Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу мотивуючи свої вимоги наступним. Сторони перебувають в шлюбі з 14.08.1993 року. Від шлюбних відносин мають доньку [PERSON], [INFO], яка знаходиться на утриманні позивача. Сімейне життя у сторін не склалося, оскільки відповідач постійно скандалить, пред`являє позивачу претензії у яких позивач не винувата. Це негативно впливає на виховання неповнолітньої доньки і на морально-психологічний стан позивача. Відповідач веде себе все гірше та гірше у зв`язку з чим подальше життя з ним стало нестерпним. У судовому засіданні позивач відсутня, до суду надала заяву відповідно до якої просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином судовою повісткою із рекомендованим повідомленням, яке повернулося без вручення адресату. Відповідно ч.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Тому, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про день та час розгляду справи. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 14.08.1993 року, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Щорського районного управління юстиції району Чернігівській області, актовий запис № 59, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЕЛ №037893. Від подружнього життя сторони мають спільну дитину [PERSON], 26.08.2011 року, що підтверджується, свідоцтвом про народження серії І-ЕЛ №110911. Спільне життя у сторін не склалося, оскільки відповідач постійно скандалить, пред`являє позивачу претензії у яких позивач не винувата. Це негативно впливає на виховання неповнолітньої доньки і на морально-психологічний стан позивача. Відповідач веде себе все гірше та гірше у зв`язку з чим подальше життя з ним стало нестерпним Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін та права дитини, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved