Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

У січні 2021 року представник позивача звернувся до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги позову мотивовано тим, що 18 листопада 1998 року було зареєстровано шлюб між сторонами. Під час спільного проживання в шлюбі сторонами по справі було придбано майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності, а саме: - \~ \~ \~ \~садовий будинок незавершеного будівництва готовністю 12 %, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - \~ \~ \~ \~земельна ділянка, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, площею - 0,0467 га, кадастровий номер 0510100000:02:104:0370. Вказане нерухоме майно набуто за договорами купівлі-продажу об`єкту незавершеного будівництва та земельної ділянки від 12 лютого 2018 року та зареєстровано за позивачем. 04 жовтня 2019 року шлюб між сторонами був розірваний на підставі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області. Подальше будівництво садового будинку за адресою: [ADDRESS] , здійснювалось за рахунок та силами лише позивача. Позивачем здійснено роботи по завершенню будівництва садового будинку зокрема: проведенні монтажні роботи, придбано та встановлено склопакетні вікна; проведенні комунікації (електроенергія, газ, тепло), здійснено покрівлю будинку металочерепицею. Крім того, провівши звірку технічного стану об`єкту зафіксований в технічному паспорті станом на 16 січня 2016 року, з технічним станом на 18 вересня 2020 року цього ж об`єкту, то наявні суттєві зміни у стані цього майна в ході проведеного після розірвання шлюбу будівництва. Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] проживала окремо та не приймала участі в утриманні спільного майна, добудові садового будинку та введень його в експлуатацію. Позивач для завершення будівництва за власні кошті та без участі відповідач закінчив будівництво, яке в установленому законом порядку здав в експлуатацію 05 жовтня 2020 року, як об`єкт, який складається із добудованого ним садового будинку. У визначеному законом порядку за позивачем 17 листопада 2020 року було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна в складі зазначеного садового будинку та господарських будівель та споруд. Після розірвання шлюбу, спільне проживання із [PERSON] є неможливим, увесь цей час вони проживали фактично окремо, спільного господарства не вели та є чужими між собою людьми. Позивач [PERSON] іншого житла ніж спірний садовий будинок не має, тому є необхідність за позивачем визнати право власності на частину незавершеного будівництва садового будинку та земельної ділянки, на якій цей об`єкт нерухомого майна розташований, припинивши право власності відповідача на Ѕ частину незавершеного будівництва садового будинку та Ѕ частину земельної ділянки, компенсувавши відповідачу [PERSON] її вартість за рахунок грошових коштів, які внесені позивачем на депозит суду. На даний час у сторін виникло питання, щодо поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, припинення права спільної сумісної власності на спірне майно та залишення за позивачем права власності на садовий будинок незавершеного будівництва та земельну ділянку в цілому та стягнення грошової компенсації за Ѕ частину вищезазначеного майна за рахунок грошових коштів, переданих позивачем на депозит суду. Враховуючи, що частка відповідача в об`єкті незавершеного будівництва та земельна ділянка не можуть бути виділені в натурі, є неподільними, а спільне володіння і користування вищезазначеним майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Відповідно до договору купівлі - продажу об`єкта незавершеного будівництва його вартість складає 5 000 гривень, з огляду чого вартість Ѕ частини незавершеного будівництва садового будинку становить 2 500 гривень, а вартість Ѕ частини земельної ділянки становить 12\~050 гривень. У зв`язку із чим, позивачем попередньо внесена грошова сума у розмірі 14 550 грн. на депозитний рахунок суду. З підстав зазначених вище, представник позивача звернувся до суду із даною позовною заявою Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (а.с. 47). Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 14 квітня 2021 року дану цивільну справу передано за підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області (а.с. 92). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2021 року дану цивільну справу прийнято до провадження (а.с. 99). Ухвалою суду від 01 вересне 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 116). Представник позивача до судового засідання не з`явився, надавши на адресу суду заяву, у якій просить суд розгляд справи здійснити у його відсутність вимоги позову підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Не заперечував, щодо ухвалення у даній справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась судом у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомила. