Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 13.05.2015 р., між нею та [PERSON] був укладений Договір б/н від 13.05.2015 р. про спільну діяльність з реконструкції гаражу [NUMBER] за адресою: [ADDRESS]. Строк реконструкції був встановлений тривалістю не більше 4 (чотирьох) місяців з моменту укладення Договору. Згідно з вищезазначеним Договором, розмір внеску Позивача та Відповідача у спільну діяльність складав по ? частині від загальної приблизної вартості реконструкції Об'єкта. При цьому, відповідно до пп. 1.2.2. Договору, Відповідач був зобов'язаний передати Позивачу грошові кошти в сумі 10 000 (десять тисяч грн.) для початку процесу реконструкції Об'єкту. Частки сторін у праві власності на реконструйований Об'єкт були встановлені наступним чином: для Позивача - ? частина реконструйованого Об'єкта, для Відповідача - ? частина реконструйованого Об'єкта (пп. 1.2.3 Договору). Відповідно до умов Договору, після завершення реконструкції Об'єкта, Позивач повинен був передати Відповідачу ? частину реконструйованого Об'єкта за актом приймання - передачі для подальшого оформлення його права власності на неї (пп. 1.2.4 Договору). Фактично умови Договору не були виконані з боку Відповідача - грошові кошти, відповідно до умов Договору, не були передані Позивачу. У зв'язку з тим, що грошових коштів було недостатньо для здійснення реконструкції - Позивач здійснила не реконструкцію гаражу [NUMBER], а його ремонт. На сьогоднішній день ремонт гаражу завершений та здійснений Позивачем самостійно. Відповідач за весь час ремонту гаражу та після його завершення не приймав жодної участі у фінансуванні цього ремонту. Таким чином, враховуючи, що на дійсний час Відповідач не виконав своїх зобов'язань за цим Договором, Позивач вважає за необхідне вирішити спір в судовому порядку. У судове засідання позивач не з?явилася, про час і місце його проведення повідомлялася належним чином, суду надала заяву про розгляд справи без її участі. У судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між Позивачем та Відповідачем був укладений Договір б/н від 13.05.2015 р. про спільну діяльність з реконструкції гаражу [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] (далі - «Об'єкт»). Підпунктом 1.2.5 п. 1.2 Договору б/н від 13.05.2015 р. про спільну діяльність з реконструкції гаражу передбачено, що у випадку, якщо одна із сторін не виконувала свої зобов'язання з фінансування спільної діяльності (реконструкції майна), ця сторона не набуває права власності на відповідну частину реконструйованого майна і не має права на отримання цієї частини. Відповідно до пп. 1.2.2. Договору, Відповідач був зобов'язаний передати Позивачу грошові кошти в сумі 10 000 (десять тисяч грн.) для початку процесу реконструкції Об'єкту. Частки сторін у праві власності на реконструйований Об'єкт були встановлені наступним чином: для Позивача - ? частина реконструйованого Об'єкта, для Відповідача - ? частина реконструйованого Об'єкта (пп. 1.2.3 Договору). Відповідно до умов Договору, після завершення реконструкції Об'єкта, Позивач повинен був передати Відповідачу ? частину реконструйованого Об'єкта за актом приймання - передачі для подальшого оформлення його права власності на неї (пп. 1.2.4 Договору). Однак, умови Договору не були виконані з боку Відповідача - грошові кошти, відповідно до умов Договору, не були передані Позивачу. Крім того, жодних підтверджень щодо передання грошових коштів Позивачу Відповідачем надано не було. Відповідно до ч. 1 ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить чинному законодавству України. Частиною 2 статті 1130 ЦК України визначено, що спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. Положеннями ст. 1131 ЦК України встановлено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Згідно ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. З огляду на наведені положення Закону суд зазначає, що зміна або розірвання договору можуть здійснюватись у судовому порядку. Таким чином, вбачаючи, що Позивач є позбавленим того, на що він розраховував при укладенні договору, а також враховуючи те, що Позивачем належним чином було обґрунтовано факти, які свідчать про наявність істотного порушення умов Договору Відповідачем, суд вбачає підстави для застосування до виниклих між сторонам правовідносин правил статті 651 ЦК України про розірвання договору. У 1991 році Позивачем було збудовано гараж. Будівельні роботи здійснювали робітники на підставі договору. Розпорядженням Дніпропетровського міського голови № 1288 від 18.08.2008р. гаражу було присвоєно адресу - [ADDRESS]. Судом встановлено, що 09.09.2015 р. на гараж [NUMBER] буд. [ADDRESS], отримано технічний паспорт. Для того, щоб запевнитись у відповідності збудованої будівлі нормам чинного законодавства, Позивач замовила у спеціалізованої організації проведення обстеження будівель та Звіт про проведення технічного огляду. Таким чином, роботи з будівництва гаражу за адресою: [ADDRESS], виконані відповідно до чинних в Україні державних стандартів, норм і правил, що додатково підтверджується Звітом про проведення технічного огляду будівельних конструкцій та інженерних мереж гаражу від 14.09.2015 р., наданим спеціалізованою організацією - ТОВ «Інститут проектування та будівельних експертиз» (ліцензія серії АВ № 588433, видана інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю у Дніпропетровській області 11 листопада 2011 р., строк дії - по 10 листопада 2016 р.). Отже, хоча будівництво господарської будівлі було здійснене за відсутності необхідних дозвільних документів та проектної документації, це будівництво не порушує прав та законних інтересів будь-яких осіб, а збудовані приміщення можуть використовуватись за функціональним призначенням. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для реєстрації права власності є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 316 ЦК України надано поняття права власності, відповідно до якого Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Приписами ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Здійснення права власності полягає у тому, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням вище викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання права власності, решта позовних вимог не підлягають задоволенню, оскільки позивачем на їх підтвердження не надано належних та допустимих доказів. На підставі ст.ст. 15, 316, 317, 319, 328, 392, 651, 1130, 1131 Цивільного Кодексу України, та

Outcome: partial