Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] (Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (Відповідач, Банк) про розірвання договору банківського вкладу, повернення коштів та стягнення неустойки, в якому просив стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на свою користь заборгованість з строковим договором банківського вкладу № 300937/66658/6-14 у загальному розмірі 7 673,50 доларів США, що складається з: - суми основного неповернутого банківського вкладу в розмірі 7 000,00 доларів США; - суми невиплачених відсотків - 450,00 доларів США; - трьох процентів річних від простроченої суми після закінчення строку договору - 223,50 доларів США; - стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на свою користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.; - суму понесених витрат у розмірі 2 000,00 грн. та судові витрати у розмірі 1 774,96 грн. (а.с.3-7). Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.10.2014 року між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір банківського строкового вкладу № 300937/66658/6-14, за умовами якого Банк прийняв у Позивача на депозитний рахунок кошти в доларах США в сумі 7 000,00 на період до 29.04.2015р., з виплатою 11% річних. У зв'язку із закінченням терміну дії даного договору Банк мав повернути Позивачу суму вкладу та нараховані відсотки 30.04.2015р., проте всупереч умовам договору, свої зобов'язання Банк не виконав. 30.04.2015р. Позивач звернувся безпосередньо до відділення № 17 Філії «Центральне РК АТ «Банк «Фінанси та кредит» з вимогою припинити дію договору та виплатити суму вкладу та нараховані відсотки. Проте, на вказану вимогу Позивача працівник банку відповів, що сьогодні здійснити виплату банк не може через технічні неполадки комп'ютерної системи та запропонував прийти через день. 05.05.2015р Позивач повторно звернувся до установи банку з вимогою повернути вклад, проте йому було відмовлено на тій підставі, що в умовах економічної кризи Банк призупиняє повернення вкладів. Після цього Позивач неодноразово звертався до відділення банку, але ні вкладу, ні відсотків по вкладу йому повернуто не було. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.17). Відповідач у судове засідання свого представника н направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.16), про причини неявки суд не повідомив, письмових заперечень чи пояснень по суті позовних вимог суду не надав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що Позивач проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 29 жовтня 2014р. між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено Договір-заява № 300937/66658/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 6 місяців в іноземній валюті (далі - Договір) (а.с.8), за умовами якого вкладник вносить, а Банк приймає грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок № [NUMBER] у сумі 7 000,00 доларів США на строк з 29 жовтня 2014 року по 29 квітня 2015 року у порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі-заяві та в Основних умовах залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит», які затверджені згідно з внутрішніми процедурами Банку та розміщені для ознайомлення на інформаційних стендах в приміщеннях установ Банку та оприлюднені на офіційному сайті Банку за адресою: www.fcbank.com.ua. Відповідно до п.п.2, 3 Договору-заяви визначено, що за час користування коштами вкладу, протягом строку, визначеного п.1 цього Договору-заяви, Банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 11,00% річних, нарахування яких здійснюється у порядку, визначеному п.4.1.3. Основних умов. Капіталізація процентів нарахованих на Вклад не проводиться. Нараховані проценти зараховуються Вкладнику на рахунок, відкритий в Банку № [NUMBER]. Вкладник має право отримувати суми процентів, нарахованих на Вклад потягом строку, визначеному п. 1 цього Договору-заяви щомісячно, у порядку та у строки, передбачені п.п.4.2., 4.3.2. Основних умов. Після закінчення строку, визначеного п.1 цього Договору-заяви, Вклад повертається Вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п.5.2. Основних умов (п.6 Договору). Строк розміщення Вкладу може бути продовжено в порядку, строки та на умовах, визначених положеннями п.5.2. Основних умов (п. 7 Договору). У відповідності до умов Договору-заяви, Позивач вніс, а банк прийняв від Позивача грошові кошти у сумі 7 000,00 доларів США. 08 червня 2015 року Позивач надіслав на адресу Банку заяву від 08.06.2015р., в якій просив у зв'язку із закінченням терміну дії Договору банківського строкового вкладу № 300937/66658/6-14 від 29.10.2014р. повернути йому суму вкладу та нараховані відсотки готівкою (а.с.9), що підтверджується фіскальним чеком № 5687 від 08.06.2015р. (а.с.1). Проте вказані вимоги Позивача Банк залишив без уваги та без задоволення. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до ч.2 ст.1066 ЦК України, банк має право використовувати грошові кошти на рахунках клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч.ч. 1,2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. При цьому, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Частиною 1 ст. 1061 ЦК України визначено, Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Отже, з наведених норм Закону вбачається, що вкладник за договором банківського вкладу, в силу ст.ст.1060, 1061 ЦК України, вправі вимагати від банку повернення здійсненого вкладу разом з нарахованими процентами в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати вклад у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 1070 ЦК України, за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Згідно ч. 5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Як вбачається з правової позиції, яка міститься в Постанові Верховного Суду України від 29 травня 2013 року справа №6-39цс13: зобов'язання сторін за договором припиняються з моменту їх належного виконання. Оскільки внесені позивачем кошти у визначений договором строк на його вимогу не повернуті, то це дає право позивачеві на отримання процентів за користування депозитними коштами за період з дня витребування вкладу до дня його фактичного повернення, а також на отримання сум, передбачених ч.1 ст. 625 ЦК України. Згідно з ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Судом встановлено, що Відповідач всупереч положенням чинного законодавства та умовам Договору банківського строкового вкладу № 300937/66658/6-14 від 29.10.2014р., в термін повернення Вкладу та нарахованих на нього відсотків не повернув Позивачу в повному обсязі відповідні суми. Виходячи з умов Договору-заяви та положень ч. 5 ст. 1061 ЦК України, 29 квітня 2015 року Банк зобов'язаний був повернути Позивачу суму вкладу в розмірі 7 000,00 доларів США та суму нарахованих процентів по вкладу, які нараховуються від дня, наступного за днем перерахування коштів на відповідний рахунок до дня, що передує поверненню вкладу вкладникові - з 30.10.2014р. по 28.04.2015р., що становить 381,84 доларів США (7000,00*11%/100)/365)*181), шляхом видачі готівки з каси. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Оскільки заборгованість ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» перед позивачем обчислюється не в національній валюті України, а в іноземній валюті, то помісячний інфляційний індекс не враховується, а стягненню підлягають лише три відсотки річних на суму основного боргу. Судом встановлено, що виходячи з умов Договору-заяви та положень ст. 1061 ЦК України, 29 квітня 2015 року Банк зобов'язаний був повернути Позивачу суму вкладу та суму нарахованих процентів по вкладу за відповідний період. Таким чином, починаючи з 30 квітня 2015 року Відповідач вважається таким, що прострочив Позивачу виплату суми вкладу та нарахованих процентів по вкладу. Так, враховуючи викладене, в зв'язку з порушенням Відповідачем своїх зобов'язань щодо вчасної та повної виплати Позивачу суми вкладу та нарахованих відсотків по вкладу, суд дійшов висновку, що з Відповідача підлягає до стягнення на користь позивача 3% річних за порушення виконання зобов'язань по Договору-заяві № 300937/66658/6-14 від 29.10.2014р. за період з 30.04.2015р. по 08.06.2015р. (день направлення позовної заяви до Шевченківського районного суду м. Києва згідно штампу поштового відділення на конверті - а.с.10) в сумі 24,27 доларів США ((7 000,00 + 381,84) *3%/100)/365)*40 днів). Щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходить наступного. Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, у відповідності з п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р., із подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У підтвердження своїх моральних страждань у зв'язку з неналежним виконанням Відповідачем договірних зобов'язань щодо повного та своєчасного повернення суми вкладу та нарахованих процентів, позивач зазначив, що відмова Відповідача від повернення депозиту спричинили йому фізичні та душевні страждання, тяжкі переживання щодо долі своїх заощаджень, впродовж останніх місяців Позивач та його родина знаходяться в скрутному матеріальному становищі, порушився попередній уклад їхнього життя, унаслідок проблем та хвилювань стали виникати сварки, скандали, чого раніше у родині не було. Важко переживаючи обставини, що склалися в Позивача останнім часом виникли систематичні головні та серцеві болі, порушення сну, депресія, Позивач змушений витрачати свій вільний час на здійснення дій по відновленню свого порушеного права, крім того, він не може забезпечити належний догляд та умови життя своїй родині, в результаті чого йому було завдана моральну шкоду, яку він оцінює в 10 000,00 грн. Як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи, позивачем не було підтверджено допустимими доказами факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також, з чого він виходив, оцінюючи шкоду у розмірі 10 000,00 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про неможливість задоволення цих вимог, так-як вони не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки ні Договором строкового банківського вкладу, ні законом, що регулює розглядувані правовідносини не передбачено відшкодування моральної шкоди у випадку невиконання зобов'язання, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині. В частині стягнення з відповідача понесених Позивачем витрат для відновлення свого порушеного права (витрати на відправлення поштових рекомендованих листів, оплати юридичних послуг, транспортні витрати тощо) в розмірі 2 000,00 грн. на підставі ст. 22 ЦК України суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Разом з тим, позивачем не було підтверджено належними та допустимими доказами факту понесення ним витрат, які Позивач зробив для відновлення свого права, а відтак, позовні вимоги про стягнення з Відповідача на його користь суми понесених витрат в розмірі 2 000,00 грн. не підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ч.ч. 2, 3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, оскільки судом встановлено, що термін дії Договору-заяви №300937/66658/6-14 від 29.10.2014р. закінчився 29.04.2015 року, проте Відповідач не виконав своїх зобов'язання щодо повернення вкладу та нарахованих відсотків в повному обсязі, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах Закону, а тому підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: - сума вкладу в розмірі 7 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 31.07.2015р. (100 дол. США = 2161,18 грн.) становить 151 282,60 грн.; - сума 11% річних за користування коштами за період з 30.10.2014р. по 28.04.2015р. в розмірі 381,84 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 31.07.2015р. (100 дол. США = 2161,18 грн.) становить 8 252,25 грн.; -сума 3% річних за період з 30.04.2015р. по 08.06.2015р. в розмірі 24,27 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 31.07.2015р. (100 дол. США = 2161,18 грн.) становить 524,52 грн., а всього 7 406,11 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 31.07.2015р. (100 дол. США = 2161,18 грн.) становить 160 059,37 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 600,59 грн., виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 15, 16, 23, 319, 386, 525, 526, 530, 533, 610, 612, 625, 629, 1058, 1060, 1061, 1066, 1074, 1167 ЦК України, з урахуванням Постанови Верховного Суду України від 29 травня 2013 року справа №6-39цс13, Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10, ч. 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», та

Outcome: partial