Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON]звернулася до суду з позовом, який згодом уточнила і просила визнати, що розірвання трудового договору між нею та відповідачем відбулося 23 липня 2014 року з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме внаслідок невиконання відповідачем вимог законодавства про працю; визнати незаконним звільнення її на підставі наказу від 21 липня 2014 року № 1263-к за ст. 38 КЗпП України без застосування ч. 3 цієї статті; визнати недійсним внесений відповідачем запис до трудової книжки про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України та зобов'язати відповідача змінити внесений ним до трудової книжки запис про звільнення з роботи за власним бажанням; стягнути з ТОВ «Стиль-Д» на її користь 3468 грн - суму вихідної допомоги, передбаченої ст. ст. 34, 44 КЗпП України, у розмірі тримісячного середнього заробітку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який станом на 23 травня 2015 року складав 11560 грн; стягнути з ТОВ «Стиль-Д» на її користь 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2015 року позов задоволено частково. На зазначене рішення суду першої інстанції ТОВ «Стиль-Д» звернулося з апеляційною скаргою, у якій, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивача звільнено на підставі її заяви, з додержанням встановленого законодавством порядку щодо вчасно проведеного розрахунку та видачі трудової книжки, що підтверджується наявністю її заяви про звільнення та наказом про припинення трудового договору та розрахунковими листками. У наказі про звільнення № 1263-к від 21.07.2014р. підпис позивач свідчить про відсутність заперечень з її сторони щодо факту та підстав звільнення. Вважає, що не змінювали підставу звільнення позивача, оскільки її було звільнено на підставі поданою нею заяви за власним бажанням, а саме на підставі ст. 38 КЗпП України. Посилаються на те, що судом неповно було зясувано обставин справи, неналежно трактувано норми матеріального права судом першої інстанції неправомірно та необґрунтовано застосовано правову позицію ВСУ від 31.10.2012р. № 6-120цс 12. Також апелянт вважає, що судом першої інстанції неправомірно та необґрунтовано задоволені вимоги позивача щодо стягнення на її користь моральної шкоди. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2016 року апеляційна скарга відхилена, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2015 року залишено без змін. У березні 2016 року ТОВ «Стиль-Д» звернулося з касаційною скаргою. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2016 року касаційну скаргу задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 лютого 2016 року в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог про визнання незаконним звільнення [PERSON] з посади спеціаліста з продажу відділення магазинів «ПроСтор» Харківського регіону на підставі наказу ТОВ «Стиль Д» від 21 липня 2014 року № 1263-к скасовано, справу в цій частині передано на новий апеляційний розгляд. Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга в частині скасування рішення суду про визнання незаконним звільнення [PERSON] з посади спеціаліста з продажу відділення магазинів «ПроСтор» Харківського регіону на підставі наказу ТОВ «Стиль Д» від 21 липня 2014 року № 1263-к підлягає задоволенню. Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про визнання незаконним звільнення [PERSON] з посади спеціаліста з продажу відділення магазинів «ПроСтор» Харківського регіону на підставі наказу ТОВ «Стиль Д» від 21 липня 2014 року № 1263-к, виходив з того, що відповідач не мав права самостійно змінювати причину звільнення працівника з посади із ч. 3 ст. 38 КЗпП України, про що у своїй заяві про звільнення просила позивач, на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. З таким висновком суду, судова колегія погоджується частково з наступних підстав. Судом установлено, що на підставі наказу відповідача від 19 березня 2014 року № 437-к позивача прийнято на роботу на посаду спеціаліста з продажу відділення мережі магазинів «ПроСтор» Харківського регіону ТОВ «Стиль Д». 15 липня 2014 року позивач звернулася до відповідача з заявою про звільнення з займаної посади за власним бажанням із 23 липня 2014 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у якій посилалася на допущені з боку адміністрації порушення трудового законодавства, а саме: систематичне ненадання керівником магазину затвердженого графіка роботи, часу на їжу, розрахункових листків нарахування заробітної плати з вказівкою кількості відпрацьованого часу, вирахувань, премій, хамське та грубе відношення до співробітників, фактичну зміну оплати праці у бік погіршення. Листом ТОВ «Стиль Д» від 21 липня 2014 року № 305 позивача повідомлено про відсутність підтвердження вищезазначених порушень та незгоду на її звільнення з підстав, зазначених у заяві. Наказом ТОВ «Стиль Д» від 23 липня 2014 року № 1263-к позивача звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. У той самий день позивач була ознайомлена із зазначеним наказом, що підтверджується її власноручним підписом, при цьому будь-яких зауважень нею висловлено не було. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 січня 2015 року, ухваленим у цивільній справі за її позовом до ТОВ «Стиль Д» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку, у задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року скасовано рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 січня 2015 року та в задоволенні позову відмовлено з інших підстав; вказане рішення ніким не оскаржено та набрало законної сили. На підставі наявних у справі доказів суд дійшов правильного висновку, що оскільки позивач звернулася до відповідача із заявою про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, то відповідач не мав права самостійно змінювати підставу звільнення та мав можливість роз'яснити позивачу її право звільнитися з роботи за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, проте у справі відсутні відомості, що позивач надала свою згоду на звільнення із займаної посади на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, тому її звільнення з роботи на підставі наказу ТОВ «Стиль Д» від 21 липня 2014 року № 1263-к є незаконним. Однак, розглядаючи вищевказані позовні вимоги, суд не врахував наступного. У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Проте вищевказані положення закону залишилися поза увагою суду, як і та обставина, що із позовом у частині вимог про визнання незаконним звільнення з посади спеціаліста з продажу відділення магазинів «ПроСтор» Харківського регіону на підставі наказу ТОВ «Стиль Д» від 21 липня 2014 року № 1263-к позивач звернулася до суду у червні 2015 року, таким чином, із пропущенням установленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду із вказаними вимогами, при цьому усупереч положенням ст. ст. 213-215 ЦПК України суд не з'ясував питання про поважність причин пропущення вказаного строку та чи наявні підстави для його поновлення. Із врахуванням вищевказаного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню , а постановлене у справі в цій частині рішення суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог про визнання незаконним звільнення позивача з посади спеціаліста з продажу відділення магазинів «ПроСтор» Харківського регіону на підставі наказу ТОВ «Стиль Д» від 21 липня 2014 року № 1263-к - скасуванню з відмовою у позові за спливом тримісячного строку звернення до суду із вказаними вимогами , оскільки судова колегія не знаходить підстав для поновлення пропущеного строку. Так, матеріали справи містять клопотання позивача про поновлення пропущеного строку на подачу позову про зміну формулювання звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди від 5 червня 2016 року, тоді як в цей день вона звернелась з позовом про визнання незаконним звільнення, внесення змін до трудової книжки, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. Як на поважну причину пропуску строку звернення до суду , позивач посилається на те, що раніше зверталась з позовом про зміну формулювання звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди в задоволенні якого їй було відмовлено. При цьому, знову просить поновити строк на його подачу. Судова колегія виходить з того, що клопотання містить описку і в ньому йдеться саме про поновлення строку звернення на позов про визнання незаконним звільнення, внесення змін до трудової книжки, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. Дійсно матеріали справи свідчать, що позивач зверталась з позовом про формулювання звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди , а зараз звернулась з позовом про визнання незаконним звільнення, внесення змін до трудової книжки, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. Зазначене клопотання задоволенню не підлягає, оскільки звернення до суду з іншим позовом і обрання позивачем іншого способу захисту не є поважною причиною пропуску строку на звернення до суду з належним позовом.

Outcome: dismissed