Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернулася до Рокитнянського районного суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Смартівей Юкрейн» (далі - ТОВ «Смартівей Юкрейн») про захист прав споживачів. Позовна заява мотивована тим, 23.07.2020 року між позивачем та відповідачем ТОВ «Сматівей Юкрейн» укладено Договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 7994732006, згідно умов якого відповідачем було надано позивачу у користування 3 590,00 грн. Кошти було надано позивачу за допомогою мобільного додатку під назвою «Смартівей». Однак відповідачем у мобільному додатку не вказано реальних умов Договору, відсутні відомості про пункт 3.2 Договору, де вказано, що реальна річна відсоткова ставка складає 545,34 відсотків, а також порядок виплати боргу у випадку прострочення. Також у мобільному додатку відповідача відсутні відомості про розмір та умови нарахування пені. Разом з тим, Закону України «Про споживче кредитування» у ч. 2 ст. 7 передбачає, що реклама споживчого кредиту повинна містить відомості, зокрема, про реальну річну процентну ставку. Таким чином, позивач вважає, що відповідач не надав повної інформації про умови надання кредиту, вводить в оману своїх клієнтів та у такий спосіб здійснює нечесну підприємницьку практику, тому позивач вимушена звернутись з даним позовом до суду. Відповідач ТОВ «Смартівей Юкрейн» скористався процесуальним правом подачі письмового відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду строк, просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, вказуючи на його необґрунтованість з підстав, що містить зміст письмового відзиву, долученого до матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України). Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, крім договорів, цивільні права та обов`язки виникають також з актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 23.07.2020 року на підставі Заявки позичальника між Товариством з обмеженою відповідальністю «Смартівей Юкрейн» та [PERSON] укладено електронний Договір № 7994732006, за умовами якого кредитодавець зобов`язується надати позичальникові фінансовий кредит у сумі 3 590,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути суму кредиту та сплатити проценти за користування кредитом, зазначені у п. 3.1 цього Договору. Строк кредиту за цим Договором та строк дії Договору складає 180 календарних днів, кредит має бути повернутий згідно графіку платежів (додаток Паспорт Договору). Дата перерахування суми кредиту на банківський рахунок позичальника є датою укладання цього Договору між кредитодавцем і позичальником. Згідно п. 2.1, 2.2 Договору, кредит надається позичальнику виключно за допомогою мобільного додатку кредитодавця, доступного в інтернет-магазинах мобільних додатків App Store та Google Play під оригінальною назвою Smartiway, за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. Цей Договір є укладеним з моменту підписання сторонами та набуває чинності з моменту перерахування суми кредиту на поточний банківський рахунок, до якого емітована (прив`язана) платіжна картка, вказана позичальником для укладення цього Договору. Згідно п. 3.1., 3.2 Договору, протягом строку кредиту, встановленого пунктом 1.2 Договору розмір процентів складає 1,49% процентів від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти за користування кредитом нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом, починаючи з дня перерахування суми кредиту позичальнику до закінчення визначеного Договором строку, на який надається кредит. Річна процентна ставка складає 545,34% процентів річних. Згідно п. 8.1 Договору, невід`ємною частиною Договору є «Правила надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариства з обмеженою відповідальністю «Смартівей Юкрейн». Уклавши цей Договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на веб-сайті кредитодавця: WWW.SMARTIWAY.COM.UA. Згідно Правил надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариства з обмеженою відповідальністю «Смартівей Юкрейн», затверджених директором ТОВ «Сматівей Юкрейн» Наказом № 1 від 30 січня 2019 року та розміщених на офіційному веб-сайті ТОВ «Смартівей Юкрейн», ці правила регламентують та визначають, зокрема, умови та порядок укладання договорів про надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Ці Правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст. 641, 644 Цивільного кодексу України укласти Договір на умовах, що встановлені Товариством і застосовуються у випадку подання заявником заявки в Мобільному додатку Товариства на отримання фінансового кредиту та вчинення інших дій, передбачених цими Правилами (акцептом). Публічна пропозиція Товариства набирає чинності з дати її офіційного оприлюднення та діє до дати оприлюднення Правил у новій редакції на Веб-сайті Товариства. За даними Довідки, виданої керівником Департаменту підтримки термінових грошових переказів та електронних послуг АТ КБ «ПриватБанк», з рахунку ТОВ «Смартівей Юкрейн» через систему платежів LiqPay були проведені наступні фінансові операції по переказу коштів: отримувач - [PERSON] , дата проведення - 23.07.2020 року, сума операції - 3 590,00 грн., номер договору 7994732006. 11.06.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Смартівей Юкрейн» та [PERSON] укладено Договір №8395128980, яким сторони домовились про надання останній кредиту в розмірі 2 000,00 грн. 26.06.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Смартівей Юкрейн» та [PERSON] укладено Договір №1994997196, яким сторони домовились про про надання останній кредиту в розмірі 1 160,00 грн. 23.07.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Смартівей Юкрейн» та [PERSON] укладено Договір №7994732006, яким сторони домовились про надання останній кредиту в розмірі 3 590,00 грн. Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування», цей Закон не поширюється на кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення договору. Таким чином, оскільки згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 4 723,00 грн., а загальний розмір кредиту за досліджуваним Договором № 7994732006 від 23.07.2020 року становить 3 590,00 грн., на Договір № 7994732006 від 23.07.2020 року не поширюється дія Закону України «Про споживче кредитування», тому твердження позивача про невідповідність Договору № 7994732006 від 23.07.2020 року вимогам Закону України «Про споживче кредитування» є необґрунтованими, з огляду на вид оспорюваного виду кредитування, який не урегульовано вказаним Законом. Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а також вчинення правочину у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України , підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України , правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до п. 2, 4 ч.1 ст. 208, ч.1 ст. 1055 Цивільного кодексу України , для кредитного договору законом визначена обов`язкова письмова форма. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ст.ст. 7, 8 Закону України «Про електронну комерцію», продавець (виконавець, постачальник) товарів, робіт, послуг в електронній комерції під час своєї діяльності та у разі поширення комерційного електронного повідомлення зобов`язаний забезпечити прямий, простий, стабільний доступ інших учасників відносин у сфері електронної комерції до інформації про себе, визначену законодавством, а покупець, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення. На виконання вимог закону відповідачем ТОВ «Смартівей Юкрейн» на своїй сторінці в мережі Інтернет на сайті www.smartiway.com.ua розміщено публічну пропозицію (договір оферти), який є публічним договором, в розумінні ст. 633 Цивільного кодексу України. Права та обов`язки покупця (замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції визначаються законодавством України, зокрема Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ст. 11 Закону). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Умовами спірного договору визначено, що клієнт виконує дії передбачені даною офертою, зокрема шляхом подання заявки в мобільному додатку Товариства під назвою «Смартівей». Згідно з ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Отже, вказане положення законодавства передбачає альтернавні дії, які свідчать про підписання електронного договору, серед яких його підписання одноразовим ідентифікатором, що відповідає п. 2.1 Договору. Згідно з п. 6 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Беручи до уваги вище викладене, суд приходить до висновку, що укладений між сторонами договір про надання фінансового кредиту, є укладеним з додержанням письмової форми визначеної законом, оскільки укладений з додержанням процедури визначеної Законом України «Про електронну комерцію», та підписаний [PERSON] шляхом застосування електронного підпису одноразовим ідентифікатором, у порядку визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та п. 2.1 Договору. На підтвердження факту укладення даного договору позивачем свідчить зазначення в договорі її особистих даних, зокрема, ідентифікаційного номеру, а також існування самого тексту договору у позивача, який згідно зі ст. 11 Закону є оригіналом такого договору. Таким чином, суд визнає необґрунтованим твердження позивача про ненадання відповідачем ТОВ «Смартівей Юкрейн» повної інформації про умови кредитування та здійснення у зв`язку з цим нечесної підприємницької практики, - оскільки умови оспорюваного Договору відповідають Правилам надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариства з обмеженою відповідальністю «Смартівей Юкрейн», що розміщені на офіційному веб-сайті Товариства та про ознайомлення позивача з якими зазначено у пункті 8.1 Договору, підписаного позивачем із застосування одноразового ідентифікатора. Крім того, критична оцінка тверджень позивача про її необізнаність із правилами кредитування підтверджена тим, що позивач неодноразово, а саме: двічі, до укладення спірного Договору укладала із відповідачем кредитні договори, що містять аналогічні умови, здійснивши повне погашення заборгованості за такими договорами, не оспоривши їх умови. В частині невідповідності Договору № 7994732006 від 23.07.2020 року вимогам статей 229, 230 Цивільного кодексу України, суд вважає необхідним зазначити наступне. Згідно частини 1 статті 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Відповідно до положення ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. За положенням ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, істотне значення має природа правочину, права та обов`язки сторін, такі властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї із сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину (ст. 230 ЦК). Так, обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природа правочину, права та обов`язки сторін, такі властивості речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням (ст.229 ЦК), так і обставин, що знаходяться за межами правочину, в тому числі мотиву й мети правочину. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки сторони, повідомлення нею про будь-які обставини, яких насправді нема (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів на право власності на продавану річ, на право вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, що можуть перешкодити укладенню правочину. Суб`єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину. Якщо ж обман здійснений третьою особою за власною ініціативою, підстав для визнання правочину недійсним нема. Верховний Суд у постанові від 28.08.2019 року у справі № 753/10863/16 зазначив, що за змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (постанова від 28.08.2019 у справі № 753/10863/16-ц). Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства ( ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. Разом з тим, суд не убачає підстав для визнання спірного Договору недійсним, оскільки останній вчинено з підстав повного виконання сторонами умов договору з дотриманням основних засад вчинення правочинів та у відповідності до вимог діючого законодавства України, про що свідчать наявні у справі докази, оцінка яким надана під час ухвалення даного рішення суду. Обставини обґрунтування наявного між сторонами спору щодо укладення, умов та наслідків виконання Договору фінансового кредиту, що складають зміст позову, не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами; позивачем не доведено факт застосування відповідачем обману під час укладення спірного Договору фінансового кредиту, та позивачем не доведено факту неправильного сприйняття нею фактичних обставин щодо умов укладення спірного Договору, тобто помилки щодо умов Договору, ураховуючи, що позивачем двічі було укладено із відповідачем договори на аналогічних спірним умовах, та вказані договори було виконано позивачем та не оспорено у судовому порядку, тому визнання безспірного договору недійсним, умови якого виконано відповідачем відповідно до змісту умов договору, - є безпідставним. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Смартівей Юкрейн» про визнання недійсним договору, є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed