Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

У червні 2017 року позивачка звернулась до суду із даним позовом, в обґрунтування якого вказала, що з 16.03.2013 року перебувала у шлюбі із відповідачем, в період шлюбу [INFO] у них народився син [PERSON] . Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28.08.2016 року шлюб між сторонами розірваний. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з позивачкою та знаходиться повністю на її утриманні. Рішенням суду від 12.09.2016 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини щомісячно та в розмірі 1/6 частини на утримання позивачки до досягнення дитиною трьох років. Відповідач не приймає участі у вихованні дитини, аліменти не сплачує, у зв`язку із чим виникла заборгованість. Оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, в утриманні дитини участі не приймає, просила позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Просила стягнути з відповідача на її користь судовий збір та витрати на надання правової допомоги. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Пояснила, що відповідач з дитиною не спілкується протягом 4 років, не працював, веде аморальний спосіб життя, телефонував п`яний, погрожував, аліменти не сплачує, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі понад 70000 грн. Проживали вони окремо та її батьки оплачували оренду квартиру. На теперішній час дитина проживає в повноцінній родині, розвивається, відвідує заняття з вокалу, вважає та називає батьком нинішнього чоловіка позивачки [PERSON] , з яким уклала шлюб 08 червня 2017 року та проживає однією родиною. Наразі вони чекають на народження немовля, а в подальшому чоловік позивачки бажає усиновити дитину, [PERSON] у дитячому садочку вже називає себе прізвищем [PERSON] та не розуміє чому у нього прізвище [PERSON] . Зазначила, що відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за ст.183-1 КУпАП щодо несплати аліментів та засуджений за вбивство людини на сім років. Наразі почав відбувати покарання. Стверджувала, що жодного разу за декілька років він не приймав заходи до налагодження стосунків із дитиною, син його не пам`ятає, одяг та взуття він не купував дитині, подарунків на день народження не дарував, вихованням сина ніколи не займався, станом здоров`я та лікуванням не турбувався. Просила позбавити відповідача батьківських прав, що на її думку буде повністю відповідати інтересам дитини, яка проживає в повноцінній родині, виховується батьком та матір`ю, а спілкування з біологічним батьком їй завдасть шкоди. Представник позивача - адвокат Довженко В.І., який діє на підставі угоди про надання правової допомоги, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. На теперішній час у позивачки нова родина, вона вагітна. Дитина не пам`ятає свого батька, його виховує інший чоловік. [PERSON]. не сплачує аліменти, мається велика заборгованість, дитину не виховував, не забезпечував матеріально, засуджений судом та притягувався до адміністративної відповідальності. Відповідач [PERSON]. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що дитину бачив 4 роки тому, оскільки позивачка перешкоджала у спілкуванні з сином. Він постійно працював, іноді випивав вдома пиво, слабоалкогольні напої. Над дитиною не знущався та не бив. Підтвердив, що наразі засуджений за ч.2 ст.121 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі та притягувався до адміністративної відповідальності за ст.183-1 КУпАП до покарання у виді 120 годин суспільно корисних робіт, які він відпрацював в трамвайно-тролейбусному управлінні. Аліменти не платив, оскільки на його утриманні перебував хворий батько. Від дитини не відмовляється. Із зустрічною позовною заявою до суду про встановлення часу спілкування з дитиною не звертався. Зазначив, що за квартиру, в якій проживала позивачка із дитиною, оплачували його батьки, а не батьки дружини. Має намір платити аліменти в місцях позбавлення волі, йому відомо, що наразі утворилась велика заборгованість понад 50 тисяч грн., просить не позбавляти його батьківських прав. В подальшому просив всі судові засідання проводити в його відсутність, але за участю його представника Романової Л.М. , оскільки вирок, яким його засуджено до семи років позбавлення волі набрав законної сили та він буде затриманий на його виконання для відбуття покарання в місцях позбавлення волі. Просив визнати поважною причину його неявки в судові засідання. Суд вирішив проводити подальший судовий розгляд справи за відсутністю відповідача, визнавши поважною причину його неявки. Представник відповідача - адвокат Романова Л.М. в судовому засіданні позов також не визнала, підтримала доводи відповідача, пояснила, що аліменти він не платив, оскільки знаходився в скрутному матеріальному становищі. Спочатку звільнився з роботи, потім хворів батько та всі гроші уходили в родині на його лікування. Відповідач має намір спілкуватися з дитиною після звільнення з місць позбавлення волі, де він планує працювати та погашати заборгованість по аліментам. Просила відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради Бартош Н.О., яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні пояснила, що висновок станом на жовтень 2017 року був не доцільним позбавлення відповідача батьківських прав, дали шанс батьку для виховання дитини. З жовтня 2017 року по теперішній час відповідач [PERSON]. не звертався до органу опіки та піклування із заявою про встановлення часу спілкування батька з дитиною. На теперішній час пройшло 2 роки з моменту складення висновку, тому рішення просить прийняти на розсуд суду та в найкращих інтересах дитини. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, допитавши сторін, їх представників, свідків, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 березня 2013 року. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії № [NUMBER] від 11 лютого 2014 року. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 вересня 2016 року шлюб між сторонами розірваний. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 вересня 2016 року стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення сином повноліття, починаючи утримання з 01.09.2016 року та у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною [PERSON]. трьох років, тобто до [INFO] , починаючи утримання з 01.09.2016 року. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих в житловому приміщенні/будинку осіб №139, складеної 30.03.2017 року головою КСН «селище Волонтерівка» [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом із сином [PERSON] , 2014 року народження. Згідно довідки Кальміуського відділу державної виконавчої служби м. Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 23.03.2017 року, встановлено, що [PERSON]. не отримувала аліменти з [PERSON] в період з 01.09.2016 року по 28.02.2017 року. Згідно довідки Кальміуського відділу державної виконавчої служби м. Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 14.09.2017 року, встановлено, що [PERSON]. отримувала аліменти з [PERSON] в період з 01.06.2017 року по 14.09.2017 року в сумі 300,00 грн., по 100 грн. щомісячно. 08.06.2017 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб в Приморському районному у місті Маріуполі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] ,актовий запис №285. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Згідно довідки №119, виданої 08.09.2017 року в.о. завідуючої КДНЗ №113, [PERSON] , [INFO] , відвідує дитячу дошкільну установу «Росинка» Маріупольської міської ради дошкільну групу №7. Як вбачається з акту обстеження умов проживання від 01.08.2017 року, складеного комісією у складі спеціалістів Служби у справах дітей Маріупольської міської ради, [PERSON] проживає разом із [PERSON] , [PERSON]. , [PERSON]. за адресою: [ADDRESS] , у дитини є окреме спальне місце, іграшки, одяг, дитина забезпечена необхідними умовами для життя. Згідно характеристики, складеної 25.03.2019 року завідувачем КДНЗ «Ясла-садок №100 «Барвінок» Маріупольської міської ради», [PERSON] працює на посаді вихователя з 01.09.2018 року, характеризується позитивно, уважна, тактовна, володіє навичками ділового спілкування, має здатність не допускати конфліктних ситуацій на роботі, урівноважені, ввічлива в спілкуванні, відповідальна та уважна людина, без шкідливих звичок, серед батьків, колег та вихованців має повагу. В матеріалах справи міститься заява на ім`я начальника Кальміуського ВП ЦВП ГУНП в Донецькій області про скоєння злочину [PERSON] за ч.1 ст.164 КК України за фактом злісного ухилення від сплати аліментів. Згідно розрахунку головного державного виконавця Кальміуського ВДВС м. Маріуполь заборгованість по аліментах [PERSON] станом на травень 2019 року становить 61589,26 грн. Постановою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 червня 2019 року [PERSON] визнано винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.183 КУпАП за несплату аліментів, що призвело до виникнення заборгованості, яка перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання та піддано адміністративному стягненню у вигляді суспільно корисних робіт на строк 120 годин. Вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06.12.2019 року [PERSON] визнано винуватим за ч.2 ст.121 КК України за умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого [PERSON] та призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі у кримінально-виконавчій установі закритого типу. Згідно повідомлення начальника Кальміуського районного відділу Філії державної установи «Центр пробації» у Донецькій області від 07.11.2019 року, [PERSON]. станом на 07.11.2019 року відбув 48 годин суспільно корисних робіт, до відбуття залишилось 72 години. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 08.01.1998 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності є власниками квартири [ADDRESS] . Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого травматологічного відділення №208, [PERSON]. , [INFO] , перебував у відділенні на стаціонарному лікуванні з 25.03.2017 року по 12.04.2017 року з діагнозом розрив дельтоподібної зв`язки і малогомілкового синдесмоза лівого гомілковостопного суглоба. Відповідачем надано суду копії квитанцій про перерахування на рахунок [PERSON] аліментів: 20.05.2017 року в сумі 500 грн., 25.04.2017 року - 500 грн., 22.06.2017 року - 100 грн. На обліках в наркології та психіатрії відповідач [PERSON]. не перебуває. Як вбачається з акту обстеження умов проживання від 03.10.2017 року, складеного комісією у складі спеціалістів Служби у справах дітей Маріупольської міської ради, за місцем проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , створені належні умови для проживання дітей. Відповідно до копії трудової книжки [NUMBER] [PERSON]. був звільнений 13.09.2016 року з Ливарного цеху №1 ТОВ «Метінвест Маріупольський ремонтно-механічний завод» за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України. В період з 19.11.2018 року по 13.12.2018 року працював в Ливарному цеху №1 ТОВ «Метінвест Маріупольський ремонтно-механічний завод», звільнений за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП. 23.01.2019 року прийнятий у трубоелектрозварювальний цех ПрАТ «ММК ім. Ілліча». Згідно наказу №185-пр від 28.11.2019 року [PERSON] прийнятий на роботу з 02.12.2019 року підсобним робітником 3 розряду в ТОВ «ПАМПАД». Згідно характеристики голови КСН «Річний» [PERSON] добрий, ввічливий, працьовитий, не конфліктний, спокійний, дружелюбний із сусідами, поважає старших, скарг на нього не надходило, любить батьків, не вживає наркотичні засоби та алкогольні напої. Відповідно до висновку від 17.10.2017 року № 46.9-59821-46.1 Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 11.10.2017 року є недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно сина [PERSON] , [INFO] , оскільки відповідач має намір спілкуватися з сином, але позивачка перешкоджала цьому, про що і не заперечувала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачка є її донькою. Відповідач не бачив сина приблизно 3,5 років, не цікавився його життям взагалі, матеріально не забезпечує, аліменти не сплачує, має велику заборгованість. Застосував фізичну силу та погрожував позивачці, коли дитина була маленькою. Син боявся його п`яного. Дитина не пам`ятає біологічного батька. [PERSON] та його батьки телефонували, погрожували, з дитиною побачитися не просили. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивачка є її донькою. Зазначив, що відповідач веде аморальний спосіб життя, п`яний постійно кричав, внаслідок чого дитина перелякана, заїкалась, боїться чоловіків. Працював недовго, був звільнений за прогули. По дому нічого не робив, вимагав гроші на пиво. З дитиною не спілкується та не виховує. Свідок [PERSON] , який є братом позивачки, в судовому засіданні пояснив, що відповідач не приходив до дитини приблизно 4 роки, не одягав її, не купував продукти, аліменти не сплачував. Якщо телефонував, то п`яний, хотів побачити дитину, тверезий не дзвонив. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є хрещеною матір`ю позивачки. [PERSON]. на неї справляв природні потреби, коли одного разу залишився у неї вдома на свята ночувати, був дуже п`яний, працювати не хотів, аліменти не сплачує, дитині матеріально не допомагає, дитину виховує інший батько. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що бачив відповідача в п`яному вигляді приблизно 3-4 роки назад на вулиці біля банкомату, допоміг йому дістати картку з банкомату та відвів додому. Спілкувались з [PERSON] в гостях. На новий рік збиралися всі за столом, він поводив себе неадекватно, не контролював себе, справив природні потреби у ліжку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є батьком відповідача. Зазначив, що сторони по справі проживали разом, в них народився син. Відносини погіршились, оскільки не стало грошей та роботи. В 2016 році вони розійшлись та вони не знали де проживає позивачка разом із дитиною. Син не сплачував аліменти, всі гроші витрачались на його лікування. На теперішній час відповідач засуджений та відбуває покарання в місцях позбавлення волі. До органу опіки та піклування та до суду для встановлення часу спілкування із дитиною не звертались, хотіли все вирішити за згодою матері дитини. Свідок [PERSON] пояснила, що є матір`ю відповідача. Зазначила, що в 2016 році сторони по справі розійшлися, оскільки відповідач заробляв мало грошей. Це не подобалось позивачці. Підтвердила, що мається заборгованість по аліментах в сумі 70000 грн. за останні 2-3 роки. Відповідач по можливості платив аліменти, але останній час гроші віддавав батьку на лікування. На теперішній час [PERSON]. засуджений та перебуває у тюрмі, тому сплачувати аліменти можливості не має. Останній раз відповідач бачив сина в листопаді 2016 року, потім позивачка перешкоджала бачитися з дитиною. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою відповідача. Охарактеризувала відповідача, як спокійного, врівноваженого, хорошого батька, який не ображав сина. Позивачку та дитину бачила давно. Батьки відповідача давали позивачці продукти. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що давно знає родину [PERSON] . Відповідач не в змозі був сплачувати аліменти, оскільки хворіли його батьки. Батьки відповідача в свою чергу допомагали позивачці та дитині. [PERSON]. любить дитину, піклувався про неї, доки позивачка не заборонила бачитися з сином. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою відповідача. Охарактеризувала відповідача, як спокійного, хорошого, п`яним його ніколи не бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] знає 53 роки, як порядну родину. [PERSON]. чесний та добрий, допомагає людям літнього віку, не п`є. Подробиць їх сімейного життя не знає, позивачку та дитину не бачила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою відповідача. Зазначила, що у відповідача дуже порядна родина. Відповідач сплачувати аліменти не мав змоги, оскільки всі хворіли. Подробиці його життя з позивачкою їй невідомі. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов?язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з?ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Суд дійшов висновку, що [PERSON]. безвідповідально ставиться до питання виховання своєї дитини та її матеріального забезпечення. Відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що встановлено безпосередньо у судовому засіданні. Він не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність позбавлення [PERSON]. батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Досліджені у судовому засіданні докази підтверджують посилання позивачки на те, що відповідач ухиляється від своїх батьківських обов`язків та не приймає участі в житті дитини. Протягом розгляду справи відповідач для себе належних висновків не зробив, реальних кроків щодо виховання та утримання дитини не вчинив. Жодних об`єктивних даних, які б вказували на наявність перешкод у вихованні [PERSON] його малолітнього сина, судом не встановлено. Також судом не встановлено жодних об`єктивних даних, які б вказували на те, що [PERSON]. намагався виконувати батьківські обов`язки. Відповідач вкрай формально ставиться до необхідності виконання обов`язку щодо утримання дитини, сплати аліментів. На переконання суду позбавлення батьківських прав [PERSON]. відносно малолітнього [PERSON] не зашкодить інтересам дитини, його подальшому вихованню та утриманню. Висновок Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 11.10.2017 року про не доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно сина [PERSON] , [INFO] , має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). Суд не погоджується з наданим висновком, оскільки з дня його винесення [PERSON] не виявив бажання сплатити заборгованість по аліментам, приймати участь в житті дитини, а навпаки скоїв тяжкий злочин за який наразі відбуває покарання в місцях позбавлення волі. Врахування вказаного висновку на думку суду суперечить встановленим в судовому засіданні обставинами справи та суперечить інтересам малолітньої дитини. Зазначені висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією ВС в постанові від 13 березня 2019р. по справі №631/2406/15-ц. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи міститься достатньо доказів, які свідчать про умисне ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина [PERSON] , його свідоме нехтування своїми обов`язками як батька, його небажання брати участь у фізичному і духовному розвитку дитини, тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Доводи відповідача з приводу перешкод у спілкуванні з дитиною з боку позивачки нічим не підтверджені, а навпаки спростовані в судовому засіданні поясненнями свідків та позивачки. Крім того відповідач та його батьки в судовому засіданні повідомили, що з приводу того, що позивачка не дає їм спілкуватися з дитиною вони не звертались ані до органу опіки та піклування, ані до суду для вирішення цього спору. Тобто тривалий час відповідач не приймав жодних законних засобів для врегулювання цього питання. Пояснення свідків з боку відповідача суд приймає до уваги, але вони не підтверджують доводів відповідача щодо виховання та матеріального забезпечення дитини відповідачем, сплати ним аліментів на утримання дитини, виконання ним батьківських обов`язків. Навпаки свідки вказували на бажання батька бачити дитину, на наявність боргу по її утриманню, але які заходи приймав відповідач для усунення цих негативних факторів у вихованні та утриманні дитини свідки не повідомили. Інші доводи сторони відповідача та надані ним докази висновків суду не спростовують, а тому суд вважає доцільним позов задовольнити. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Така позиція закріплена і у п.п.47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Пунктом 48 вищезазначеної постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження обставин понесення витрат на правову допомогу позивачкою протягом усього судового розгляду не надано жодного доказу, окрім угоди про надання правової допомоги №44 від 22.05.2017 року. За вказаних вище обставин на підставі зібраних у справі доказів, суд приходить до переконання, що заявником в силу вимог ч.1 ст.81 ЦПК України взагалі не доведено факту понесення витрат на правову допомогу, не надано ані розрахунку таких витрат, ані документа, що підтверджує оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим вимоги про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Outcome: partial