Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі ПАТ КБ ПриватБанк або Банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 17 квітня 2014 року в розмірі 15549 грн. 50 коп. В обґрунтування позову зазначало, що 17 квітня 2014 року Банк і [PERSON] (далі Позичальник, Клієнт) уклали кредитний договір № б/н, за умовами якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк взяті на себе зобовязання за кредитним договором виконав, надав Позичальникові кредит у вказаній вище сумі. Проте відповідач своїх зобовязань за цим договором не виконує, внаслідок чого станом на 31 травня 2017 року [PERSON] має заборгованість перед Банком за цим договором на загальну суму 15549 грн. 50 коп., з яких: 472 грн. 25 коп. заборгованість за кредитом, 10760 грн. 61 коп. заборгованість по процентам, 3100 грн. заборгованість за пенею і комісією, а також штрафи в розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 716 грн. 64 коп. (процентна складова). Представник позивача Сафір Ф.О. у судове засідання не зявився, подав до суду заяву, у якій просив суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, подав до суду заперечення на позов, у яких зазначав, що 17 квітня 2014 року згідно із умовами укладеної сторонами угоди Банк відкрив йому картковий рахунок, видав банківську картку та встановив кредитний ліміт у розмірі 500 грн. У період з 14 липня 2014 року по 31 січня 2015 року кредит ним використано. 31 жовтня 2014 року він порушив умови договору, тому у Банку виникло право повідомити його про це шляхом направлення йому вимоги про дострокове погашення кредиту. Проте Банк, зловживаючи своїми правами та обовязками, передбаченими ст. ст. 11, 15, 18 Закону України Про захист прав споживачів, про зміну умов договору його не повідомив. Заявлені позовні вимоги ПАТ КБ ПриватБанк він визнає лише частково, а саме: заборгованість по тілу кредиту в розмірі 472 грн. 25 коп. та заборгованість по процентам за користування кредитними коштами протягом трьох років у розмірі 566 грн. 98 коп., всього у загальному розмірі 1039 грн. 23 коп. Також звертав увагу суду на факт зловживання кредитором своїми правами, що призвело до утворення значної суми заборгованості. До вимог про стягнення неустойки просив застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки Банк пропустив визначену п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовну давність терміном один рік щодо вимог про стягнення пені та штрафу, який, враховуючи порушення ним умов договору 31 жовтня 2014 року, закінчився ще 01 листопада 2015 року (а. с. 56, 61). Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У ч. 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 17 квітня 2014 року на підставі заяви-анкети Позичальника, Умов і правил надання банківських послуг і тарифів позивач ПАТ КБ ПриватБанк і відповідач [PERSON] уклали кредитний договір № б/н. За умовами цього договору Банк надав відповідачу кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач [PERSON] у заяві на видачу кредитної платіжної картки підтвердив, що його заява разом із Памяткою Клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним і Банком договір про надання банківських послуг. До укладення договору його ознайомлено з умовами договору. Примірник договору про надання банківських послуг він отримав, зобовязується виконувати вимоги Умов і правил надання банківських послуг та регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Банку. Обставини щодо укладення сторонами 17 квітня 2014 року зазначеного договору та його умов, зокрема, отримання відповідачем кредитної платіжної картки зі встановленим кредитним лімітом у розмірі 500 грн., [PERSON] визнав, про що сам зазначив у своїх запереченнях на позов, тому згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України дані обставини доказуванню не підлягають. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов і правил надання банківських послуг Позичальник зобовязувався погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, перевитратами платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно із п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов і правил надання банківських послуг Позичальник надав свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, який має право у будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання договору є прямою та безумовною згодою Позичальника на прийняття любого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком. У п. 1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг передбачено, що укладений сторонами договір про надання банківських послуг діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. За змістом п. 2.1.1.5.7 Умов і правил надання банківських послуг Клієнт зобовязаний слідкувати за витратами коштів у межах платіжного ліміту з метою недопущення овердрафту. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ст. 526 ЦК України закріплено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно із нормами ч. ч. 2, 4 ст. 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. У ч. 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Судом встановлено, що Банк свої зобовязання за укладеним сторонами кредитним договором № б/н від 17 квітня 2014 року виконав повністю, надав відповідачу кредит у розмірі 500 грн. Проте, у порушення вимог закону та умов договору [PERSON] свої зобовязання за цим договором належним чином не виконував, заборгованість за кредитом, проценти за його користування та інші платежі Банку у визначені цим договором строки не сплачував. Із розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31 травня 2017 року внаслідок невиконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором № б/н від 17 квітня 2014 року відповідач має перед ПАТ КБ ПриватБанк заборгованість за цим кредитним договором на загальну суму 15549 грн. 50 коп., з яких: 472 грн. 25 коп. заборгованість за кредитом, 10760 грн. 61 коп. заборгованість по процентам, 3100 грн. нарахована пеня та 1216 грн. 64 коп. штрафи (500 грн. фіксована частина та 716 грн. 64 коп. процентна складова). Заявлені ПАТ КБ ПриватБанк вимоги про стягнення суми заборгованості за кредитом в розмірі 472 грн. 25 коп. відповідач [PERSON] визнав повністю, вимоги щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами визнав частково в розмірі лише 566 грн. 98 коп., посилаючись на зроблений ним розрахунок плати за користування кредитними коштами протягом трьох років у розмірі 30 % річних (а. с. 61). Правомірність нарахованої Банком суми заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 10760 грн. 61 коп. відповідачем не спростовано. Будь-якого обґрунтування правильності зробленого розрахунку суми заборгованості по процентам за користування наданим кредитом [PERSON] у заяві не наведено, тому суд його до уваги не приймає. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. У ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. За змістом положень ст. 549 ЦК України штраф і пеня є різними видами неустойки як відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошового зобовязання. При цьому, законодавством не забороняється забезпечення різними видами неустойки різних зобовязань або застосування різних видів неустойки до різних порушень зобовязань. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг у разі порушення Клієнтом строків платежів за будь-яким грошовим зобовязанням, передбаченим цим договором, більш ніж на 30 днів Клієнт зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій, які підлягають сплаті в першу чергу. Згідно із п. 2.1.1.12.6.1 Умов і правил надання банківських послуг у разі виникнення прострочених зобовязань за борговими зобовязаннями на суму від 100 грн., Клієнт сплачує Банку пеню відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту. У ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно із ч. 4. ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Верховний Суд України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-1138цс15 висловив правову позицію та зазначив, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Аналіз цих норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Спеціальна позовна давність застосовується за умови подання стороною у спорі відповідної заяви, зробленої до винесення судом рішення. У запереченнях на позов відповідач [PERSON] просив застосувати до позовних вимог Банку про стягнення пені та штрафу наслідки спливу позовної давності, оскільки таке право у позивача виникло 31 жовтня 2014 року та закінчилося 01 листопада 2015 року. До суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором ПАТ КБ ПриватБанк звернулося 26 червня 2017 року. Враховуючи подання [PERSON] до суду заяви про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог про стягнення пені, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за несвоєчасне погашення кредиту за останні 12 місяців перед зверненням Банку до суду з цим позовом, що складає 1200 грн. У ч. 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зі змісту п. п. 2.1.1.7.5 та 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг вбачається, що усі спори, розбіжності та вимоги, які виникають з умов виконання чи порушення укладеного сторонами 17 квітня 2014 року кредитного договору № б/н, вирішуються у визначеному цими Умовами і правилами порядку, при цьому штраф у розмірі 500 грн. сплачується за порушення Клієнтом строків платежів за будь-яким грошовим зобовязанням за цим договором більш ніж на 30 днів. У разі спору Клієнт сплачує Банку штраф у розмірі 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій. Доводи [PERSON] щодо пропуску ПАТ КБ ПриватБанк позовної давності до вимог про стягнення штрафу за будь-яким грошовим зобовязанням за кредитним договором більш ніж на 30 днів в розмірі 500 грн. свого підтвердження в суді не знайшли, оскільки відповідач не виконував усіх своїх зобовязань протягом останнього року перед подачею до суду Банком цього позову про стягнення заборгованості. Що стосується заяви відповідача щодо застосування наслідків спливу позовної давності до вимог про стягнення штрафу в розмірі 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій, суд вважає, що підстави для застосування цих наслідків теж відсутні, оскільки вимагати від [PERSON] сплати цього штрафу відповідно до Умов і правил надання банківських послуг Банк має право лише у разі виникнення між сторонами спору, тобто у випадку подачі ПАТ КБ ПриватБанк до суду позову до Позичальника про стягнення суми заборгованості. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд дійшов висновку, що позов ПАТ КБ ПриватБанк до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає задоволенню частково в загальному розмірі 13649 грн. 50 коп., з яких: 472 грн. 25 коп. заборгованість за кредитом, 10760 грн. 61 коп. заборгованість по процентам, 1200 грн. пеня та 1216 грн. 64 коп. штрафи. Також відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1600 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial