Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

У червні 2019 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] , а саме за кожним із них по Ѕ частини квартири, мотивуючи тим, що квартира була придбана у період їх шлюбу, який було пізніше розірвано у судовому порядку, з оформленням права власності за відповідачем, котрий для придбання квартири взяв у ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у кредит кошти (т. 1 а.с. 2-6). У липні 2020 року позивач остаточно уточнила позовні вимоги, а саме просила припинити право спільної сумісної власності колишнього подружжя на квартиру [ADDRESS] та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на 1/2 частини цієї квартири (т. 2 а.с. 35-36). Ухвалою судді від 16 липня 2019 року при відкриті провадження у справі до участі у справі було залучено співвідповідачем АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (т. 1 а.с. 75). Ухвалою суду від 26 червня 2020 року було задоволена заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру (справа № 524/4358/19, провадження № 2-з/524/55/20). Відповідачі відзив на позов не подавали. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, які були зазначені у позовних заявах. Відповідач [PERSON] з позовом не погодився, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що квартира була придбана за кошти, які ним були взяті у банку в кредит, який було погашено за кошти його батьків. Підтвердив, що кошти, які були взяті у кредит та від батьків бралися для інтересів сім`ї з метою придбання спірної квартири. Позивач [PERSON] та представник відповідача АТ «Банк «Фінанси та Кредит» у судове засідання повторно не прибули, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи належним чином. Позивач та представники банк просили справу розглядати за їх відсутності. Крім того, представник банку повідомив у письмовій заяві, що кредит, який було взято з метою придбання квартири, було повністю погашено у 2014 році (т. 1 а.с. 101, 124, 127, 147; т. 2 а.с. 73). Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2004 року до 24 січня 2017 року, тобто дати набрання законної сили рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 29 листопада 2016 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. З цього рішення суду постає, що подружжя припинили фактично сімейно-шлюбні відносини з серпня 2015 року ( т. 1 а.с. 12). 02 червня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В., зареєстровано в реєстрі за № 7724. Державна реєстрація права власності на квартиру була здійснена цього ж дня на підставі рішення цього ж нотаріуса. Продаж квартири було вчинено за 286268 грн., які були сплачені покупцем продавцеві у повному обсязі ( т. 1 а.с. 14-15). Квартира була придбана за рахунок кредитних коштів наданих ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відповідачеві [PERSON] , кредит було погашено у повному обсязі у травні 2014 року (т. 1 а.с. 16-20, 101). Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У Постанові Верховного Суду України 25 листопада 2015 року (справа № 6-2333цс15), викладена правова позиція, відповідно до якої, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За правилами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тобто, судом встановлюються обставини по цивільній справі, виходячи із тих доказів, які надані сторонами. Аналізуючи та співставляючи зібрані та надані сторонами у справі та їх представниками докази, суд приходить до переконання, що відповідачем [PERSON] не було надано суду належні і допустимі, безспірнні і допустимі докази на підтвердження факту придбання спірної квартири саме за його особисті власні кошти. Крім того, посилання відповідача [PERSON] на факт отримання допомоги від його батьків щодо погашення кредитних коштів, які були взяті з метою придбання спірної квартири, не свідчать про факт наявності саме у цього відповідача особистих коштів, враховуючи, що відповідач [PERSON] підтвердив у судовому засіданні, що кошти, які бралися у кредит у банку, а також від батьків як допомога, були витрачені саме в інтересах сім`ї для поліпшення житлових умов членів сім`ї. Тому, суд звертає увагу, що згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, суд вважає, що спірна квартира була придбана під час шлюбу за кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, із урахуванням викладеного та за відсутності доказів, що спірна квартира була придбана [PERSON] за його особисті чи за кошти інших осіб, відсутності факту оспорення дійсності договору купівлі-продажу квартири банком або іншими особами, суд дійшов висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Згідно із ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як передбачено ч. 1 ст. 71 СК України майно що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Однак, оскільки між сторонами мається спір щодо належності майна до спільної сумісної власності та розміру ідеальних часток, вони не позбавлені можливості звернутися у суд із позовом про визнання права власності на ідеальну частку у спірній квартирі без виділення в натурі. При визначенні розміру часток та визнання права власності на частку у спільному майні суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіки є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, за загальним правилом у разі визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності подружжя їх частки вважаються рівними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі за № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах ВС у складі колегії суддів Першої судової палати КЦС від 06 лютого 2018 року у справі за № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі за №404/1515/16-ц. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Оскільки квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , відсутності між ними будь-яких домовленостей чи договорів про визначення часток у праві спільної сумісної власності, то суд вважає за можливе визнати по 1/2 її частині за кожним. При цьому, спільна сумісна власність припиняється, оскільки у сторін виникає право спільної часткової власності, у якій визначені ідеальні частки. Віднесення спірного майна, яке було придбано за час перебування у шлюбі, до спільної сумісної власності подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18, у якій Верховний Суд вказав, що висновок судів попередніх інстанцій про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідачі не надали належні і допустимі докази на спростування позову у повному обсязі чи у певній частині, а також щодо встановлених судом обставин. З наведених підстав, враховуючи приписи вказаних правових позицій суду касаційної інстанції, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, зокрема, необхідно припинити право спільної сумісної власності колишнього подружжя -сторін - фізичних осіб на спірну квартиру, визнавши право власності по 1/2 її частині за кожним із них. При цьому, суд враховує наявність заявленого предмету уточненого позову, що у даній справі не ставилася вимога будь-якою із сторін щодо реального розподілу майна подружжя (в натурі), в тому числі іншого майна, а також щодо розподілу зобов`язань за договорами, факт відсутності між позивачем та/або відповідачами кредитно-зобов`язальних відносин, а звідси суд не має можливості розглядати вимоги, які не заявлялися сторонами. Вирішуючи питання щодо судових витрат, зокрема питання про сплачені судові збори, то суд враховує, що позивачем були сплачені судові збори за подання позову в розмірі ціни позову вартості Ѕ частини вартості спірної квартири визначеної за Звітом про проведення незалежної оцінки вартості квартири у 665800 грн. (т. 2 а.с. 81-118), тобто 3329 грн., а також судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 420,40 грн., які і підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача у повному обсязі, тобто на суму 3749,40 грн. При цьому, суд враховує, що позивач у письмовій формі, а також представник позивача у судовому засіданні не просили та не наполягали на стягненні з відповідачів коштів у повернення сплачених інших судових витрат.

Outcome: partial