Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, вимоги якого уточнив 02.10.2017 (а.с. 38-51) та просив стягнути із [PERSON] грошові кошти у розмірі 139160,23 грн, з яких 3380 доларів США, що еквівалентно згідно курсу долара США 89 637, 60 грн, 13183,69 грн - 5% від суми залишку боргу за кожен місяць прострочення його повернення, 1998, 48 грн - 3% річних за прострочення боргу, витрати на правову допомогу у розмірі 5500 грн, та судовий збір. В обґрунтування вимог зазначив, що 25.11.2014 між ним та [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, згідно якої позивач передав відповідачу 54100, 00 грн готівкою, що відповідає сумі 3380, 00 доларів США за курсом на день складення розписки зі строком повернення до 31.12.2016. Крім того, у разі несвоєчасного повернення боргу відповідач зобов'язався сплатити додатково 5% від суми залишку боргу за кожен місяць прострочення. Станом на 02.10.2017 [PERSON] не сплатив борг, тому [PERSON] просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Вказав, що згідно розписки кошти передані готівкою у розмірі 54 100 гривень, а відтак згідно положень ст.. 1046 ЦК України, повинні повертатися у тому ж розмірі, тобто в гривнях, а не в гривневому еквіваленті доларів США. Разом із тим вказав, що частково повернув [PERSON] гроші у розмірі 7994, 00 грн., а тому залишок заборгованості перед позивачем складає 46106, грн.., що підтверджується квитанціями на вказану суму. Позивач у судове засідання не з'явився. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутності від 17.10.2017. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.11.2014 відповідач [PERSON] надав розписку про те, що він бере в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 54 100 грн готівкою, що на день написання розписки становило 3380 доларів США, які зобов'язується повернути до 31.12.2016. Написано власноручно та підписано відповідачем. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15. З наявної в матеріалах справи розписки від 25.11.2014 вбачається, що відповідач [PERSON] зобов'язався повернути борг позивачу [PERSON] до 31.12.2016. Судом враховується, що розписка містить в собі відомості щодо строку погашення боргу, скріплені підписом відповідача. Отже, розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг визначених в сумі 54 100, 00 гривень готівкою та зобов'язання щодо повернення боргу у визначений строк. Посилання позивача, що кошти повинні бути повернуті еквівалентно 3380 доларів США згідно курсу долара США станом на 02.10.2017 є безпідставними, так як із умов розписки вбачається, що [PERSON] отримав у борг 54 100, 00 гривень, а тому згідно положень вище зазначених норм повинен повертати суму позичених коштів у тому ж розмірі, в яких реально отримав, тобто в гривнях. Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов'язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12. На підтвердження неповернутого відповідачем боргу за позикою, позивачем до матеріалів справи додано розписку від 25.11.2014. Ці обставини, з урахуванням вимог ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання відповідачем боргового зобов'язання перед позивачем. Разом із тим, у судовому засіданні [PERSON] пояснив, що протягом 2014-2015 років частково повернув [PERSON] борг на загальну суму 7994, 00 грн, на підтвердження чого надав квитанції про перерахування коштів від 01.12.2014, 24.12.2014, 27.01.2015, 02.03.2015, 28.04.2015, 29.05.2015,21.08.2015. Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що залишок заборгованості відповідача перед позивачем складає 46106, 00 грн. Положеннями ч. 1 ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Із тексту розписки вбачається, що у момент її підписання сторони домовилися про розмір відсотків у разі прострочення виконання зобов'язання, що становить 5% від суми залишку заборгованості за кожен місяць користування. Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних згідно положень ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки відповідальність за невиконання зобов'язань встановлена договором (розпискою) і сторони дійшли згоди стосовно її розміру, а тому таке стягнення по суті є подвійним, що суперечить чинному законодавству. Оскільки [PERSON] в повному обсязі борг не повернув, тому залишок заборгованість у розмірі 46106, 00 грн та з урахуванням 5% щомісяця від цієї суми підлягає стягненню з період із 01.01.2017 по 28.09.2017 (згідно вимог уточненої позовної заяви) та становить 75 101, 82 грн. Відповідно до ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. Частиною 8 цієї статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Заявником не надано до суду обґрунтованість розрахунку витрат на правничу допомогу, оскільки позов було задоволено частково, та не надано доказів, з яких заявник та його представник виходили при складенні розрахунку, відповідно до вимог ст.137 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат для здійснення правничої допомоги. Відповідно до 134 ЦПК України, до позовної заяви додано копії договорів про надання правової допомоги та копія квитанції про оплату за надання правової допомоги, проте не зазначено та не надано жодних доказів, по якій саме справі надаються такі послуги та перелік яких саме послуг було надано. При цьому суд враховує те, що не надано жодного доказу про отримання коштів на витрати про надання правової допомоги. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається у разі часткового задоволення позову на відповідача пропорційно до задоволеної частини вимог.

Outcome: partial