Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

У червні 2015 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до відповідачів [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Бердичівський хлібозавод» про відшкодування моральної шкоди завданої ушкодженням здоров'я внаслідок дії двох джерел підвищеної небезпеки, в якому просить суд стягнути солідарно із останніх на свою користь 95.000,00 гривень моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 26.09.2012 року близько 5 год. 30 хв. на 52-у кілометрі автодороги «Житомир-Чернівці» на вул. Леніна у м. Чуднові Житомирської області [PERSON] (далі відповідач-1), керуючи автомобілем [NUMBER], рухаючись у напрямку м. Житомира при повороті праворуч порушив п.10.1, 10.5, 11.2, 11.3, 12.1, 12.3. Правил дорожнього руху України, виїхав на зустрічну смугу руху, де скоїв зіткнення з автомобілем [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] у якому він перебував в якості експедитора. Власником вище вказаного автомобіля під керуванням відповідача-1 є [PERSON], який застрахував свою цивільну відповідальність у приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша». Інший автомобіль [NUMBER], належить ТОВ «Бердичівський хлібозавод» (далі відповідача-2), з яким [PERSON] на час дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) знаходився у трудових відносинах та виконував рейс по доставці хлібобулочних виробів. Внаслідок зазначеного вище ДТП позивач отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритої спинальної травми: переломів лівих поперечних відростків С3 та С6, компресійних переломів тіл ТН 3, ТН 4 хребців, травматичної грижі між хребцевого диску С6 - С7, струсу головного мозку, рани у скроневій ділянці праворуч, травматичного видалення третього зуба на верхній щелепі зліва, що викликали тривалий розлад здоров'я. Викладені обставини встановлені вироком Чуднівського районного суду Житомирської області від 03.02.2014 року у справі за № 294/501/13-к, який набрав законної сили. Цим же вироком відповідача-1 визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. Внаслідок отриманих травм позивач став інвалідом 3-ї групи та не може фізично працювати, що підтверджується копіями довідок до акту огляду МСЕК. Позивач стверджує, що під час ДТП він відчув сильний фізичний біль, під час тривалого лікування і до цього часу він терпить фізичні болі та страждання. Не маючи змоги працювати внаслідок отриманих травм за попереднім місцем роботи, він подав заяву про звільнення. Тобто, він працював водієм-експедитором на підприємстві, тривалий час знаходився у сидячому положенні та одночасно працював фізично, а саме розвантажував лотки із хлібом та заносив їх до магазинів. Після отримання вище перелічених травм позивач такого характеру роботу виконувати не міг. Крім того, позивач не може тривалий час знаходитись за кермом власного автомобіля та займатися фізичною працею. На його думку, це суттєво порушило його нормальний спосіб життя. Його середньомісячний заробіток за останні три місяці перед ДТП складав 2.920,00 гривень. На даний час він отримує лише пенсію по інвалідності у розмірі 949,00 гривень. Тобто, позивач наголошує, що втратив не тільки здоров'я, звичний спосіб життя, але й достаток у вигляді зменшення доходів. Все перераховане завдає йому глибоких моральних та душевних страждань. Тому, завдану позивачу моральну шкоду він оцінюю у розмірі 100.000,00 гривень. З позовом до [PERSON] та приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої відповідачем-1 позивач вже звертався у Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області по цивільній справі за № 274/3795/14-ц, про що судом ухвалено рішення від 15.04.2015 року. Під час розгляду вказаної цивільної справи приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Перша» добровільно відшкодувала позивачу матеріальну шкоду та частково моральну шкоду у розмірі 5.000,00 гривень, що є 5% лімітом відповідальності. У задоволені позову до [PERSON] як до володільця джерела підвищеної небезпеки відмовлено, у зв'язку із тим, що водій [PERSON] на момент скоєння ДТП не знаходився у трудових стосунках із [PERSON], а керував автомобілем лише на підставі договору у приватному порядку. Також, рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 15.04.2015 року з посиланням на ст.1195 ЦК України встановлено, що відповідати за заподіяну шкоду має водій, що є відповідачем-1 по справі. При звернені із позовом до [PERSON] у липні 2014 року позивач визначив розмір заподіяної йому моральної шкоди у розмірі 70.000,00 гривень. На даний час у зв'язку із тим, що на протязі тривалого часу, позивач постійно відчуває фізичні болі, дискомфорт, знизився його життєвий рівень у зв'язку з втратою заробітку, завдана йому шкода не відшкодовується, вибачень від винної сторони йому не надходило, а також суттєво зріс рівень інфляції в Україні, він вимушений збільшити розмір своїх позовних вимог щодо стягнення на його користь моральної шкоди та визначити її саме у розмірі 100.000,00 гривень. Оскільки страховою компанією позивачу вже було виплачено 5.000,00 гривень моральної шкоди, тому він визначає суму у розмірі 95.000,00 гривень та просить їх стягнути солідарно з відповідачів. У судовому засіданні представник позивача на підставі довіреності від 10.04.2013 року [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх повністю задовольнити на підставі фактів, викладених у позові, звернув увагу суду, що спірні правовідносини між сторонами регулюються нормами статей 1167, 1188, 1194, 1195 ЦК України. Відповідач-1 у судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином згідно статей 74-78 ЦПК України, причини його неявки суду не відомі, заперечення на позов до суду не надходило. Представник відповідача-2 на підставі довіреності від 02.01.2015 року [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила суд відмовити в його задоволенні на підставі наданому суду письмовому запереченні за №1236 від 07.09.2015 року (а.с.42-44). Суд, заслухавши думки представників сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши їх в сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, правова позиція позивача, викладена у позовній заяві щодо притягнення відповідача-2 у якості співвідповідача, ґрунтується на положеннях п.1 ч.2 ст.1167, ч.2 ст.1188, ч.1 ст.543, ст.1190 ЦК України. Так, ч.2 ст.1167 ЦК передбачає спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли, на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Таким чином, ч.2 ст.1167 ЦК України, передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини саме заподіювача, яким відповідач-2 не являється, та не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст.1167 ЦК України, залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме винний водій, що є відповідачем-1 по справі. Посилання позивача на зміст ч.1 ст.543, ст.1190 ЦК України є також безпідставним, оскільки відсутні будь-які дії з боку відповідача-2, які були б у причинному звязку із настанням ДТП, внаслідок якої позивач отримав тілесні ушкодження, а тому відповідач-2 не може бути субєктом солідарної відповідальності із водієм автомобіля [NUMBER], що є відповідач-1, та який, відповідно до вимог норм ст.1187 ЦК України, повинен нести цивільну відповідальність за заподіяну позивачу моральну шкоду особисто. Що стосується застосування позивачем до спірних правовідносин ч.2 ст.1188 ЦК України, то суд наголошує, що спірні правовідносини між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України та Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». В свою чергу Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» являється спеціальним нормативно-правовим актом, який в даній ситуації підлягає застосуванню та має преюдиціальне значення, оскільки саме цей Закон регулює спірні правовідносини в частині відшкодування шкоди, зокрема моральної. Дана позиція також викладена у рішенні Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 15.04.2015р., на яке в своїй позовній заяві посилається позивач (а.с.6-8). Відповідно до положень п. 22.3 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на момент вказаної вище ДТП, а саме 26.09.2012р.), потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, аналізуючи вищенаведену норму законодавства, відповідач-2 не може нести будь-якої відповідальності перед позивачем. Оскільки винним у ДТП згідно вироку Чуднівського районного суду Житомирської області від 03.02.2014р. визнано відповідача-1, то саме останній має нести відповідальність за завдану позивачеві матеріальну та моральну шкоду (а.с.5). Крім того, суд звертає увагу сторін, що згідно з п.2 ч.3 ст.23 ЦК України та Постановою Пленуму Верховного Суду України за №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом на підставі позовних вимог, характеру дії особи, яка завдала шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 15.04.2015р., визначений розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу, та який становить 20.000,00 гривень, 5.000,00 гривень з яких йому було виплачено ПАТ «Страхова компанія «Перша» як 5% ліміт відповідальності. Крім того, вказаним вище рішенням, з посиланням на спеціальну норму законодавства, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а саме Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивачу розяснено, що він не позбавлений права звернутись з позовом саме до відповідача-1 про стягнення у якості відшкодування моральної шкоди 15.000,00 грн., тобто різниці між визначеною сумою відшкодування та виплаченою ПАТ «Страхова компанія «Перша» (а.с.8). Враховуючи викладене та

Outcome: partial