Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

У червні 2018 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], яким просила суд розірвати шлюб між подружжям, зареєстрований 25.08.2001 року виконкомом Кремидівської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, актовий запис про шлюб № 7. Від цього шлюбу народжений син- [PERSON], [INFO] Дитина проживає із мамою, і тому позивач просить визначити місце проживання дитини із мамою. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти, з урахуванням уточнення (зменшена сума аліментів у твердій грошовій сумі) у розмірі 1500 грн. на місяць, до повноліття дитини. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 20.06.2018 року позовну заяву було залишено без руху, надано позивачу строк на усунення виявлених недоліків. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 03.08.2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 08.11.2018 року у підготовчому засіданні залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Службу у справах дітей Лиманської районної державної адміністрації Одеської області. Відповідач подав письмовий відзив на позовну заяву, яким визнав суму аліментів в розмірі 1500 грн на місяць, не заперечував проти задоволення позову в частинах розірвання шлюбу і визначення місця проживання дитини із мамою. Сторони подали письмові заяви про розгляд справи у свою відсутність. Позивач у своїй письмовій заяві просила позов задовольнити повністю. Відповідно до правила ч. 3 ст. 200 ЦПК України при таких обставинах рішення ухвалюється у підготовчому засіданні. Розглянувши доводи позову, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного: Згідно з ч. 3 ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і зберігання шлюбу суперечили б інтересам одного із них, що має істотне значення. Судом встановлено, що сторони припинили подружні стосунки, не ведуть спільне господарство. Сумісне життя суперечить інтересам подружжя. Надання строку для примирення суд вважає недоцільним. При цьому суд приймає також до уваги, що спору відносно майна між сторонами не має. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги про розірвання шлюбу грунтуються на вищевказаних положеннях діючого законодавства, тому підлягають задоволенню. Судом встановлено, що від цього шлюбу сторонами народжений син - [PERSON], [INFO] Дитина проживає із мамою (а.с. 19), батько дитини не проживає із сім'єю з грудня 2017 року (а.с. 18). Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже обов'язок утримання дітей батьками є спільним. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, суд стверджує, що право вибору способу стягнення аліментів належить позивачу. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За правилом ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів Суд враховує, що позивач підтримала позов в сумі 1500 грн., а відповідач в такому розмірі визнав позовні вимоги. Отже у суду не має підстав для визначення розміру аліментів в іншому розмірі виходячи з виключних інтересів дитини. Суд нагадує, що за правилом ч.1 ст. 184 СК України саме суду належить право визначати розмір аліментів у твердій грошовій сумі за заявою позивача. Встановлений судом розмір аліментів по даній справі може бути змінений у майбутньому за рішенням суду, а також підлягає індексації у порядку встановленому законом. За правилом ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах платежу за один місяць. Вирішуючи питання позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини із мамою, суд виходить з наступного: За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до частини 2 статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст. ст.11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Разом із тим, суд зазначає, що поняття «розлучення дитини та матері (батька)» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері (батька) та дитини», оскільки мати (батько) дитини у разі визначення місця проживання дитини з мамою (батьком) не обмежена (-ний) у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з мамою (батьком) дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частинами 1,2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Судом встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], є [PERSON], [PERSON] На час розгляду цієї справи, дитина проживає разом з матір'ю, батько проти цього не заперечував, і не заперечував проти подальшого проживання дитини із мамою. Отже, добровільної спільної згода щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина сторонами досягнута під час розгляду справи в суді. Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, слід врахувати те, що матеріали справи не містять даних про негативне ставлення позивача до дитини. Не надано суду інформації щодо насилля позивача по відношенню до дитини чи іншої негативної її поведінки стосовно сина. Житлово-побутові умови позивача в цілому забезпечують можливість належного виховання та розвитку сина, що підтверджується актом №б/н від 27.07.2018 року Кремидівської сільської ради Лиманського району Одеської області. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини із мамою підлягають задоволенню, оскільки ці вимоги засновані на законі, відповідають встановленим судом фактичним обставинам справи. З цих самих підстав суд приймає визнання відповідачем цієї частини позовних вимог. Вирішуючи питання судових витрат суд виходить з того, що позовна заява містить три вимоги немайнового характеру, кожна з яких має бути сплачена судовим збором у ставці 704,80 грн. Позивач звільнена від сплати судового збору в частині вимог про стягнення аліментів. Крім того, суд приймає до уваги визнання відповідачем позову у підготовчому засіданні. Таким чином суд застосовує правило ч.1 ст. 142 ЦПК України, та вважає, що з відповідача за позовні вимоги в частині стягнення аліментів слід стягнути 50% судового збору (352,40 грн.) на користь держави за правилом ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнена від його сплати за Законом, решта судового збору за ці позовні вимоги відноситься на рахунок держави. За позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, суд повертає позивачу 50 % судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, решту судового збору, 352,40 грн. за ці позовні вимоги слід стягнути з відповідача на користь позивача. За позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини із мамою, позивач судовий збір не сплатив, тому з урахуванням правила ч. 1 ст. 142 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір 50% від встановленої законом ставки, тобто 352,40 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved