй на праві приватної власності та був побудований за її власні кошти і після розірвання шлюбу, які вона вимушена була брати в кредит і особисто сплачувати їх банку, а саме 30000 дол. США зі строком виконання зобов`язання до 27.07.2027 року. Просить застосувати строк позовної давності до заявлених у позові позовних вимог, що є підставою для відмови в позові. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позивач пояснив, що з 1997 року він працював як фізична особа-підприємець, а позивач не працювала та допомагала йому. Він проживає в будинку з 2009 року по теперішній час та ніяких перешкод у проживанні в будинку він не мав, а в лютому 2019 року йому стало відомо, що відповідач продає будинок, коли до будинку стали приходити покупці. Тоді він дізнався про те, що позивач без його відома здала будинок в експлуатацію ще в 2013 році та зареєструвала право власності на себе. Відповідач припинила проживання в будинку з 2013 року. На час розірвання шлюбу будівництво будинку завершене не було, його будівництвом займався він сам та добудовує його на даний час. У судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали із зазначених у відзиві підстав. Відповідач пояснила, що вона також була зареєстрована як фізична особа-підприємець і працювала в агентстві нерухомості, та зароблені нею кошти були вкладені в будівництво будинку, для чого також у 2008 році нею було укладено з банком кредитний договір на суму 30000 дол. США, які вона сплатила самостійно, а отже, будівництво здійснювалося нею самостійно за її власні кошти. Відповідач вказала, що позивач проживав в будинку до розірвання шлюбу та проживає в ньому після цього зі своєю новою дружиною, не погоджуючись на продаж будинку. Про те, що вона має намір продати будинок, позивач знав ще з 2012 року. Представник відповідача зауважив, що в 2013 році позивачу було відомо про реєстрацію права власності на будинок за позивачем як на завершене будівництво, позивач знав про продаж будинку з 2012 року, строки позовної давності позивачем пропущені, оскільки протягом трьох років після розірвання шлюбу позову про поділ майна до суду подано не було та підстав поновлення таких строків позивачем не зазначено, просив застосувати строк позовної давності. Суд, заслухавши сторони та їхніх представників, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З 1991 року по 2012 рік сторони перебували у шлюбі, що встановлено з копії свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 10.12.2012 року [PERSON] та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 24.04.2019 року (а. с. 9, 10). Під час перебування в шлюбі 02.02.2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, за яким відповідач прийняла у власність (купила) все майнове право на будівництво (створення) житлового будинку та незакінченого будівництвом житлового будинку [ADDRESS] , відсоток готовності якого становив 11 %. Договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсар В.В. та зареєстрований у реєстрі за № 411 (а. с. 18. 19). Згідно висновку експерта № 780/08-2019 за результатами проведення оціночно-будівельного дослідження від 26.08.2019 року судовим експертом Свістуновим І.С. дійсна (ринкова) вартість предмету договору купівлі-продажу від 02.02.2006 року, а саме незакінченого будівництвом житлового будинку [ADDRESS] , виходячи зі ступеню будівельної готовності 11 % в цінах станом на 02.02.2006 року, становила 36257,00 грн. (а. с. 72-97). Право власності на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 267,9 кв. м, житловою площею 80,5 кв. м було зареєстроване за відповідачем державним реєстратором 11.11.2013 року на підставі свідоцтва про право власності 12549844, виданого державним реєстратором Шевченко О.В. 11.11.2013 року, що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.04.2019 року (а. с. 11). Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надав показання про те, що він проживає по сусідству з позивачем, який займався будівництвом будинку з 2006 року, та він особисто допомагав йому здійснювати будівельні роботи. Позивач весь час проживав та проживає в цьому будинку, а відповідач не проживає в ньому близько 8 років. У 2019 році ходили чутки, що продається будинок позивача, на що позивач йому пояснював, що будинок продає його колишня дружина. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надав показання про те, що він допомагав позивачу будувати будинок [ADDRESS] , де весь час проживав позивач із самого початку будівництва, а відповідач з 2012-2013 років не проживає в ньому, інколи навідуючись до нього. Також повідомив, що протягом останніх двох років, можливо в 2019 році, позивач йому говорив про те, що стали приходити до будинку покупці з приводу його продажу. Із відповіді директора ПП «СІТІ-1» [PERSON] від 03.12.2019 року № 4 вбачається, що протягом 2012 року включно до 2019 року до ПП «СІТІ-1» зверталася [PERSON] за допомогою в продажу власного житлового будинку та приватизованої земельної ділянки 0,0617 га, розташованих за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого додано роздруківки оголошень та фотокопії з газет із розміщеними в них оголошеннями про продаж спірного будинку, а також копію договору надання послуг (відчуження) № 443 від 25.11.2012 року, укладений між ПП «СІТІ-1» та відповідачем (а. с. 107-117). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз досліджених судом доказів вказує про те, що під час перебування сторонами у шлюбі 02.02.2006 року на ім`я відповідача ними було придбано майнове право на будівництво (створення) житлового будинку та незакінченого будівництвом житлового будинку [ADDRESS] , відсоток готовності якого становив 11 %, а в подальшому в період перебування в шлюбі здійснювалося будівництво житлового будинку загальною площею 267,9 кв. м, житловою площею 80,5 кв. м, право власності на який було зареєстроване за відповідачем 11.11.2013 року після розірвання шлюбу між сторонами у 2012 році. У період будівництва спірного житлового будинку позивач та відповідач були зареєстровані як фізичні особи-підприємці. Згідно повідомлення ГУ ДПС у Житомирській області від 28.07.2020 року надати відомості про доходи позивача від підприємницької діяльності з 2006 року по 2013 рік не має можливості у зв`язку з тим, що річні звіти суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку та декларації про доходи зберігаються 5 років. Зі змісту повідомлення ДПС у Житомирській області від 17.03.2020 року у поданій звітності за період з 25.10.2006 року по 15.02.2018 року відповідач одержала валовий дохід з 2006 року по 2008 рік у загальній сумі 133200 грн., за 2009 та 2010 роки сума одержаного доходу відсутня, за 2011 рік обсяг виручки від реалізації товарів становить 50000 грн., за 2012 рік загальна сума доходу склала 65000 грн., за період з 2013 року по 2018 року запитувані відомості відсутні (а. с. 166, 167, 177, 178). Проте відсутність інформації про доходи позивача від підприємницької діяльності в ГУ ДПС у Житомирській області у зв`язку із закінченням строку зберігання річних звітів фізичної особи-підприємця не можна вважати переконливим доказом того, що особа не мала доходів від підприємницької діяльності. Суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача на те, що спірний житловий будинок був збудований за власні кошти відповідача, отримані нею в кредит згідно укладеного між нею та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» 27.07.2007 року в сумі 30000 дол. США (а. с. 137-139), так як даний договір не містить відомостей стосовно того, на які цілі видавалися ці кредитні кошти, при цьому всупереч ст. 81 ЦПК України стороною відповідача такі посилання не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами. Таким чином, за відсутності доказів, які б підтверджували, що спірний житловий будинок був створений не за спільні кошти колишнього подружжя [PERSON] , суд вважає, що він належить до об`єкту їхньої спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними. У правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-2565цс16 у постанові від 18.01.2017 року, вказано про те, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4-5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи рівність часток подружжя у праві спільної сумісної власності на спірне майно, що визначено ч. 1 ст. 70 СК України, і відсутність домовленості між ними та шлюбного договору щодо визначення іншого розміру їхніх часток у праві власності на нього у разі поділу майна, відсутність доказів щодо неподільності житлового будинку, а також за відсутності умов, передбачених ч. ч. 4 та 5 ст. 71 СК України, суд здійснює його поділ, визнавши за позивачем та відповідачем право власності на нього по 1/2 його частині. Статтею 72 СК України врегульоване питання застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, ч. 2 цієї статті визначено, що вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 року в справі № 6-258цс15). Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Такий висновок викладено в постанові КЦС ВС від 06.11.2019 року в справі № 682/735/18. Суд не знаходить підстав для застосування до заявлених у позові позовних вимог строків позовної давності за заявою стороною відповідача з огляду на те, що під час розгляду справи встановлено, що до розірвання шлюбу і по теперішній час позивач безперешкодно та постійно проживав і продовжує проживати в будинку [ADDRESS] , а стороною відповідача не доведено достатніми доказами того, що позивачу було відомо про продаж будинку з 2012 року (розміщення оголошень про продаж спірного будинку в засобах масової інформації та в мережі Інтернет цього належним чином не підтверджує), натомість із показань свідків [PERSON] та [PERSON] слідує, що про продаж будинку відповідачем позивач міг дізнатися не раніше як впродовж останніх двох років перед зверненням до суду з позовом. Таким чином, оскільки строк позовної давності при зверненні до суду з позовом позивачем не пропущено, тому суд не знаходить підстав для його поновлення. Вартість спірного об`єкту нерухомості згідно наданого позивачем висновку до звіту № 4/7000 про вартість об`єкта оцінки становить 704041,00 грн. (а. с. 23). Отже, ціна позову становить 352020,50 грн. (704041,00 грн. : 2). На підставі ст. 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених вимог із відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним за подання позову судовий збір у сумі 4288,61 грн., що складається з наступних складових: за вимогу майнового характеру - 3520,21 грн., за вимогу немайнового характеру - 768,40 грн., що підтверджено документально.

Outcome: approved