Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

У червні 2013 року позивач [PERSON] звернувся з дійсним позовом до Державного підприємства «Луганськвугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахтоуправління «Луганське» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до наказу № 971/к від 18 вересня 2008 року він був прийнятий електрослюсарем п'ятого розряду ДП «Луганськвугілля» ВП «Шахтоуправління» «Луганське» з 18 серпня 2008 року, згідно до наказу № 388/к від 25 квітня 2012 року був призначений на посаду механіка підземної ділянки. 02 травня 2012 року позивач відпрацював дві зміни, однак начальник [PERSON] вимагав його залишитися працювати в третю зміну. 04 травня 2012 року він прийшов на роботу з метою повідомити начальника ділянки [PERSON] про те, що він збирається на лікарняний, у зв'язку з чим буде відсутнім на робочому місці, але [PERSON] почав кричати, ображати його, вимагав здати ключі від нарядної та залишити робоче місце, оскільки він вже звільнений. Також, [PERSON] сказав, у разі якщо позивач не напише заяву про звільнення, то [PERSON] створить нестерпні умови роботи для нього, тим самим змусив позивача написати заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням. Позивач написав відповідну заяву та пішов на лікарняний. Відповідно до листків непрацездатності, позивач знаходився на лікарняному з 04.05.2012 року до 30.05.2012 року; відповідно до висновку ВКК № 60 від 01 червня 2012 року він повинен приступити до роботи з 02 червня 2012 року з певними обмеженнями, а саме: протипоказана робота, пов'язана з підйомом ваги понад 7 кг, частими нахиленнями тулуба та переохолодження. Отримавши зазначені документи позивач 01.06.2012 року приніс їх до відділу кадрів, де дізнався, що відповідно до наказу № 420/к від 07 травня 2012 року, він був звільнений з займаної посади за власним бажанням, та в цей же день 01.06.2012 року він був ознайомлений з вищевказаним наказом і отримав трудову книжку з відміткою про звільнення. 05 червня 2012 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про видачу копії наказу № 420/к від 07 травня 2012 року, який був отриманий ним 08 червня 2012 року з відповідною відміткою. Однак, позивач вважає, що написана ним заява про звільнення не може розглядатися як заява про звільнення за власним бажанням, оскільки у ній не зазначено дати складання та дати звільнення, тому дана заява не могла бути підставою для видачі наказу про звільнення. Окрім того, відповідач звільнив його без обов'язкового дотримання двотижневого строку, про зменшення якого позивач не просив, ніякої домовленості між ним та відповідачем не було. Також, запис про звільнення у трудовій книжці зроблений 02 травня 2012 року, тоді як наказ про звільнення був виданий 07 травня 2012 року, тобто запис у його трудовій книжці був зроблений на п'ять днів раніше ніж був виданий наказ про звільнення, а саму трудову книжку з відміткою про звільнення йому було видано тільки 01.06.2012 року. Вважаючи звільнення незаконним, позивач просить поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені вимоги, обґрунтувавши їх доводами, викладеними у позовній заяві, просив їх задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача Щавинська Л.М. заперечувала проти заявлених позовних вимог, суду пояснила, що позивач звільнений з займаної посади 02.05.2012 року за ст. 38 КЗпПУ відповідно до поданої ним заяви. Зазначила, що тиску з боку керівництва підприємства на позивача щодо надання останнім заяви про звільнення, не було. 02.05.2012 року позивач приступив до роботи та працював протягом 1 години, а пізніше відмовився від виконання робіт по усуненню наслідків аварії на підприємстві. За даним фактом самовільного усунення позивача від виконання посадових обов'язків по усуненню раптово виниклої аварії на виробництві, [PERSON] підлягав притягненню до дисциплінарної відповідності. Вважає, що вказаний факт і послугував підставою для подачі позивачем заяви про звільнення за власним бажанням. Зазначила, що позивач просив звільнити його у день написання заяви, та керівництво пішло йому назустріч, оскільки останній був пенсіонером. Позивач звільнив робоче місце, 01.06.2012 року отримав трудову книжку, належні до виплати кошти, тим самим підтвердив намір розірвання трудового договору та ніяких претензій до роботодавця з боку позивача пред'явлено не було. Те, що позивач знаходився на лікарняному, керівництву підприємства не було відомо. Запис про звільнення у трудовій книжці робітника була зроблена відповідно до п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, днем звільнення вважається останній день роботи. Також зазначила, що позивач пропустив строк звернення до суду. Просить відмовити у задоволенні заявлених вимог. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працює помічником директора по кадрам ДП «Луганськвугілля» ВП «Шахтоуправління «Луганське». 02 травня 2012 року [PERSON] вийшов останній день на роботу та 07 травня 2012 року був виданий наказ про його звільнення, оскільки його заява з відповідними резолюціями надійшла до відділу кадрів 07 травня 2012 року. Запис про звільнення у трудовій книжці робітника була зроблена відповідно до п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, де в графі 1 зазначено порядковий номер запису, в графі 2 - дата звільнення, в графі 3 - причина звільнення, в графі 4 відмічається документ, на підставі якого внесено запис (наказ, розпорядження тощо), його дата та номер. 01.06.2012 року позивач отримав трудову книжку, та ознайомився з наказом про звільнення. Свідок [PERSON] суду пояснив, що на даний час він працює начальником дільниці ДП «Луганськвугілля» ВП «Шахтоуправління «Луганське», у 2012 році він працював заступником начальника дільниці. 02 травня 2012 року під час виконання посадових обов'язків, начальник ділянки наказав [PERSON] розібратися з аварією, яка сталася на підприємстві, але останній відмовився, тому наслідки аварій довелося усувати йому. Начальник збирався притягнути [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, але 04.05.2012 року повідомив, що [PERSON] звільнився. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази в сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України визначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження обставин на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Судом встановлено, що 18 серпня 2008 року [PERSON] був прийнятий електрослюсарем п'ятого розряду ДП «Луганськвугілля» ВП «Шахтоуправління» «Луганське» відповідно наказу № 971/к від 18 серпня 2008 року. Згідно з наказом № 388/к від 25 квітня 2012 [PERSON] був призначений на посаду механіка підземної ділянки, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача (а. с. 9). Відповідно до наказу № 420/к від 07 травня 2012 року [PERSON], механік дільниці МДиР спецустановок шахти «Мащинская», звільнений 02.05.2012 року, за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України (а.с. 66). Підстава - заява [PERSON] (а.с. 69). З даним наказом позивач був ознайомлений 01.06.2012 року, про що свідчить його особистий підпис. Відповідно до копій листків непрацездатності № 868851, № 141378, № 868983, [PERSON] знаходився на лікарняному з 04.05.2012 року по 07.05.2012 року, з 08.05.2012 року по 17.05.2012 року, з 18.05.2012 року по 30.05.2012 року (а.с. 10-12). Згідно висновку ВКК № 60 від 01 червня 2012 року, [PERSON] протипоказана робота, пов'язана з підйомом ваги понад 7 кг, частими нахиленнями тулуба та переохолодження (а.с.13). 05 червня 2012 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про видачу копії наказу № 420/к від 07 травня 2012 року (а.с. 14). У зв'язку із винесенням наказу про звільнення [PERSON], до трудової книжки позивача було внесено наступний запис № 47 - 02.02.2012 звільнений за власним бажанням ст. 38 КЗпП України, наказ № 420/к від 07.05.2012 року (а.с. 9). Згідно п. 2.26, п. 2.27 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затверджених наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи. Таким чином, запис про звільнення, внесений до трудової книжки [PERSON] зроблено на підставі вищевказаної Інструкції, тому посилання позивача на порушення з боку відповідача щодо неправильності внесення відповідного запису, є безпідставними. Також, не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо вчинення тиску на нього з боку керівництва підприємства з метою примусити подати заяву про звільнення. Згідно із роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, які містяться в п. 12, працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Таким чином, працівникові дається безумовне право на відкликання поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку, встановленого ст. 38 КЗпП України. При цьому сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть в день подачі заяви про звільнення. Судом було встановлено, що звертаючись до керівництва адміністрації ВП «Шахтоуправління» «Луганське» із заявою про звільнення з роботи за власним бажанням, позивач не вказав дати, з якої він просив розірвати трудовий договір, а також не зазначив дати подання відповідної заяви, тому посилання відповідача на ті обставини, що [PERSON] просив звільнити його в день, коли він подав заяву та сторони домовились про термін звільнення позивача з роботи в межах двотижневого строку попередження останнього про розірвання трудового договору, не ґрунтується на досліджених доказах. Натомість, звільнення позивача на підставі ст. 38 КЗпП України відбулось раніше спливу двотижневого строку для письмового попередження про звільнення за власним бажанням. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до п.п. 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затверджених наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4 Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Оскільки ст. 47 КЗпП України покладає на власника обов'язок в день звільнення, який є останнім днем роботи і який зазначається в трудовій книжці як день звільнення, то відповідач зобов'язаний був видати позивачу в останній його робочі день належним чином оформлену трудову книжку, чого зроблено не було, а трудова книжка була видана позивачу тільки 01.06.2012 року, доказів направлення позивачу поштового повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки суду не надано. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що звільнення позивача [PERSON] відбулося без дотримання вимог трудового законодавства. Згідно вимог ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню. Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Так, згідно довідки № 191 від 24.03.2014 року ДП «Луганськвугілля» ВП «Шахтоуправління» «Луганське», середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 210,11 грн., середня кількість виходів за місяць - 20. Враховуючи, що середньоденна заробітна плата позивача становить 210,11 грн., отже середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.05.2012 року по 03.04.2014 року становить 96650 грн. 60 коп. (210,11 грн. х 460) Таким чином, на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.05.2012 року по 03.04.2014 року в розмірі 96650 грн. 60 коп. Відповідно до приписів ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Стаття 234 КЗпП України передбачає можливість поновлення судом строків, передбачених ст. 233 цього Кодексу, у разі пропуску їх з поважних причин. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Позивач просить суд поновити строк на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, посилаючись при цьому, що з метою захисту своїх прав він у передбачений законом місячний строк з дня отримання трудової книжки, 11.06.2012 року звернувся з позовом до Артемівського районного суду м. Луганська. 14.03.2013 року по справі було винесено рішення, яке відповідно до ухвали апеляційного суду Луганської області від 29.05.2013 року було скасовано, оскільки позивачем заявлено вимоги до неналежного відповідача, та вказано, що це не перешкоджає позивачу у разі необхідності вирішити виниклий спір щодо трудового спору, на загальних підставах, шляхом звернення до суду з відповідним позовом до належного відповідача. За таких обставин, суд вважає, що причини пропуску позивачем строку на звернення до суду є поважними, а відтак пропущений строк підлягає поновленню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати на корить держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved