Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

У червні 2019 р. [PERSON] в особі свого представника адвоката Лабика Руслана Романовича звернулась з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди завданої смертю фізичної особи. З урахуванням останньої редакції позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача за порушення встановлених строків виплати страхового відшкодування - 3466,07 пені, 7373,37 інфляційних збитків, 1539,01 три відсотка річних, 9000 судових витрат на професійну правничу допомогу, 768,40 судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16.10.2014 в результаті ДТП пішохід [PERSON] загинув на місці. В подальшому, 04.08.2016 представник позивача направив на адресу відповідача повідомлення про ДТП та заяву про виплату страхового відшкодування, які були отримані 04.08.2016. Відповідно, на думку позивача останнім днем, коли відповідач зобов`язаний був прийняти рішення про виплату або відмову в виплаті страхового відшкодування є 02.11.2016, однак, 30.09.2016 відповідачем було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, оскільки заяву було подано неуповноваженою на те особою. Згідно з заочним рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 30.10.2017 було задоволено позов [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», постановою Київського апеляційного суду від 01.2019 рішення першої інстанції змінено в частині стягнення моральної шкоди. У решті вимог, рішення залишено без змін. Проте відшкодування в розмірі 9390,00 грн на відшкодування майнової шкоди та 14616,00 грн на відшкодування моральної шкоди відповідач здійснив 19.11.2018. У зв`язку з чим, позивач звернулась до суду з вказаним позовом, який просить задовольнити. Відповідно до ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.07.2019 позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків (а.с. 67). Після усунення вказаних недоліків, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.07.2019 відкрито по справі спрощене позовне провадження (а.с. 115). Відповідачем було подано до суду відповідь на відзив з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи свою позицію відповідач зазначив, що заява про виплату страхового відшкодування булла подана [PERSON] в інтересах [PERSON] для зарахування коштів страхового відшкодування на його особистий рахунок. При цьому, [PERSON] не є потерпілим і не є довіреною особою для отримання страхового відшкодування на свою користь. У зв`язку з чим, відповідач повідомив [PERSON] про відмову в виплаті страхового відшкодування. 15.11.2018 приватним виконавцем Артемчуком Т.В. було постановлено постанову про відкриття виконавчого провадження №57703153 по примусовому виконанню рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30.10.2017. При цьому, вказує, що 01.02.2019 задоволено апеляційну скаргу відповідача, посилається на положення абз.4 ст. 36.2 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо припинення перебігу строку про прийняття рішення про виплату страхового відшкодування. Вважає, що остаточне рішення у справі було прийнято 01.02.2019, а виплату страхового відшкодування відповідач здійснив 19.11.2018. Окрім того, відповідачем було подано клопотання про застосування строків позовної давності в один рік щодо вимоги відносно про відшкодування неустойки (штрафу, пені) по події яка сталась 16.10.2014. Також відповідачем було подано клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, в якому відповідач просив зменшити розмір таких витрат - 9000,00 грн до об`єктивних та обґрунтованих, виходячи з розміру позовних який складає 12 378,45 грн. Представником позивача до суду було направлено відповідь на відзив, в якій він спростовував призупинення перебігу строків виплати страхового відшкодування, посилаючись на положення п.36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» наголошуючи, що страховиком не було прийнято рішення про призупинення виплати страхового відшкодування, а було прийнято рішення про відмову у виплаті. При цьому, предметом розгляду цивільної справи у даному випадку було стягнення страхового відшкодування, а не встановлення обставин дорожньо-транспортної пригоди. Також зазначив, що обставини щодо незаконності рішення страховика про відмову у виплаті страхового відшкодування встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили. У зв`язку з чим, позов просив задовольнити, розгляд справи провести у відсутність позивача та її представників. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. За таких обставин, у відповідності до положень ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки клопотання про інше від сторін не надходили. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощено позовного провадження від сторін не надходили. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог частини другої статті 247 вказаного Кодексу не здійснювалось. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що 16.10.2014 року близько 14 год. 30 хв. в м. Києві на вул. Тростянецькій, 5 сталась дорожньо-транспортна пригода під час якої водій [PERSON] , керуючи автомобілем «DAF», р.н. [NUMBER] з напівпричепом «KOGEL», р.н. [NUMBER] здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці події . Позивач є донькою загиблого [PERSON] . Постановою слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС України в м. Києві Атрощенко О.М. від 10.07.2015 р. кримінальне провадження №12014100000001295 внесене до ЄРДР 17.10.2014 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, було закрите на підставі п .2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення,оскільки дорожньо-транспортна пригода відбулась за обставин грубої необережності пішохода [PERSON] . Відповідно до частини шостої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована в ПрАТ «Страхова Група «ТАС» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів Поліс № АС № 3563398,за умовами якого ліміт відповідальності страховика за шкоду завдану життю і здоров`ю потерпілих договором визначено в сумі 100000 грн.. Представник позивача [PERSON] . 04.08.2016 звернувся до ПрАТ «Страхова Група «ТАС» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та подав заяву про виплату страхового відшкодування. За заявою ПрАТ «Страхова Група «ТАС» було заведено страхову справу, з якої вбачається, що ДТП визнано страховою подією, проте у виплаті страхового відшкодування відмовлено, у зв`язку з тим, що заявником надано неналежні банківські реквізити потерпілої для перерахування коштів. Згідно з заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.10.2017 позов [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» про відшкодування шкоди задоволено, ухвалено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» на користь [PERSON] 9390 грн. на відшкодування майнової шкоди, 16501 грн. 44 коп. на відшкодування моральної шкоди, та 4000 грн. на покриття витрат з правової допомоги, а всього стягнути 29891 грн. 44 коп. Також стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» на користь держави 640 грн. судового збору. Вказане рішення набрало законної сили 09.11.2017. Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 01.02.2019, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» задоволено, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року в частині відшкодування моральної шкоди змінено, зменшено розмір моральної шкоди до 14616,00 грн, у решті рішення залишено без змін. Вказане рішення набрало законної сили 01.02.2019. Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд першої інстанції визнав відмову відповідача у виплаті страхового відшкодування такою, що не ґрунтується на матеріалах страхової справи, тобто є явно надуманою. Суд апеляційної інстанції вказаний висновок суду першої інстанції не спростовував. Відповідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Артемчука Т.В. про закінчення виконавчого провадження №57703153 встановлено, що згідно з платіжним дорученням №352 від 19.11.2018 на суму 29891,44 грошові кошти було перераховано на рахунок уповноваженого представника стягувача, виконавче провадження закінчено у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (а.с.101). У ч.2 ст.625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Грошовим слід вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу грішми, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму. Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника, яким у цих правовідносинах є страховик. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі на підставі укладеного між позивачем та відповідачемя, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Отже, у даній справі правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст.625 ЦК України. Таким чином, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до абз. 1 п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст.35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний, зокрема, у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Згідно з п.36.5 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Встановлено, що позивач через свого представника належним чином виконала свої зобов`язання, визначені нормами матеріального права та 04.08.2016 звернулась до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.94). Однак відповідач не виконав належним чином своїх зобов`язань за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у визначений законом строк (протягом 90 днів після отримання заяви про страхове відшкодування). Статтею 625 ЦК України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч.5 ст. 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст.625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. З рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст.11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15. При цьому, рішення Святошинського районного суду м.Києва від 30.10.2017, так само, як і постанова Київського апеляційного суду від 01.02.2019 підтверджують факт невиконання Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» зобов`язань за вказаним договором. Таким чином початок перебігу строку для нарахування пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних починається з наступного дня після закінчення строку, визначеного п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Тобто протягом 90 днів після отримання заяви про страхове відшкодування, і такий строк сплив 02.11.2016 (04.08.2016 + 90 днів). Тому починаючи з 03.11.2016 відповідач допустив прострочення грошового зобов`язання. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 569/3369/16-ц. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Щодо заяви відповідача про застосування спеціального строку позовної давності до позовних вимог про стягнення пені слід зазначити про таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з вимогами ч.2 ст.258 ЦК України нарахування пені не може перевищувати одного року. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). У зв`язку з чим суд вважає, що оскільки позивач звернулась до суду з даним позовом 25 червня 2019 року, виплачені грошові кошти були позивачу 19 листопада 2018 то пеня підлягає стягненню за останні 12 місяців перед зверненням до суду з урахуванням дати сплати страхового відшкодування, тобто з 24 червня 2018 до 19 листопада 2018. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 3466,07 грн, виходячи з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діла в період з з 24 червня 2018 до 19 листопада 2018., тобто в межах строку позовної давності. Також суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення із страхової компанії інфляційних втрат в розмірі 5 979,89 грн в частині стягнення за період з 03.11.2016 тобто з дати прострочення виконання грошового зобов`язання і до дати його виконання, тобто до 19.11.2018, а також, трьох відсотків річних в розмірі 1 473, 58 грн за вказаний період, оскільки такі вимоги підтверджені зібраними у справі доказами, а також узгоджуються з вказаними вище нормами матеріального права. Відповідач вказаний розмір боргу за цей період не спростував, що є його процесуальним обов`язком відповідно до ст. 81 ЦПК України. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 3466,07 грн, інфляційні втрати в розмірі 5 979,89 грн, а також, три відсотки річних у розмірі 1 473, 58 грн. Окрім того, в порядку положення ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, у розмірі 677,83 грн. Також, слід зазначити, що позивач просить відшкодувати витрати на правову допомогу в розмірі 9000,00 грн, які були надані на підставі договору про надання професійної правничої допомоги №0081-ц від 21.06.2019, укладеного з Адвокатським обєднанням «ГРАНД ГРУП ПАРТНЕРС» замовлення №1 від 21.06.2019, акту виконаних робіт від 21.06.2019 та квитанції про оплату від 20.09.2019. Згідно зі ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частинах п`ятій, шостій статті 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач подав відповідне клопотання у якому наголошував на порушенні принципу співмірності між розміром витрат на правову допомогу - 9000,00 грн та розміром позовних вимог - 12378,45 грн, просив зменшити заявлений розмір витрат. При вирішенні питання про розмір судових витрат, суд вважає, що всі дії, вчинені на підставі договору про надання професійної правничої допомоги №0081-ц від 21.06.2019, є правничою допомогою в розумінні вимог закону в межах саме даної цивільної справи. У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, приходить до висновку про часткове задоволення вимоги про відшкодування судових витрат, з огляду на наступне. Формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар (плата за договором), порядок обчислення якого (фіксований розмір чи погодинна оплата), підстави для зміни його розміру, порядок сплати, умови повернення тощо відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру» визначаються в договорі про надання правової допомоги. Зважаючи на викладене, враховуючи предмет позову та незначну складність справи, час, витрачений адвокатом для надання послуг, з урахуванням обсягу роботи, зазначеної в актах, та кількості годин, необхідних, з точки зору суду, для її виконання фахівцем у галузі права, з урахуванням зібраних та наданих суду доказів, беручи до уваги часткове задоволення позову, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд вважає, що сума 9000,00 грн. не є співмірною, а відтак, приходить до висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 4500,00 грн., що буде за даних обставин справи буде справедливим і співмірним відшкодуванням таких.

Outcome: partial