Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок №241, розташований по провулку Мисливському в м.Маріуполі. З метою благоустрою домоволодіння, позивач на належній йому земельній ділянці самочинно збудував житлову прибудову, житловий будинок літ.Д-1, гараж літ.Г-1 та веранду літ.а-1. При зверненні до Управління державного архітектурно-будівельного контролю, позивачеві надана відповідь, що в разі визнання права власності на самочинне будівництво, вони приймаються в експлуатацію за результатами проведеної технічної експертизи в порядку вимог ст.376 ЦК України та рекомендовано звернутись до суду. На підставі викладеного просив визнати за ним право власності на самочинно зведені будови, а саме на житловий будинок літ.Д-1, гараж літ.Г-1, прибудову літ.а-1, вбиральню літ.В-1, які розташовані на належній йому земельній ділянці за адресою: м.Маріуполь, пров.Мисливський, 241. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 24.10.2018 року залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за ним права власності на самочинно зведені будови, а саме на прибудову літ.а-1, вбиральню літ.В-1. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав відзив на позов, в якому вказав, що правовстановлюючих документів на житловий будинок та земельну ділянку позивачем не надано. [PERSON] здійснив самочинну реконструкцію житлового будинку, а не будівництво нового обєкта нерухомого майна. Крім того, житловий будинок літ.Д-1 був збудований в 1964 році, прибудова літ.а-1 та вбиральня літ.В-1 збудовані в 1973 році попереднім власником домоволодіння. Наголосив, що до висновку експерта слід ставитись критично. Так, експертом на відповідність будівельним нормам та правилам досліджувались лише житловий будинок літ.Д-1 та гараж літ.Г-1. До позову не було додано доказів погодження з місцевими органами архітектури і містобудування розташування гаражу по лінії забудови.\~ Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок №241, розташований по провулку Мисливському в м.Маріуполі, що підтверджується договором купівлі-продажу від 24.03.2006 року, а також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10231156 від 29.03.2006 року. Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №127344, [PERSON], на підставі рішення Маріупольської міської ради від 26.09.2006 року №5/5-422 є власником земельної ділянки площею 0,0487га, розташованої по пров.Охотнічий (Мисливський), 241 в м.Маріуполі. Згідно довідки ДКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» №10 від 04.06.2018 року в домоволодінні по пров.Мисливському, 241, [PERSON] самочинно збудовані житловий будинок літ.Д-1, гараж літ.Г-1. Управління державного архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради за результатами розгляду звернення [PERSON] з приводу введення в екслуатацію самочинно збудованого житлового будинку літ.Д-1, гаражу літ.Г-1, розташованих по пров.Мисливському, 241 в м.Маріуполі, у своєму листі від 06.06.2018 року, рекомендували звернутись до суду з позовом про визнання прав власності на самочинно збудоване нерухоме майно.\~\~ Висновком експертного дослідження будівельно-технічної експертизи №26 від 14.06.2018 року, складеного судовим експертом [PERSON], встановлено, що конструкція будов: житловий будинок літ.Д-1, гараж літ.Г-1, розташовані за адресою: м.Маріуполь, пров.Мисливський, буд.241, не суперечать вимогам ДБН Державних будівельних норм України. Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності здобувається в порядку, передбаченому законом. Згідно ч.2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог п.п.1, 5 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з вимогами ч.ч.1, 2, 6 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до вимог ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під вже побудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самовільно збудоване на ній, якщо це не порушує прав інших осіб. Відповідно до вимог ст.331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Згідно з п.п.2, 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», відповідно до статті 376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема: про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно власником земельної ділянки: про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво, про відшкодування витрат на будівництво, здійснене на земельній ділянці, яку особі не було відведено; про знесення самочинно збудованого нерухомого майна; про зобов'язання особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, провести відповідну перебудову; про стягнення витрат, пов'язаних із приведенням земельної ділянки до попереднього стану. При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Згідно п.п.9,12 вищевказаної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 ЦПК України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. У справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені на ній будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Як було зазначено вище, позивач є власником земельної ділянки на якій розміщені спірні будови. [PERSON] в установленому законом порядку звертався до компетентного органу з питанням з приводу введення в експлуатацію самочинно збудованих обєктів нерухомості, що підтверджується листом Департаменту держаної архітектурно-будівельного контролю від 06.06.2018 року, в якому позивачу було відмовлено у введені їх в експлуатацію та рекомендовано звернутись до суду. Висновком експертного дослідження будівельно-технічної експертизи №26 від 14.06.2018 року порушень державних будівельних норм не виявлено. В суді відсутні будь-які підстави не довіряти вказаному висновку судового експерта, тому він приймається як належний та допустимий доказ по вказаній справі. Відповідач зі своєї сторони клопотань про проведення повторного експертного дослідження не заявляв. Таким чином, суд вважає, що визнання права власності на самочинні будови є тим винятковим способом захисту права, з яким чинне законодавство повязує можливість визнання права власності за позивачем. В запереченнях представника відповідача не наведенні належні обґрунтування підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. Так, в матеріалах справи наявні державний акт на право власності на земельну ділянку, договір купівлі-продажу житлового будинку та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, якими підтверджено право власності [PERSON] і на земельну ділянку, і на житловий будинок. Згідно даних технічного паспорту житловий будинок літ.Д-1 був збудований попереднім власником в 1964 році, це перша забудована на земельній ділянці. Отже, вона не може бути реконструкцією житлового будинку літ.А-1, збудованого в 1974 році. В свою чергу гаражу літ.Г-1, по суті являється реконструкцією житлового будинку літ.А-1, однак законодавством не передбачено будь-яких обмежень в можливості\~ визнання права власності на самочинні будови, які є приналежністю до головної речі.\~ Також, ч.5 ст.376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самовільно збудоване на ній, якщо це не порушує прав інших осіб. Отже, вказаною нормою законодавства врегульована можливість визнання права власності на здійснене іншою особою самочинне будівництво власником земельної ділянки. Виходячи з вищевикладеного та зважаючи на те, що самочинне будівництво знаходиться на належній позивачу земельній ділянці, встановлена можливість надійної та безпечної експлуатації обєкта самочинного будівництва, крім того позивачу з незалежних від нього причин відмовлено у прийнятті об'єкта до експлуатації компетентним органом, тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача та визнання за ним права власності на самочинно збудовані будівлі. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved