Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом уточнюючи його, просив стягнути з відповідача на його користь інфляційні витрати у розмірі 123753 грн. 79 коп. та три відсотка річних за користування чужими грошима в розмірі 28755 грн. 12 коп. Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 27 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, стягнути судовий збір сплачений при подачі позову та апеляційної скарги. В обґрунтування скарги посилається на неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, рішення є незаконним та необгрунованим. Суд ухвалюючи рішення помилково вважав, що рішення суду від 27.01.2016 року виконується у примусовому порядку та керувався ЗУ «Про виконавче провадження». Вказує, що суд не врахував і не встановив всіх обставин, які впливають на правильність вирішення спору, посилаючись на норму права, яка регулює правовідносини у даному спорі та невірно застосував правову позицію ВСУ. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання\~ (стаття 625 ЦК України). З таким висновком суду, судова колегія не погоджується з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам закону, оскільки висновок суду не відповідає обставинам справи і суд дійшов його з порушенням норм матеріального і процесуального права. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Валківського районного суду Харківської області від 27 січня 2016 року, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики задоволений та вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 694 327 грн. 68 коп., 3% річних за прострочення погашення грошового зобовязання за договором позики в розмірі 17 358 грн. 19 коп., а також виплати по сплаті судового збору в сумі 3 654 грн. 00 коп. (а.с.6-7), яке набрало законної сили. Відповідно листа №9054 від 19.12.2016 року Валківського районного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Харківській області, 5 травня 2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного рішення. Станом на 19.12.2016 року, боржник [PERSON] судове рішення не виконав (а.с.8). Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так,у частині пятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду. За змістом положень ст. 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За загальними приписами ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч.2 ст.625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі №6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Внаслідок невиконання боржником грошового зобовязання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобовязання до моменту його усунення. Отже, враховуючи, що між сторонами існує грошове зобовязання, прострочення у його виконанні, нарахування вказаних витрат є грошовим зобовязанням і вважається особливим засобом відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання та способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) за користування грошовими коштами. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Статтями 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. З огляду на вищевикладене, оскільки висновок суду про відмову у задоволенні позову не відповідає обставинам справи і не узгоджується з наявними в ній доказами і судом першої інстанції були допущені порушення норм матеріального і процесуального права і це призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову. Так, позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення 3 процентів річних і інфляційних втрат відповідно в сумі 28\~755,12 грн. та 123 753,79 грн. при цьому розрахунок наведений виходячи з суми боргу 715\~339,87 грн. (694\~327,68 (сума боргу) +17\~358,19 (проценти) +3654 (судовий збір)), що є помилковим, оскільки ст.625 ЦК України передбачено нарахування 3 процентів і інфляційних втрат лише на суму боргу . Відповідальність за несплату процентів і судового збору ст.625 ЦК України не передбачено. Тому, судова колегія вважає, що стягненню підлягають 3 проценти річних і інфляційні втрати нараховані лише на суму боргу 694\~327 грн. 68 коп., а не на суму 715\~339,87 грн. Розмір 3 процентів складає 27\~963 грн. 33 коп. (694327,68 (сума боргу) х 490 (кількість днів прострочення) х 3 : 100 : 365). Розмір інфляційних втрат складає 120\~118 грн. 69 коп. (694327,68х112,4 :100 -694327,68) + (694327,68х104,9 :100-694327,68). Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Судом задоволено позовні вимоги в розмірі 148 082,02 грн., що складає 97,1% від загальної суми позову 152 508,91 грн. (148082,02 грн. х 100 % / 152508,91 грн. = 97,1 % ). Матеріали справи свідчать, що позивачем сплачено судовий збір до суду першої інстанції 1 525,09 грн. і до суду апеляційної інстанції 1 677,50 грн., всього 3 202,59 грн. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3109,71 грн. (3202,59:100 х 97,1 %). Відповідно вимог п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Outcome: partial