Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

У червні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим будинком, розташованим за адресою Запорізька область, Оріхівський район, смт. Комишуваха, вул. Севастопольська, 4, який належить позивачу на праві власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач [PERSON] зареєстрована за місцем проживання у вказаному будинку, який належить позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.05.2005 року, виданого Пологівським державним комунальним підприємство «Імпульс», у звязку з тим, що перебувала у шлюбі із сином позивача, [PERSON] Відповідач за вказаною адресою фактично не проживає більше одного року, жилим будинком не користується, фактично проживає за іншою адресою, речей відповідача у будинку немає. Посилаючись на ст. 41, 124 Конституції України, ст.ст. 319, 321 ЦК України, ст. ст. 71. 72 ЖК України, позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним будинком. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримаВ з посиланням на факти та норми права, зазначені у позовній заяві. Відповідач повідомлявся про час і місце розгляду справи шляхом направлення судового виклику за місцем реєстрації адреси проживання в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України, однак у судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, у звязку з чим вважається повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач про причини своєї неявки не повідомив, підстав визнавати його неявку з поважних причин немає, у звязку з чим суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником жилого будинку, розташованого за адресою Запорізька область, Оріхівський район, смт. Комишуваха, вул. Севастопольська, б.4, на підставі Договору дарування № 2781 від 25.08.2004 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7228690 від 13.05.2005 року, виданим Пологівським державним комунальним підприємство «Імпульс». З 2005 року за вказаною адресою за згодою позивача була зареєстрована відповідач у звязку з тим, що уклала шлюб із сином відповідача, і залишається зареєстрованою за цією адресою на час розгляду справи. Однак фактично відповідач з вересня 2014 року не проживає і не користується цим житлом більше одного року, що підтверджується записами у домовій книзі, довідкою Комишувахської селищної ради Запорізької області, а 03.11.2014 року шлюб між відповідачем та сином позивача був розірваний на підставі рішення Оріхівського районного суду Запорізької області. Таким чином, із змісту позовних вимог випливає, що станом на час розгляду справи позивач не вважає відповідача членом своєї сімї, а наявності поважних причин відсутності відповідача за адресою проживання позивача понад один рік з матеріалів справи не вбачається. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР;\~стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Суд вбачає, що між сторонами виникли відносини, що регулюються главою 32 ЦК України. Так, відповідно до\~статті 41 Конституції України\~та\~пункту 2 частини першої статті 3,\~статті 321 ЦК\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі\~статтею 92 Конституції України\~правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що належить позивача. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 317, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved