Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги обґрунтовув тим, що йому та його батьку [PERSON], по ? частині кожному, на праві приватної власності належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. 13вересня 2004 року його батько помер. До спадщини також увійшла і ? частина вищевказаної квартири. При зверненні до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав, він вияв втрату оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру, тому нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Інші спадкоємці до майна померлого батька відсутні. Тому вважає своє право порушеним. Також вказав, що отримати дублікат або належним чином завірену копію позивач не має можливості у звязку зі смертю свого батька [PERSON] як співвласника квартири. Відсутність свідоцтва позбавляє позивача права розпоряджатись та належним чином зареєструвати право власності на квартиру. Просив суд визнати за ним право власності на ? частину кватири, що розташована за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті [PERSON]; визнати за ним право власності на ? частину кватири, що розташована за адресою: [ADDRESS], у звязку з втратою правовстановлюючого документу. Позивач в судове засідання не зявився. Про час, день та місце слухання справи повідомлений. Направив до суду клопотання про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Клопотання про відкладення розгляду справи не надсилав. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Клопотання про відкладення розгляду справи не надсилав. За таких обставин та за відсутності заперечень, суд ухвали провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінал реєстраційної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. При цьому, за ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що на підставі розпорядження Органу приватизації учбово-спортивного центру Центрального комітету товариства сприяння обороні України №25 від 30 листопада 1999 року було видано [PERSON] та [PERSON] свідоцтво про право власності на житло, а саме кватиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Право власності на кватиру було зареєстровано в КП БТІ за №17/21 від 19 лютого 2000 року. Право власності [PERSON] та [PERSON] на вищевказану квартиру також підтверджується оглянутою в судовому засіданні інвентаризаційної справи. Відповідно до копії паспорта [PERSON] зареєстрований з 11 вересня 1982 року за адресою: [ADDRESS]. З довідки КП «Борщагівка» №339 від 14 вересня 2015 року, померлий [PERSON] був також зареєстрований за вищевказаною адресою з 11 вересня 1982 року по день смерті. Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна №102494791 від 03 листопада 2017 року в реєстрах відсутні відомості щодо реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до статті 2 вищевказаного Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. На підставі наданих документів, оскільки право власності на кватиру було зареєстровано у встановленому законом порядку, суд вважає доведеним, що квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на право спільної сумісної власності, тобто по ? частині кожному, - [PERSON] та [PERSON]. 13 вересня 2004 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-БК №511773 виданого виконавчим комітетом Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. [PERSON] був батьком [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження №639801, виданого Камянською сільською радою Новобузького району Миколаївської області. З матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON] встановлено, що спадщину прийняв син [PERSON] померлого шляхом подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини та проживання з померлим на час відкриття спадщини. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину, після смерті [PERSON]ГО. з матеріалів спадкової справи, не встановлено. За життя померлий [PERSON] заповіту не складав. За ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України він не заявив відмову від неї. Ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Відповідно до встановленої черговості в першу чергу спадкують дружина та діти померлого. На підставі наведеного, враховуючи, що у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено постановою нотаріусом від 03 квітня 2017 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання за [PERSON] право власності на ? частину квартири підлягають задоволенню. Встановлено, що оригінал свідоцтва про право власності на кватиру, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], втрачений. У звязку з відсутністю оригіналу свідоцтва про право власності на житло від 30 листопада 1999 року [PERSON] було опубліковано оголошення в газеті про загублення свідоцтва. Однак, видати дублікат вищевказаного свідоцтва про право власності на житло, неможливо, у звязку з відсутністю оригіналу розпорядження Органу приватизації учбово-спортивного центру Центрального комітету товариства сприяння обороні України №25 від 30 листопада 1999 року в Архівному секторі Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області. Відсутність свідоцтва на право власності на житло позбавляє позивача права розпоряджатись та належним чином зареєструвати право власності на квартиру. Згідно положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно дост.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не оборонені законом. Згідно ст. 373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що перебути піл особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно ст. 374 ч.1 та ч.4 ЦК України, суб'єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Права та обов'язки суб'єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюються законом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його І т іза власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі IIз угати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Також слід зазначити що, пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року суд акцентував увагу на Рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Stretch v. United Kingdom» («Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії»), виходячи зі змісту пунктів 32-35 якого звертаючись із заявою до уповноважених органів та, виконуючі визначені чинним законодавством умови, та, дотримуючись відповідного порядку, позивач мав право очікувати про набуття майнового права в значенні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції. У вказаному рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчиненні з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та відповідно відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. Оскільки, іншим чином, ніж в судовому порядку, визначити право власності за позивачем на квартиру неможливо, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог та визнання за позивачем право власності на 1/ частину квартири. Враховуючи, що ? частина квартири належить позивачу на праві власності, та ? частина квартира належить позивачу в порядку спадкування, тому суд визнає за [PERSON] право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи викладене, на підставі статей 328, 374, 392 ЦК України та

Outcome: approved