Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

У січні 2021 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, яким просила поділити спільне майно подружжя. Поданою представником позивача до суду заявою було збільшено розмір позовних вимог (а.с. 113-125). Заявою представника позивача від 21.09.2021 року частково залишено без розгляду та уточнено позовні вимоги (а.с. 137-138). Позовними вимогами в кінцевій редакції позивач просила визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] : - 1/2 частину виробничого корпусу (приміщення 1,2), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 552,5 кв.м; - 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 1822084100:01:000:0583 площею 0,5 га, що знаходиться за адресою Левківська сільська рада Житомирського району Житомирської області; - 1/2 частину промислового обладнання, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається із наступного майна: полірувальний верстат у кількості 2 шт., розпилювальний верстат по граніту Фреза 1250 у кількості 1 шт., окантовочний верстат по граніту Фреза 200 у кількості 1 шт., стіл під розпилювальний верстат по граніту у кількості 3 шт., торцювальний верстат по граніту у кількості 1 шт., піч «Булерян» у кількості 1 шт., пили для розпилювального верстату по граніту Фреза 1600 у кількості 2 шт., пили для розпилювального верстату по граніту Фреза 1250 у кількості 1 шт., пили для окантовочного верстату по граніту Фреза 200 у кількості 1 шт., автонавантажувач «Львівський» у неробочому стані у кількості 1 шт., причіп для трактора у кількості 1 шт. В порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя позивач просила виділити кожному зі сторін по 1/4 частини вказаного вище майна (а.с. 137-138). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, мали спільний бюджет, спільно приймали участь у придбанні речей домашнього вжитку та набули у власність вказане спірне майно. Після розірвання шлюбу сторони не досягли згоди про поділ майна в добровільному позасудовому порядку, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду за захистом свої прав. Ухвалою від 29.03.2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження (а.с. 67). У судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Представник відповідача позов визнала в частині визнання об`єктами спільної сумісної власності об`єктів нерухомості та їх поділу; в іншій частині просила відмовити, так як спірне рухоме майно - обладнання не підлягає поділу, оскільки належить іншим особам. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думки представників сторін, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. 21.11.1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Луганської міської ради між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб (а.с. 11). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.03.2019 року такий шлюб розірвано (а.с. 13). Відповідно до договору купівлі-продажу приміщення від 01.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л., зареєстрованого в реєстрі за номером 1254, відповідач [PERSON] разом з третьою особою, [PERSON] , купили в рівних частках у [PERSON] виробничий корпус (приміщення 1,2) та земельну ділянку , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 552,5 кв.м. Відповідно до п. 1.7. такого договору, його укладання відбулося за письмовою згодою дружини [PERSON] - позивача [PERSON] (а.с. 16-17). Відповідно до договору купівлі-продажу приміщення від 01.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л., зареєстрованого в реєстрі за номером 1255, відповідач [PERSON] разом з третьою особою, [PERSON] , купили в рівних частках у [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 1822084100:01:000:0583 площею 0,5 га, що знаходиться за адресою: Левківська сільська рада Житомирського району Житомирської області. Відповідно до п. 1.5. такого договору, його укладання відбулося за письмовою згодою дружини [PERSON] - позивача [PERSON] (а.с. 19-20). Таким чином відповідач набув право власності на 1/2 частку зазначеного виробничого корпусу, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №81583584 від 01.03.2017 року та 1/2 частку зазначеної земельної ділянки, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №81583824 від 01.03.2017 року (а.с. 18, 21). Крім цього, позивач зазначає, що відповідач разом з третьою особою, [PERSON] , прийняв у власність від [PERSON] обладнання, що знаходилось за адресою: Левківська сільська рада Житомирського району Житомирської області, що підтверджується актом приймання-передачі від 01.03.2017 року (а.с. 29). Зазначені правовідносини врегульовані та відповідають наступним нормам матеріального та процесуального права. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Отже, оформлення шлюбних відносин зумовлює виникнення в подружжя особистих майнових та немайнових прав і обов`язків, зокрема вводить спільну категорію стосовно режиму майна - сумісну власність. Норми Сімейного кодексу свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Але ця презумпція може бути спростована: один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Так, згідно ч. 1, 2 ст. 372, 369 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З наведеного вище судом встановлено, що 1/2 частка виробничого корпусу (приміщення 1,2), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 552,5 кв.м. та 1/2 частка земельної ділянки з кадастровим номером 1822084100:01:000:0583 площею 0,5 га, що знаходиться за адресою: Левківська сільська рада Житомирського району Житомирської області, набуті сторонами в період шлюбу, тому є об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , оскільки виходячи із положень ст. 69-72 СК України, 370-372 ЦК України виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Відповідач будь-яких доказів на спростування даного факту не надала. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, надані позивачем докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, а також виходячи з критеріїв розумності та справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що позовні вимоги про визнання об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] 1/2 частин зазначених виробничого корпусу (приміщення 1,2) та земельної ділянки, а також виділ 1/4 частин таких об`єктів нерухомого майна у власність [PERSON] знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи та доведені позивачем належними доказами, відтак повинні бути задоволені. У той же час, позовні вимоги про визнання об`єктами спільної сумісної власності 1/2 частини промислового обладнання, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається із наступного майна: полірувальний верстат у кількості 2 шт., розпилювальний верстат по граніту Фреза 1250 у кількості 1 шт., окантовочний верстат по граніту Фреза 200 у кількості 1 шт., стіл під розпилювальний верстат по граніту у кількості 3 шт., торцювальний верстат по граніту у кількості 1 шт., піч «Булерян» у кількості 1 шт., пили для розпилювального верстату по граніту Фреза 1600 у кількості 2 шт., пили для розпилювального верстату по граніту Фреза 1250 у кількості 1 шт., пили для окантовочного верстату по граніту Фреза 200 у кількості 1 шт., автонавантажувач «Львівський» у неробочому стані у кількості 1 шт., причіп для трактора у кількості 1 шт., до задоволення не підлягає, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів, які підтверджували б належність такого промислового обладнання відповідачу. Наявність акта приймання-передачі такого обладнання від 01.03.2017 року не спростовує зроблених судом висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Матеріали справи не містять ні грошової оцінки спірного промислового обладнання, ні вимоги позивача про одержання від відповідача грошової або іншої матеріальної компенсації вартості такого обладнання. Наприклад, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи. Оскільки позов підлягає до часткового задоволення, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за розгляд даної справи, що складаються із судового збору в сумі 1000 гривень. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71, 72 Сімейного кодексу України, ст. ст. 372, 369 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial