Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Азовелектросталь» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. В обґрунтування позову вказувала, що в період з 26.07.2010 року по 08.12.2014 року працювала на ПрАТ «Азовелектросталь». З жовтня 2014 року по грудень 2014 року відповідач припинив виплачувати заробітну плату. Судовим наказом Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19.06.2015 року на користь позивачки було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 14 443,95 грн., яка до теперішнього часу відповідачем не сплачена. У зв'язку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 09.12.2014 року по 30.06.2015 року, що в сумі за 137 робочих днів із середньоденною заробітною платою 233,17 грн. складає 31 944,29 грн. Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, надали письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідач позовні вимоги визнав частково, зазначивши, що розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 120,50 грн., період прострочення остаточного розрахунку при звільнені за період з 09.12.2014 року по 30.06.2015 року становить 137 робочих днів, а всього сума середнього заробітку складає 16 508,50 грн. (137 робочих днів х 120,50 грн.). Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач з 26.07.2010 року по 08.12.2014 року перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «Азовелектросталь», що підтверджується даними трудової книжки. За цей період йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. В червні 2015 року позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу по стягненню заборгованості по заробітній платі. Судовим наказом Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19.06.2015 року на користь позивачки було стягнуто з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 14 443,95 грн. Судовий наказ набрав законної сили. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В силу вказаних положень ст. 61 ЦПК України наведені вище обставини є преюдиціальними, вважаються доведеними та обов'язковими для врахування судом. Остаточного розрахунку відповідачем проведено, що не заперечувалося відповідачем та підтверджується судовим наказом від 19.06.2015 року. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні своєчасно проведений не був. Відповідачем не представлено суду доказів в підтвердження остаточного розрахунку по заробітній платі позивача. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 Конституційний суд роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільнені всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказані норми та висновки Конституційного суду України свідчать, що невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права, про що також було зазначено в постанові Верховного суду України від 22.01.2014 року справа №6-159цс13. Отже після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати працедавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У зв'язку із тим, що остаточний розрахунок із позивачем проведений не був, тому на відповідача покладається обов'язок виплатити середній заробіток з наступного дня після звільнення, тобто з 09.12.2014р. по день заявлений позивачем - день звернення до суду 30.06.2015 року. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Позивач був звільнений 08 грудня 2014р., тому для розрахунку беруться останні два повних календарні місяцями роботи, тобто жовтень та листопад 2014 року. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно представленої довідки відповідача розмір заробітної плати [PERSON] за останніх два повних календарні місяцями роботи за жовтень та листопад 2014 року склав 8 529,25 грн., а кількість відпрацьованих робочих днів за вказані місяці склало 39 днів. Отже спираючись на встановлений порядок підрахунку розмір середньоденної заробітної плати становить 218,69 грн. (8 529,25 грн : 39 днів). Натомість згідно з проведеним розрахунком, представленим відповідачем в довідці-розрахунку, розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 120,50 грн., що не відповідає передбаченому Порядку, оскільки з представленої методики підрахунку відповідача середньоденна заробітна плата була вирахувана шляхом ділення середньомісячної заробітної плати за один місяць (4 699,76 грн.) на кількість робочих днів за два місяці (39 дня), що є не вірним та призвело до методологічної помилки і, як наслідок, безпідставного зменшення розміру середньоденної заробітної плати позивача. Тому суд не враховує наданий відповідачем розмір середньоденної заробітної плати [PERSON], так само як і позивача в позовній заяві. За даними представленого відповідачем графіку №1 для працюючих в одну зміну з робочим днем тривалістю 8,2 години (8 годин 12 хвилин) на 2014-2015 роки середньостатистична кількість робочих днів за період з 09.12.2014р. по 30.06.2015р. складає 137 днів, що також підтверджено відповідачем в запереченнях на позов. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 09.12.2014р. по 30.06.2015р. складає - 29 960,53 грн. (137 днів х 218,69 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 29 960,53 грн. У зв'язку із задоволенням позовних вимог з відповідача підлягають стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 299,60 гривень за вимоги майнового характеру.

Outcome: partial