Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № Ф060187П від 17.03.2006 року, яка становить 9392,78 дол. США, що еквівалентно 210883,22 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач відповідно до укладеного кредитного договору з урахуванням додаткової угоди отримав кредит та зобовязався його повернути зі сплатою відсотків за користування ним. Взяті на себе зобовязання відповідач не виконує, що є підставою для звернення до суду з відповідними вимогами про стягнення заборгованості. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував з підстав їх необґрунтованості та недоведеності, просив застосувати насідки пропущення строків позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.03.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступник Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та [PERSON] був укладений договір відновлювальної кредитної лінії № Ф060187П, відповідно до умов якого банк зобовязався надати відповідачу декількома траншами грошові кошти в межах ліміту заборгованості до 30487 дол. США зі сплатою 12,5 відсотків річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту до 16.03.2016 року. Згідно додаткової угоди № 1 від 15.12.2008 року внесено зміни до вказаного кредитного договору, зокрема збільшено відсоткову ставку за користування кредитними коштами і визначено її в розмірі 15 відсотків річних, починаючи з 20.10.2008 року. На час звернення до суду відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконав. За розрахунками позивача, які суд вважає вірними, відповідач станом на 24.07.2015 року має заборгованість в сумі 9392,78 дол. США (що за курсом НБУ станом на 27.04.2015 року еквівалентно 210883,22 грн.), яка складається з наступного: заборгованість за кредитом в сумі 6894,79 дол. США, заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом в сумі 1355,99 дол. США, пеня за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 895,56 дол. США та пеня за несвоєчасне повернення відсотків в сумі 246,44 грн. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.\~ 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України). Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошові зобовязання.\~ Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1\~ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання\~настають правові наслідки, встановлені\~договором або законом. Таким чином, суд вважає, що належними та допустимими доказами було доведено те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та не сплатив борг за кредитним договором, а тому позовні вимоги є обґрунтованими. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача відносно того, банком пропущено строки позовної давності при зверненні до суду з відповідними вимогами. Оскільки положеннями ст. 257 ЦК України визначено загальну позовну давність тривалістю у три роки, яку відповідно до вимог ч. 1 ст. 259 ЦК України за домовленістю сторін може бути збільшено. До вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Відповідно до матеріалів справи останній черговий платіж позичальником сплачено 13.01.2014 року (з цього часу і почалось прострочення заборгованості), кінцевий термін повернення кредитних коштів сторонами визначено 16.03.2016 року, з позовом банк звернувся 23.06.2015 року, пеню нараховано за період з 26.04.2014 року по 14.04.2015 року. Отже, вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та відсотками предявлені позивачем в межах трьохрічного терміну позовної давності. Разом з тим, суд вважає, що позивачем нараховано пеню за порушення умов кредитного договору за межами річного строку спеціальної позовної давності, тому суд не враховує суму пені, нараховану за несвоєчасне погашення кредиту: 26.04.2014 року 212,48 грн., 13.05.2014 року 449,75 грн., 11.06.2014 року 555,55 грн., а також суму пені, нараховану за несвоєчасне погашення відсотків: 26.04.2014 року 52,09 грн., 13.05.2014 року 118,47 грн., 11.06.2014 року 154,21 грн. Крім того, суд не погоджується з сукупним розміром пені (24097,15 грн.), нарахованої в межах річного строку позовної давності з звязку з наступним. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеній у рішенні від 11.07.2013 року №7-рп/2013у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із\~ споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію\~ принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Згідно вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, штраф та пеня є видами неустойки. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу). Враховуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, суму збитків позивача, а також інші обставини справи, суд вважає, що сума неустойки має бути зменшеною до 5000 грн. Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 03.09.2014 року у справі № 6-100цс14. Розглядаючи вказану справу, Верховний Суд України дійшов висновку, що ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. За наведених обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Всі інші доводи представника відповідача, викладені в його письмових запереченнях, стосовно: порушення банком умов кредитного договору та договору поруки, порушення строків позовної давності, не доведеності факту видачі кредитних коштів, неналежного розрахунку заборгованості та інше, не ґрунтуються на вимогах чинного\~законодавства та не підтверджуються матеріалами справи. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №Ф060187П від 17.03.2006 року в розмірі 8250,78 дол. США та 5000 грн. пені. Крім того, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 2108,83 грн.

Outcome: partial