Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

у травні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Авто Ексклюзив Плюс» про повернення безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позову вказала на те, що 27.10.2017 року між нею та ТОВ «Авто Ексклюзив Плюс» було укладено договір доручення № 12/ДД-0155, за умовами якого повірений - ТОВ «Авто Ексклюзив Плюс» зобов'язався в строк, що не перевищує 90 робочих днів з моменту укладення договору, за її дорученням від її імені, в її інтересах та за її кошти здійснити юридичні дії та надати послуги щодо пошуку транспортного засобу - Lada Largus KS 0351-А18-51, 2017 року випуску, новий, 1,6 об'єм двигуна, червоного кольору. Відповідно до п. 2.1.6. договору доручення № 12/ДД-0155 від 27.10.2017 року ТОВ «Авто Ексклюзив Плюс» зобов'язалось передати їй визначений транспортний засіб на умовах, викладених в договорі поставки або будь-якому іншому договорі, за яким вона в подальшому отримує у власність транспортний засіб. На виконання п. 3.1. договору доручення № 12/ДД-0155 нею було перераховано товариству винагороду у розмірі 10% від вартості транспортного засобу, а саме: 36 000,00 грн. Однак, транспортний засіб їй не передано у власність, жодних повідомлень від товариства про потенційних продавців/постачальників транспортних засобів чи про придбання транспортного засобу для неї не надходило. Звернення до товариства щодо повернення коштів, які безпідставно набуті та збережені, товариством також проігноровані. За таких обставин просила суд стягнути з ТОВ «Авто Ексклюзив Плюс» на її користь у відповідності до ст. 1212 ЦК України безпідставно набуті та збережені без достатньої правової підстави кошти у розмірі 36 000,00 грн., у відповідності до п. 6.7. договору доручення № 12/ДД-0155 від 27.10.2017 року - неустойку у розмірі 1% від розміру невиконаних зобов'язань, що становить 201 600,00 грн., а також судовий збір у розмірі 2 376,00 грн. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 21.05.2018 року справу відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України передано до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 22). Ухвалою від 16.10.2018 року суддею Хоменко В.С. відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін (а.с. 26-27). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. У відповідності до гл. 10 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; кількість сторін та інших учасників справи (ч. 2 ст. 274 ЦПК України). При цьому у відповідності до ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 27.10.2017 року між [PERSON] та ТОВ «Авто Ексклюзив Плюс» укладено договір доручення № 12/ДД-0155, за умовами якого повірений - ТОВ «Авто Ексклюзив Плюс» зобов'язався в строк, що не перевищує 90 робочих днів з моменту укладення договору, за її дорученням від її імені, в її інтересах та за її кошти здійснити юридичні дії та надати послуги щодо пошуку транспортного засобу - Lada Largus KS 0351-А18-51, 2017 року випуску, новий, 1,6 об'єм двигуна, червоного кольору, вартість якого довірителем визначена на рівні 360 000,00 грн., здійснити інформування, консультування, надання пропозицій, супроводження послуг та проведення робіт, пов'язаних із сприянням довірителю в укладанні ним або від його імені договору поставки/купівлі-продажу або будь-якого іншого договору, за яким довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб на умовах найбільш вигідних для нього (а.с. 7-9). Вказаний договір є чинним, недійсним в установленому законодавством порядку не визнаний. Докази на підтвердження зворотного в матеріалах справи відсутні. Крім того, як визначає п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, на думку суду, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і що зовнішній вираз їх волі відповідає внутрішньому. Згідно п. 1.5. договору він є змішаним (містить положення, що застосовуються до договорів доручення та договорів надання послуг). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Згідно ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги (ст. 1002 ЦК України). Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Статтею 903 ЦК України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Звертаючись до суду, позивач вказала на невиконання з боку відповідача умов укладеного договору, що, як наслідок, призвело до безпідставно набуття ним та збереження без достатньої правової підстави коштів у розмірі 36 000,00 грн., котрі були сплачені нею на виконання п. 3.1. договору доручення № 12/ДД-0155 від 27.10.2017 року як винагорода у розмірі 10% від вартості транспортного засобу (а.с. 10). Проте, такі твердження позивача судом оцінюються критично, тому не приймаються до уваги з огляду на таке. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом (ст. 632 ЦК України). Зі змісту договору вбачається, що вартість транспортного засобу визначається довірителем на рівні 360 000,00 грн. (п. 1.7. договору, а.с. 7). Згідно п. 3.1. договору за надання послуг згідно з цим договором довіритель зобов'язаний сплатити на рахунок повіреного винагороду у розмірі, що становить 10% від вартості транспортного засобу, що зазначена у п. 1.7. цього договору, та становить 36 000,00 грн. Розділом 5 договору доручення № 12/ДД-0155 від 27.10.2017 року визначено порядок та наслідки дострокового припинення договору. Пунктом 5.2.1 договору визначено, що у випадку відмови довірителя від договору протягом трьох днів з моменту укладання даного договору, повірений повертає 50% від сплаченої винагороди повіреного та всі сплачені на виконання п. 1.7. даного договору кошти (якщо перерахування таких було здійснено) протягом 30 банківських днів з дня отримання від довірителя заяви про відмову від договору та повернення коштів, а також надання довідки із банку із зазначеними власними банківськими реквізитами (а.с. 8). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] було подано до ТОВ «Авто Ексклюзив Плюс» заяву, датовану 29.12.2017 року, аналіз змісту якої дає підстави для висновку про висловлену в ній відмову позивача від договору, в якій також було зазначено банківські реквізити для перерахування коштів у сумі 36 000,00 грн. (а.с. 11). Отже, з наведеного вбачається, що позивач скористалась наданим їй та визначеним умовами договору правом на дострокове припинення договору. Однак, вказана заява була подання позивачем у строк, що перевищує три дні з моменту укладання самого договору. Той же п. 5.2.1 договору визначає, що у випадку, коли заява про відмову від договору подана довірителем з порушенням строку, вказаного даному пункті, винагорода, яка вказана у п. 3.1. даного договору, поверненню не підлягає. Поверненню підлягають всі сплачені на виконання п. 1.7. договору кошти протягом 30 банківських днів (а.с. 8). Таким чином, виходячи із вищенаведеного, суд надійшов до висновку про те, що винагорода у розмірі 36 000,00 грн., сплачена позивачем відповідачу на виконання п. 3.1. договору доручення № 12/ДД-0155 від 27.10.2017 року, стягненню не підлягає. Крім того, суд вважає хибним посилання позивача й на положення ст. 1212 ЦК України, з огляду на що позивач визначає винагороду відповідача у розмірі 36 000,00 грн. як безпідставно набуті ним та збережені без достатньої правової підстави кошти. На думку суду, договірний характер правовідносин виключає можливість застосуванням до них положень ст. 1212 ЦК України. В даному випадку відносини сторін регулюються положеннями спеціальних норм ЦК України, зокрема, підрозділу 1 «Договірні зобов'язання» розділу ІІІ, в той час як дія ст. 1212 ЦК України розповсюджується на відносини, що регулюються іншими нормами ЦК України (недоговорні зобов'язання). Тому, вимога [PERSON] про стягнення з ТОВ «Авто Ексклюзив Плюс» на її користь у відповідності до ст. 1212 ЦК України безпідставно набутих та збережених без достатньої правової підстави коштів у розмірі 36 000,00 грн. задоволенню не підлягає. Вимога [PERSON] про стягнення на її користь з товариства у відповідності до п. 6.7. договору доручення № 12/ДД-0155 від 27.10.2017 року неустойки у розмірі 1% від розміру невиконаних зобов'язань, що становить 201 600,00 грн., також задоволенню не підлягає. Пункт 6.7. договору доручення № 12/ДД-0155 від 27.10.2017 року дійсно передбачає стягнення неустойки у розмірі 1% від розміру невиконаних зобов'язань у випадку невчасного перерахування повіреним коштів довірителю у зв'язку із припиненням договору. Проте, оскільки обов'язку у повіреного по поверненню винагороди не виникло, як наслідок не виникло й забезпечення зобов'язання неустойкою. Доказів на підтвердження перерахування на рахунок повіреного коштів у розмірі, визначеному п. 1.7. договору доручення, в розпорядження суду не надано. Позивачем про їх стягнення вимога не заявлена. Отже, забезпечення зобов'язання неустойкою за невчасне перерахування повіреним коштів також не виникло. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що при розгляді справи не знайшли підтвердження а ні факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів позивача з боку відповідача, а ні посилання позивача в обґрунтування своїх правових вимог. Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов'язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову та доводи заперечень, суд приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed