Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

У травні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 14 липня 2006 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], однак сімейне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на ведення господарства, покладення тягара утримання сім'ї лише на позивача, подружню зраду, вживання наркотичних засобів, що призвело до втрати почуття любові, поваги, припинення шлюбних відносин і спільного господарства з грудня 2009 року. Спір з приводу місця проживання дитини відсутній, проте питання поділу спільного майна вирішуватиметься окремо. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не з'явилася, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності та в заочному порядку, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав, вказавши, що спільне господарство не ведуть з відповідачем з та проживають окремо з 2009 року. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надав та, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про розгляд справи в його відсутність не клопотав та про причини неявки не повідомив, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 14 липня 2006 року перебувають у шлюбі, що зареєстрований Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №438 та підтверджується свідоцтвом про шлюб в копії (а.с. 9). Сторони є батьками, народженої у цьому шлюбі дитини - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, наявним в матеріалах справи в копії (а.с. 7). Спільне життя з відповідачем не склалося з причин непорозуміння на ґрунті побутових проблем, покладення тягара утримання сім'ї лише на позивача, подружню зраду, через що втрачене почуття любові і поваги один до одного та з 2009 року сторони проживають окремо, припинили шлюбні стосунки і ведення спільного господарства. Спір з приводу місця проживання дитини із матір'ю (позивачем) відсутній. Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя малолітньої дитини, враховує також її інтереси та зазначає про те, що задля охорони її інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення позивача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та, відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, наявність підстав для розірвання шлюбу. З урахування клопотання позивача, суд вважає за можливе віднести судові витрати на її рахунок.

Outcome: approved