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 223, 280 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і представник позивача не заперечив проти такого порядку розгляду справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з формально-правового погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю використаних у його будівництві будівельних матеріалів, результатів виконаних робіт, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і підлягати поділу між ними. За позовом чоловіка, дружини суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Судом встановлено, що з 18 листопада 1998 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 жовтня 2019 року був розірваний (справа № 130/1286/19) (а.с. 8). 12 лютого 2018 року на підставі договору купівлі - продажу об`єкта незавершеного будівництва, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, було придбано садовий будинок (незавершеного будівництва готовністю 12 %), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований за позивачем. Відповідно до даного договору (п.1.15) даний договір укладався за згодою дружини покупця [PERSON] (а.с. 9, 10). 12 лютого 2018 року на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки було придбано земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням земельної ділянки - для індивідуального садівництва, площею - 0,0467 га, кадастровий №0510100000:02:104:0370, яка зареєстрована за позивачем. Відповідно до даного договору (п.5.8) даний договір укладався за згодою дружини покупця [PERSON] (а.с. 11, 12). Таким чином, садовий будинок незавершеного будівництва, готовністю 12% та земельна ділянка, на якій розташований даний будинок є об`єктом спільної сумісної власності сторін, оскільки дане нерухоме майно ними набуто під час спільного проживання у шлюбі. 17 листопада 2020 року, на підставі вказаного вище договору купівлі - продажу об`єкта незавершеного будівництва від 12 лютого 2018 року та декларації про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта (а.с. 24) за позивачем [PERSON] зареєстровано право власності на садовий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 15). Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, в розуміння ст. 331 ЦК України, з 17 листопада 2020 року спірний садовий будинок після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього, втратив статус об`єкта незавершеного будівництва. Проте, у своїх позовних вимогах позивач просить суд поділити садовий будинок незавершеного будівництва, готовністю 12%, визнавши за відповідачем право власності на Ѕ його частки, саме як незавершеного будівництва, однак, станом на день розгляду справи в суді, спірний будинок, як встановлено судом, не є об`єктом незавершеного будівництва, адже з 17 листопада 2020 року є новоствореним нерухомим майном. За наведених підстав, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову в частині, щодо поділу садового будинку, як об`єкта спільної сумісної власності подружжя сторін з підстав викладених у позовній заяві про поділ садового будинку, як об`єкта незавершеного будівництва, слід відмовити. Щодо поділу земельної ділянки, на якій розташований садовий будинок, суд зазначає наступне. Якщо об`єктом поділу є земельна ділянка, то регулювання земельних відносин відбувається із застосуванням спеціальних норм Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Як зазначив Верховний Суд у своїй Постанові від 13 червня 2018 року у справі № 742/388/16-ц, зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом України у постановах від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16. Відтак земельна ділянка на якій розміщено об`єкт нерухомості (жилий будинок, будівлю або споруду), переходить у власність того, хто набуває право власності на такий об`єкт (жилий будинок, будівлю або споруду). А у випадку визнання за особою права власності на частину будинку, будівлі або споруди, така особа набуде права власності на земельну ділянку, що на ній розміщена у розмірі пропорційному такій частці. Відповідно до ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. За наведеного поділ земельної ділянки, як об`єкта спільної сумісної власності подружжя, є похідною позовною вимогою, задоволення якої залежить від вирішення вимоги про поділ садового будинку, розташованого на цій земельній ділянці. Оскільки судом відмовлено в задоволенні вимоги позовної заяви про поділ садового будинку, то в задоволенні вимоги позовної заяви про поділ земельної ділянки також слід відмовити. Як вже зазначалось судом, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Обґрунтовуючи вимогу позовної заяви про присудження відповідачу грошової компенсації в розмірі 14\~550 грн. замість її Ѕ частки садового будинку та земельної ділянки, на якій розташований даний будинок, представник позивача посилається на те, що частка відповідача в об`єкті незавершеного будівництва та земельна ділянка не можуть бути виділені в натурі, є неподільними, а спільне володіння і користування вищезазначеним майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. Проте суд не може погодитись із вказаними доводами, адже докази на підтвердження вказаних обставин матеріали цивільної справи не містять. З огляду на те, що в задоволенні позову відмовлено, суд вважає за необхідне повернути позивачу 14\~550 грн., які були ним попередньо внесенні на депозитний рахунок, як компенсація замість частки у праві спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку із відмовою в задоволенні позову, судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed