Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем 27 березня 2010 року у Ленінському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 68. В обґрунтування своєї позовної заяви зазначила, що з 27 березня 2010 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від спільного шлюбу у них народився син, [PERSON], [INFO]. Спільне життя не склалося через різні характери, різні інтереси та погляди на сімейні відносини та родинні обов'язки з ведення спільного господарства та виховання дитини, в результаті чого постійно виникали сварки, у тому числі і у присутності дитини, що погано впливало на його психологічний розвиток та виховання. Все це призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного, що робить неможливим сумісне життя. Сторони спільно не проживають з березня 2018 року, не підтримують шлюбно-сімейних відносин, спільного бюджету не мають, спільне господарство не ведуть. Подальше сумісне життя і збереження сім'ї вважає неможливим. Сім'я з відповідачем розпалася остаточно та відновлена бути не може, наміру щодо примирення не має. Ухвалою суду від 13.08.2018 року провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27.12.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 26 жовтня 2018 року [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що подружжя має малолітню дитину, виховання і утримання якої потребує участі обох батьків. Подальше збереження шлюбу не суперечить ні інтересам подружжя, ні інтересам їх дитини, а навпаки сприятиме їх реалізації. Дитина [PERSON], постійно мешкає разом з батьком, який дбає про його утримання, виховання та навчання в школі. Вважає, що рішення позивачки про необхідність розірвання шлюбу прийняте необдумано, спонтанно та збереження родини можливе (а.с. 46). 23 листопада 2018 року [PERSON] надала суду відповідь на відзив, у якому зазначила, що аргументи, наведені [PERSON] у відзиві на позов не відповідають дійсності. Наявність малолітньої дитини не зобов'язують батьків проживати разом, вести спільне господарство та знаходитись у зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання з відповідачем вона відчувала постійний психологічний тиск, зневагу до своєї честі та гідності, що врешті-решт стало причиною втрати почуття любові один до одного. Все це призвело до постійних сварок в присутності дитини, що негативно вплинуло на психологічний розвиток та виховання. З приводу цього вони звертались до сімейного лікаря-психолога, але фізичний та духовний зв'язок з дитиною було втрачено. Позивач зазначила також, що на даний час вона не має власного житла, тому не наполягає на проживанні дитини разом з нею, однак намагається якомога більше проводити час з дитиною. Напротязі тривалого часу вона з відповідачем намагались вирішити між ними непорозуміння, шляхом розмов та пошуку спільних рішень, але відповідач все рівно продовжував здійснювати психологічний тиск на членів своєї родини (а.с. 63-65). Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові та відповіді на відзив. Позивач доповнила також, що з 10 серпня 2017 року у родині почалися сварки, в результаті чого з березня 2018 року сторони почали проживати окремо. На даний час вона мешкає разом зі своїм сином від першого шлюбу, а відповідач проживає з їх спільним сином. Відповідач та його представник у судовому засіданні не запречували проти задоволення позовних вимог. Відповідач зазначив, що не проти розірвати шлюб, однак не погоджується з обставинами, викладеними у позові. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 27 березня 2010 року, про що свідчить відповідне свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER], виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 68 (а.с. 5). Від шлюбу сторони мають дитину, [PERSON], [INFO]. Судом також встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть, подальше спільне проживання у шлюбі та його збереження стало неможливим, оскільки взаєморозуміння та почуття любові між ними втрачено і строк для примирення за таких обставин не вплине на збереження та покращення сімейних стосунків. Спірні питання щодо поділу майна між сторонами на даний час відсутні. За таких обставин, подальше спільне проживання сторін і збереження сім'ї неможливе, шлюб сторін необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 СК України суд залишає теперішнє прізвище позивача - [PERSON]. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved