Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-11 00:00:00

У червні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свій позов мотивує тим, що, що 14.06.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 6500 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов укладеного договору, договір складається з заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. Банк свої зобов'язання виконав повністю. У порушення умов договору відповідач зобов'язання за договором належним чином не виконав. Таким чином, у зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 30.04.2014 року має заборгованість - 14 465 грн. 76 коп. В зв'язку з цим, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача заборгованості за кредитним договором, а також понесені позивачем витрати при зверненні до суду з позовною заявою. В липні 2014 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору та відшкодування моральної шкоди за несправедливе нарахування заборгованості. Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що восени 2009 року вона погасила повністю заборгованість по кредитній картці та здала дану карточку в «Приватбанк», а саме керівнику Менського відділення [PERSON] Про те що остання не закрила її картковий кредитний рахунок та самовільно користувалася її кредиткою вона дізналася лише наприкінці 2013 року, коли з банку прийшов лист. Вважає, що в даному випадку вбачаються протиправні дії як банку так і [PERSON] Представник первісного позивача та відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні первісний позов підтримала в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві, також просила відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] з огляду на те, що остання добровільно, відповідно до умов та правил надання банківський послуг, з якими вона ознайомилася та підписала, передала свою кредитну картку довіреній особі, а саме [PERSON] При цьому саме на власнику картки лежить обов'язок по погашення кредитного боргу. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнала, свою зустрічну позовну заяву підтримала в повному обсязі, та пояснила, що вона дійсно мала в користуванні кредитну картку «ПриватБанку», але в листопаді 2009 року вона повністю погасивши заборгованість по ній здала дану картку в банк. Картку вона передала керуючій Менського відділення [PERSON] Окрім картки вона їй віддала і пін-код до неї. В грудні 2013 року їй надійшло повідомлення з банку про наявність заборгованості і вона зразу пішла до [PERSON] При цьому [PERSON] не заперечила факту, що протягом 2009 - 2013 років на її мобільний телефон приходила СМС повідомлення з «Приватбанку», але вона їх не читала та видаляла з телефону. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] вимоги зустрічної позовної заяви не визнала, та пояснила, що з [PERSON] вона товаришувала близько 20 років. В 2009 році в неї було скрутне матеріальне становище, і вона звернулася за допомогою до останньої. Оскільки в тої не було коштів вони домовилися, що [PERSON] надає їй в користування свою кредитну картку з лімітом близько 6 000 грн., а вона знімає з неї кошти, користується ними, але в подальшому зобов'язувалася погасити всі заборгованості по кредитці. Вона, як вони й домовлялася, зняла кошти, і протягом 2009-2011 років гасила заборгованості по кредитці. Потім, майновий стан її погіршився, вона перестала вносити кошти, внаслідок чого й виникла заборгованість. Стосовно даної заборгованості в неї були розмови з [PERSON] в 2012-2013 роках. Вона не відмовляється від того, щоб погасити заборгованість. Зверталася до представника «ПриватБанку» щодо її реструктуризації. Також зазначила, що 2009 році, як вказує [PERSON] вона взагалі не працювала в Менському відділення банку, так як з 2008 року працювала в Чернігівському відділенні. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового засідання, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до норми ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як визначено ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, згідно умов договору про надання банківських послуг (заява клієнта, умови і правила надання банківських послуг), укладеного 14.06.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], банк надав відповідачу платіжну кредитну картку для проведення безготівкових операцій та зняття готівки з сумою кредитного ліміту 6500 грн., базовою процентною ставкою за користування кредитними коштами 36 % річних, зі строком повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач повинна була погашати кредит та проценти за його користуванням щомісячними платежами (а.с.15-28). Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору, відповідач зобов'язався погашати заборгованість за кредитним лімітом, по відсотках за його користування, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Таким чином, судом вважається доведеним факт укладення між сторонами кредитного договору та отримання відповідачем кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 526, ст. 527 ЦК України, зобов'язання взяті сторонами за договором повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору, а в ст. 530 ЦК України вказується, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно полягає виконанню у цей строк (термін). Ст. 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов'язання або односторонню зміну його умов. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (належне виконання). Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено законом або договором, або розірвання договору, сплата неустойки. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частинами 1 та 4 ст. 61 ЦПК України встановлені випадки звільнення від доказування, а саме визнання сторонами по справі обставин. Також вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що вироку у кримінальній справі відносно [PERSON] не має, а наявний лише висновок № 1432 від 23.07.2014 року старшого оперуповноваженого ДС БЕЗ Менського РВ УМВС України в Чернігівській області [PERSON] про припинення перевірки. Як вбачається з оглянутого в судовому засіданні матеріалу № 1432 від 23.07.2014 року, перевіркою проведеною за заявою [PERSON] було встановлено, що факт самовільного використання кредитної картки громадянкою [PERSON] не знайшов свого підтвердження. Рішення прийняте органом внутрішніх справ [PERSON] не було оскаржено. Суд критично оцінює доводи [PERSON] про те, що вона здала свою кредиту картку в Менське відділення КБ «ПриватБанку», а [PERSON] всупереч правилам та вимогам самовільно та протизаконно користувалася кредитною карткою, оскільки, на думку суду, вони є суперечливими і не узгоджуються з іншими доказами по справі. [PERSON] суду не надано жодного доказу, що вона зверталася з заявою до банку про закриття кредитного карткового рахунку. Отже, в судовому засіданні не було встановлено факту самовільного, неправомірного користування кредитною карткою зі сторони [PERSON], навпаки, згідно досліджених доказів судом встановлений факт добровільної передачі кредитної картки зі сторони [PERSON] [PERSON], як довіреній особі, що узгоджується з Умовами і правилами надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Умов і правила надання банківських послуг клієнт може надати доступ до картрахунку Довіреним особам. Згідно пункту 3.7 використання платіжних карток Клієнтом та його довіреною особою здійснюється відповідно до умов договору. Пунктом 8.1 Умов і правила надання банківських послуг передбачено, що власник картки несе відповідальність за операції, що здійснюються з карткою, в тому числі його довіреною особою. В порушення вимог Закону та Договору [PERSON] в односторонньому порядку відмовилася від виконання договірних зобов'язань внаслідок чого по її кредитному картковому рахунку виникла заборгованість в сумі 14 465 грн. 76 коп. (а.с. 8-14). Із доданих до позовної заяви розрахунків заборгованості слідує, що заборгованість за кредитним договором розрахована обґрунтовано, відповідно до вимог кредитного договору. Судом також встановлено, що позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. (а.с.1), який відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню на користь ПАТ КБ «ПриватБанк». Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що первісний позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягаю задоволення, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору та відшкодування моральної шкоди за несправедливе нарахування заборгованості слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: approved