Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що 27.10.2007 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб під час якого у них народилось двоє дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Натомість, спільне сімейне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаємопорозуміння, несумісність характерів, відмінність поглядів на подружнє життя та нормальні стосунки між чоловіком та жінкою, втрату почуття любові та поваги один до одного. Зазначала, що фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені з 2017 року, вони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету та проживають окремо, при цьому вона разом з їх спільними дітьми проживає в іншій області. Вважає, що на даний час їх шлюб існує формально та подальше його збереження суперечить її інтересам, а тому звернулась до суду з даним позовом і просила розірвати шлюб між нею та відповідачем. В рамках судового розгляду даного спору за клопотанням відповідача [PERSON] судом було надано сторонам строк для примирення тривалістю два місці та на цей період провадження у справі зупинено. По закінченню наданого сторонам строку на примирення провадження у справі поновлено та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі в якій позовній вимоги підтримала та просила задовольнити. Крім того, зазначала, що з 2017 року вона проживає окремо від відповідача, з ним не спілкується, при цьому протягом наданого судом строку для примирення відповідач не вчинив будь-яких дій для примирення, у своєму клопотанні посилався на обставини, які не відповідають дійсності та вважає, що таким чином останній обрав тактику затягування судового розгляду справи. Звертала увагу на неприпустимість примушування до шлюбу. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідач,\~будучи належним\~чином \~повідомленим про\~час та\~місце розгляду\~справи,\~в \~судове засідання\~ не\~з`явився,\~ про\~причини своєї\~неявки суд\~не повідомив,\~не звертався\~до суду\~ з\~мотивованим клопотанням\~ про\~відкладення \~розгляду \~справи \~чи \~про розгляд\~справи \~без його\~участі,\~а також\~ у\~встановлені \~судом строку\~ не\~ подав відзиву чи заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження. Згідно ст.\~280\~ЦПК України,\~суд може\~ухвалити заочне\~рішення на\~підставі наявних\~у справі\~доказів за\~одночасного існування\~таких умов:\~ відповідач\~належним чином\~повідомлений про\~дату,\~час і\~місце судового\~засідання;\~ відповідач\~не з`явився\~в судове\~засідання без\~поважних причин\~або без\~повідомлення причин;\~ відповідач\~не подав\~відзив;\~ позивач\~не заперечує\~проти такого\~вирішення справи.\~ У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив та не направив відзиву, а позивач не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 27 жовтня 2007 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, актовий запис №2163 (а/с 3). Під час вказаного шлюбу у сторін народилось двоє дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про народження (а/с 5,6). Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що сторони примирились, підтримують між собою шлюбні стосунки та ведуть спільне господарство. Враховуючи обставини справи, суд вважає, що сім`я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, позивач не заявила про своє бажання змінити прізвище на дошлюбне. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. З урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого нею при зверненні до суду судового збору в розмірі 908 грн. та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved