Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

Уточнившись з позовними вимогами [PERSON] (яка змінила прізвище на « [PERSON] ») звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову вказує, що 09.01.2015 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого вона передала відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 2500 євро, а останній отримав їх та зобов`язався повертати рівними частинами по 200 євро + 3% річних щомісячно. А у випадку не розрахунку зобов`язався сплатити підвищені проценти у розмірі 10% щомісячно. Вказаний факт підтверджується власноручно написаною [PERSON] , в присутності свідка [PERSON] розпискою. Також вказує, що протягом часу користування грішми відповідач повернув їй 21.03.2015 року лише 45 євро і більше коштів не повертав, хоча строк їх повернення закінчився. Таким чином заборгованість [PERSON] становить 2455 євро, що складає 79247 грн. 40 коп. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір є укладеним з моменту передання грошової суми Позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином заборгованість відповідача на день подачі позову до суду з урахуванням індексу інфляції становить 216218 грн. 40 коп. Також вказує, що 10% від суми заборгованості щомісячно становлять 8838 євро, що за курсом НБУ на день подачі позову до суду складає 285290 грн. А тому, просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь борг за Договором позики від 09.01.2015 року в загальній сумі 501509 грн. 04 коп. та судові витрати по справі. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.04.2018 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2018 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто із [PERSON] на її користь борг за Договором позики від 09.01.2015 року в сумі 343320 грн. 55 коп. та судовий збір в розмірі 3433 грн. 20 коп. 14.12.2018 року [PERSON] подано заяву про перегляд заочного рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.05.2018 року. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.02.2019 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2018 року задоволено, заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.05.2018 року скасоване, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 01.03.2019 року [PERSON] подано відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому він вказує, що позовні вимоги [PERSON] про повернення боргу визнає частково, а саме на суму 3162,5 євро, що в переводі в національну валюту України еквівалентно 97183 грн. 63 коп. Також просить врахувати, що в розписці чітко не визначена періодичність сплати 10%, зокрема чи такі проценти є річними, а чи щомісячними, тому їх нарахування взагалі є безпідставним. Крім того, просив застосувати строки позовні давності та врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 28.03.2018 року № 444/9519/12 про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування припиняється право на нарахування відсотків, передбачених договором. Також просив відмовити в нарахуванні інфляційних, оскільки зобов`язання визначені в іноземній валюті. 18.03.2019 року представником позивачки - Свистун Ю.Л. було подане клопотання про заміну первісного відповідача [PERSON] на [PERSON] , оскільки первісно в позовній заяві було помилково вказано прізвище відповідача « [PERSON] », а згідно паспортних даних його прізвище « [PERSON] ». Вказане клопотання судом було задоволено. Крім того, в ході розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] 17.04.2018 року змінила своє прізвище на « [PERSON] », що стверджується відповідним свідоцтвом про зміну імені (а.с. 164). В судовому засіданні позивачка [PERSON] (с/з 18.03.2019 року) та її представник Свистун Ю.Л. (с/з 18.03.2019 року, 03.07.2019 року) позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. В судовому засіданні 16.10.2019 року представник позивачки [PERSON] - адвокат Свистун Ю.Л. просила стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] борг за Договором позики від 09.01.2015 року без врахування індексу інфляції, а також стягнути судовий збір по справі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Манзар Т.В. (с/з 18.03.2019 року, 03.07.2019 року та 16.10.2019 року) та адвокат Новіков В.І. позовні вимоги [PERSON] визнали частково на суму заборгованості 3162,5 євро. Просили врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 28.03.2018 року № 444/9519/12 про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування припиняється право на нарахування відсотків, передбачених договором. Також просили застосувати строки позовної давності та врахувати те, що нарахування 10% саме щомісячно умовами розписки не передбачено та те, що зобов`язання відповідача визначено в іноземній валюті, тому нарахування інфляційних є безпідставним. Суд, заслухавши пояснення позивачки [PERSON] , її представника - адвоката Свистун Ю.Л., пояснення представників відповідача [PERSON] - адвокатів Манзар Т.В., Новікова В.І., дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що 09.01.2015 року між позивачкою [PERSON] (в розписці прізвище [PERSON] , змінила його на [PERSON] 17.04.2018 року) та відповідачем [PERSON] був укладений Договір позики, відповідно до умов якого позивачка передала у власність відповідачу, а останній отримав грошові кошти в сумі 2500 євро та зобов`язався повертати їх рівними частинами по 200 євро + 3% річних щомісячно. А у випадку не розрахунку зобов`язався сплачувати проценти у розмірі 10%. Вказаний факт підтверджується власноручно написаною [PERSON] , в присутності свідка [PERSON] розпискою. Оплата мала здійснюватися з 15 лютого і до 20 лютого щомісячно і до закінчення виплати боргу (а.с. 4, 59). Строк повернення коштів закінчився 20.03.2016 року (при виплаті по 200 євро щомісяця, починаючи 15.02.2015 року, з урахуванням періоду сплати з 15 по 20 число кожного місяця), однак борг позивачці [PERSON] відповідачем [PERSON] не повернутий. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір є укладеним з моменту передання грошової суми Позичальнику. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] згідно Договору позики від 09.01.2015 року (розписка) мав щомісячними платежами по 200 євро та + 3% від суми боргу в строк з 15 по 20 число кожного місяця повертати позивачці [PERSON] отриману ним позику. Виходячи із умов самого Договору, строк повернення отриманих відповідачем коштів та нарахованих на них процентів закінчився 20.03.2016 року (при врахуванні визначеного умовами договору графіку повернення позики, тобто при виплаті по 200 євро щомісяця, починаючи 15.02.2015 року, з урахуванням періоду сплати з 15 по 20 число кожного місяця). Представником відповідача [PERSON] - Манзар Т.В. 18.03.2019 року до суду була подана заява про застосування строку позовної даності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявляти вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної даності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі №6-11цс13 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі 444/9519/2. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до умов Договору позики від 09.01.2015 року строк погашення як позики, так і процентів визначено щомісячними платежами (по 200 євро + 3% щомісячно), то право позивачки на отримання процентів та частини позики вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового (щомісячного) платежу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем [PERSON] обов`язку з внесення чергового платежу по поверненню самої позики та сплати відсотків обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Враховуючи, що позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом 21.03.2018 року, строк в межах якого мали б підлягати до стягнення відсотки та щомісячні платежі за позикою становить з 21.03.2015 року по 20.03.2018 року включно. При цьому суд вважає, що строк позовної давності перерваним не був так, як платіж на суму 45 євро, про який вказує позивачка та її представник, не можна вважати таким, що сплачений відповідачем на виконання умов Договору позики, оскільки із дубліката квитанції №2015032170004647 від 21.03.2015 року вбачається що призначенням такого платежу є відкриття депозиту № [NUMBER] . До того ж з вказаної квитанції вбачається, що і відправником і отримувачем є одна особа - [PERSON] (а.с. 9). З виписки по картках за період з 01.03.2015 року по 30.03.2015 року, наданої позивачкою в якості доказу (а.с. 10), вбачається, що зарахування переказу на суму 45 євро на карту відбулося 19.03.2015 року, тобто поза трирічним строком позовної давності. До того ж, з вказаної виписки не вбачається на чию саме картку (позивачки чи іншої особи) відбулося таке зарахування та призначення такого платежу. Крім того, вказана виписка і не може бути належним та допустимим доказом, оскільки вона взагалі ніким не підписана. Разом з тим, суд враховує наступне. У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи, що строк дії Договору позики від 09.01.2015 року закінчився 20.03.2016 року, тому нарахування позивачкою [PERSON] відсотків передбачених договором позики після 20.03.2016 року і до подачі позову до суду є безпідставним. В даному випадку права та інтереси позивачки можуть бути забезпечені лише в порядку ч. 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Однак з такими саме вимогами, в частині стягнення з відповідача процентів у розмірі 3% річних від простроченої суми, позивачка до суду не зверталася. Таким чином до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає борг та відсотки (3% щомісячно, які передбачені договором) за період з 21.03.2015 року і до 20.03.2016 року (до закінчення строку договору) в загальній сумі 3162,5 євро, що станом на день винесення рішення згідно курсу НБУ еквівалентно 86278 грн. 33 коп., з яких: позика - 2300 євро та відсотки 862,5 євро. Щодо доводів позивачки та її представника про необхідність нарахування відсотків на прострочену заборгованість у розмірі 10% щомісячно, суд приходить до наступного. Умови договору мають бути зрозумілими та чіткими. З укладеного між сторонами Договору від 09.01.2015 року (розписка) дійсно вбачається, що ним передбачено, що у випадку не розрахунку процент збільшується до 10%. Однак ця умова не визначає точно з якого саме часу збільшуються відсотки, оскільки не зрозумілим є словосполучення «у випадку не розрахунку», що саме мали на увазі сторони під час укладення такого договору, чи це прострочення щомісячного платежу, а чи це - не повернення всього боргу. Більш чіткого визначення з якого саме моменту збільшуються відсотки до 10% умови договору не містять. А відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За таких підстав, суд вважає, не доведеними вимоги позивачки [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] відсотків за Договором позики від 09.01.2015 року саме у розмірі 10% щомісячно, а відповідно і такими, що не підлягають до задоволення. Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення з останнього на її користь інфляційних, в зв`язку з їх безпідставністю, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні). Так, за змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 року N 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Такими чином, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Оскільки, в даному випадку, зобов`язання відповідача [PERSON] визначені в іноземній валюті, а саме в євро, тому інфляційні втрати на існуючу заборгованість не нараховуються, а тому заявлені позивачкою [PERSON] вимоги в цій частині до задоволення не підлягають. А тому, з урахуванням викладеного, а також враховуючи те, що позивачка просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість саме у національній валюті України, до стягнення із відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає борг за Договором позики від 09.01.2015 року, який еквівалентний 3162,5 євро, а саме 86278 грн. 33 коп. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 862 грн. 78 коп., виходячи із наступного розрахунку: 86278 грн. 33 коп. /сума на яку задоволено позовні вимоги/ х 5010 грн. 09 коп. /сума сплаченого судового збору/ : 501509 грн. 04 коп. /сума на яку заявлено позовні вимоги/ = 862 грн. 78 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial