Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що на підставі договору дарування від 11 квітня 2000 року вона подарувала відповідачу належну їй 1/4 частку житлового будинку №138, розташованого по вул.Озерній у місті Павлограді. Зазначений договір вони уклали з метою перешкодити іншому співвласнику будинку - [PERSON] припинити право власності позивача та [PERSON] на належні їм частки у будинку. Позивач та відповідач в усному порядку узгодили порядок користування житловим будинком - позивач користувалася літньою кухнею, а відповідач - жилим будинком. У 2013 році [PERSON]А продала належну їй 1/2 частину будинку третім особам - [PERSON] та [PERSON], які не заперечували проти того, щоб позивач проживала у спірному будинку. З грудня 2013 року відповідач почав чинити їй перешкоди у користуванні будинком, повісив на ворота замки і не впускає позивача на подвір'я, забороняє користуватися житловим будинком, всіляко ображає позивача. Тому позивач просить зобов'язати відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні жилим будинком. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову - [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку №138, розташованого по вул.Озерній у м.Павлограді на підставі договору дарування, укладеного 20 червня 2014 року з [PERSON], який доводиться їй батьком. З січня 2012 року [PERSON] не проживає у спірному будинку. Оскільки вона не є власником, а також членом сім'ї власника, третя особа просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житловим будинком. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет позову, у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON]Ф не визнала, просили відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своїх доводів представник відповідача зазначила, що [PERSON] не проживає у спірному будинку та втратила право користування ним, оскільки не є ні власником, ні членом його сім'ї. Спірне житло не придатне для проживання. Позовні вимоги третьої особи [PERSON] підтримала, просила задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, виходячи з принципу верховенства права, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] та відмовити у задоволенні позову [PERSON] з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що 11 квітня 2011 року [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняв у дар 1/3 частину житлового будинку, що знаходиться у м.Павлограді по вул.Озерна, 138 /а.с.4/. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2011 року було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Павлоградського міськвиконкому про усунення перешкод у здійсненні власником права користування житловим будинком, про вселення, про визнання будівлі житловою, про встановлення права власності на житловий будинок, про встановлення порядку користування житловими будинками, про втрату права користування житлом /а.с.10-12/. Станом на 20 вересня 2014 року власником 1/2 частини житлового будинку №138 по вул.Озерній у м.Павлограді є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2013 року. Власником іншої 1/2 частини зазначеного житлового будинку є [PERSON] на підставі договору дарування від 20 червня 2014 року, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.69-71/. Як вбачається з копії паспорту позивача та копії домової книги, позивач зареєстрована у спірному домоволодінні з 27 листопада 1995 року. З акту квартального комітету вбачається, що відповідач проживає за адресою: [INFO] разом з дружиною [PERSON], яка проживає без реєстрації /а.с.39/. Згідно повідомлення ВАДР ГУ ДМС у Дніпропетровській області, відповідач зареєстрований за вищезазначеною адресою з 18 січня 1996 року /а.с24/. У судовому засіданні [PERSON] суду пояснила, що після укладення договору дарування, тобто після того, як вона перестала бути власником будинку, відповідач дав згоду на проживання позивача у будинку і не заперечував проти її проживання. Про наявність згоди [PERSON] на проживання [PERSON] у спірному житловому будинку свідчить і наявність двох особових рахунків на сплату комунальних послуг, які відкриті на ім'я [PERSON] та на ім'я [PERSON] /а.с.29-30/. [PERSON] укладала договір на користування електричною енергією 16.01.2013 р., тобто після припинення її права власності на частку будинку. Зазначене свідчить про те, що між сторонами склались правовідносини, які регламентуються положеннями цивільного законодавства про договір найму жилого приміщення укладеного на невизначений термін, підстав для припинення якого судом не встановлено. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що їй відомо про те, що позивач подарувала свою частку будинку 138 по вул.Озерній у м.Павлограді [PERSON] У червні 2013 року вона відвідувала [PERSON] за вказаною адресою, у літній кухні були її речі, ліжко, вона там вирощувала городину. У жовтні 2013 року у її присутності [PERSON] не пускав [PERSON] до будинку, виганяв її, а також змінив замок на подвір'я. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що у кінці травня 2015 року вона разом з позивачем приходила до будинку №138 по вул.Озерній у м.Павлограді для того, щоб взяти домову книгу та деякі речі [PERSON], але [PERSON] її не пустив на подвір'я і сказав, що вона у будинку проживати не буде. У вікно вона бачила, що у будинку знаходяться речі позивача. Їй відомо, що позивач жила у зазначеному будинку до жовтня-листопада 2013 року, після чого їй стали у цьому перешкоджати. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що у її присутності [PERSON] не пускав позивача до будинку, махав руками, відштовхував. Замок на вхідних дверях до двору був навісний, хто його повісив їй не відомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила , що проживає поблизу спірного будинку, була квартальною. Позивач не проживала у будинку, а лише користувалася присадибною ділянкою для вирощування городини. Припинила проживати у будинку [PERSON] у 2012 році., проте її ніхто не виганяв. Як вбачається з повідомлень Павлоградського МВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу перешкод у доступі до житла, у зв'язку з чим їй було рекомендовано звернутися до суду /а.с.12-15/. Згідно ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користуватися ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. У відповідності до ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правові позиції Європейського Суду з прав людини, пункт 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до Принципів ООН стосовно літніх людей, прийнятих резолюцією 46/91 Генеральної Асамблеї від 16.12.1991 року, літні люди повинні проживати вдома до тих пір, доки це можливо. Літні люди повинні мати можливість жити в умовах, які є безпечними та можуть бути адаптовані з урахуванням особистих нахилів та можливостей, що змінюються. Відповідно до ст. 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Конституція України гарантує громадянам як захист права власності так і права на житло, і не визначає їх пріоритетності. Суд не приймає доводи представника відповідача та третьої особи про те, що спірне житло не придатне для проживання, оскільки позивач у судовому засіданні зазначила, що у разі відсутності перешкод у доступі до житла, вона має намір його відремонтувати. Крім того акт №16 від 03.12.2014 р. обстеження стану будівель не є належним документом, який визначає придатність чи не придатність будівлі для проживання. Необхідність проведення капітального ремонту сама по собі не виключає право позивача на користування зазначеним житлом. Крім зазначеного, суд приймає до уваги те, що після того, як [PERSON] став власником 1/2 частини житлового будинку, він не заперечував проти проживання [PERSON] у зазначеному будинку, тобто надав згоду на її проживання. Враховуючи, що [PERSON] є людиною похилого віку, вона на законних підставах зареєструвала своє місце проживання у спірному будинку, та у судовому засіданні знайшов своє підтвердження той факт, що саме відповідач [PERSON] чинить позивачу перешкоди у користуванні житлом, суд вважає що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Згідно з положеннями ст. 319 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема шляхом усунення перешкод у здійсненні користування майном особами, в яких відпали законні підстави для такого користування. Згідно ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. ст. 11, 58 - 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Третя особа не надала суду належних та допустимих доказів того, що [PERSON] будь-яким способом порушуються її права, як власника 1/2 частини житлового будинку чи створює перешкоди у здійсненні прав власника. Як на підставу вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом [PERSON] посилається на ту обставину, що [PERSON] не проживає у спірному будинку з січня 2012 року. Суд не приймає зазначені доводи, оскільки у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт перешкоджання відповідачем у доступі [PERSON] до житла, що свідчить про те, що [PERSON] не проживала в будинку з підстав, які не залежали від неї. Також у судовому засіданні було встановлено, що позивач регулярно відвідувала житло, вживала заходів щодо проживання у ньому, має у будинку власні речі та не втратила бажання проживати за зазначеною адресою. Вчинення відповідачем [PERSON] перешкод [PERSON] у користуванні спірним житлом, наявність у будинку її речей, а також вчинення дій, які свідчать про намір позивача проживати у будинку, виключають застосування до даних правовідносин положень ст.71 Житлового кодексу УРСР. Як встановлено судом, власниками спірного житлового будинку є дві особи - [PERSON] та [PERSON], в натурі частки співвласників не виділялися. За таких обставин, суд позбавлений можливості встановити, що позивач [PERSON] користувалася саме частиною будинку, яка належить [PERSON] Другим співвласником будинку - [PERSON] вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом не заявлялися. також [PERSON] не було підтримано позов [PERSON] Судом вживалися заходи щодо з'ясування позиції [PERSON] з приводу проживання [PERSON] у спірному будинку. Проте судове доручення про допит [PERSON] , який проживає у м.Мурманську Російської Федерації, та про вручення йому документів, повернулося на адресу суду без виконання. Враховуючи, що вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житлом заявлено лише одним зі співвласників будинку, частки власників не виділялися в натурі, та у судовому засіданні не встановлено фактів, з якими закон пов'язує можливість втрати права користування житлом, а також не доведено факту порушення прав власника, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зазначених позовних вимог [PERSON] Також, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 243грн. 60 коп., тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved