Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

У червні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що [PERSON] звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою № б/н від 17.02.2008р. про отримання банківських послуг, згідно умов якої відповідач отримала кредит у розмірі 14500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з тим, що відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, станом на 21.05.2018р. виникла заборгованість у розмірі 76389,44 грн., яка складається з: 30896,59 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 20323,09 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 21055,98 грн. - заборгованість за пенею; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 3613,78 грн. - штраф (процентна складова). У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Ухвалою суду від 25.03.2019 р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 19.04.2019 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що наданий позивачем розрахунок є неправомірним. Наданий відповідачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою не може бути належним доказом, оскільки в ньому відсутні будь-які відомості щодо строку дії зазначених умов та правил, його затвердження та інші відомості, відповідно до яких можна стверджувати, що при укладанні договору 17.02.2008 р. [PERSON] ознайомлювалась саме з цими Умовами та правилами. Також зазначила, що що дійсно 17.02.2008 р. зверталась до позивача за оформленням кредитної картки «Універсальна» та заповнювала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанк. На її ім`я було видано кредитну карту, строк дії якої вже давно закінчився. У липні 2012 р. відповідачка повністю розрахувалася з банком, сплативши всю заборгованість по картковому рахунку, що підтверджується довідкою Печерської філії ПАТ КБ «Приватбанк». Що розрахунку заборгованості станом на 21.05.2018 р. зазначила, що позивачем не доведено факту отримання кредитних коштів після 2012 р., а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. За одне і те ж саме зобов`язання банк накладає подвійну відповідальність одного виду, що не узгоджується з вимогами ст. 549 ЦК України. Розмір нарахованої пені є недопустимим та суперечить нормам чинного законодавства, тому в задоволені вимог про стягнення пені, як різновиду неустойки, вважає, що слід відмовити. 29.05.2019 р. від представника позивача надійшла відповідь на відзив, обгрунтована тим, що відповідачем 17.02.2008 року було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, згідно якої отримала кредит у розмірі 14500 грн. У даній заяві зазначено, що підписавши заяву, [PERSON] ознайомилася та згодна з Умовами та правилами банківських послуг, в тому числі з умовами та правилами обслуговування по платіжним картках, розташовані на сайті банку. Підписавши заяву, банк та клієнт приєднуються і зобов`язуються виконувати умови, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, тарифах банку. На підставі зазначеної заяви відповідачу було видано кредитну картку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», з якої чітко вбачається, що на момент оформлення кредиту встановлено поточну процентну ставку у розмірі 3% (36% на рік), вказано розмір комісій та штрафів. Крім того, вищезазначені Умови і Правила банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка рзміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті. Разом з тим, з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач частково сплачувала заборгованість за договором. Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача. Розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано, судово-економічні експертизи по справі не призначалися. Щодо одночасного застосування пені та штрафів зазначив, що пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій та у межах одного виду відповідальності можуть застосовуватися різний набір санкцій що не суперечить ст. 61 Конституції України. Щодо строку позовної давності зазначив, що строк перевипущеної картка на ім`я відповідача до останнього дня 07.2020р., а тому строк позовної давності позивачем не пропущено. Отримані відповідачем кредитні кошти до теперішнього часу банку не повернуті, тим самим, враховуючи що Договір не є розірваним або припиненим, відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами. Враховуючи вищевикладене, представник позивача просив суд позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити в повному обсязі. У судове засідання представник позивача не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. У позовній заяві представник позивача зазначив, що в разі неявки в судове засідання відповідача не заперечує проти розгляду справи за відсутності їх представника та винесення заочного рішення судом. У судове засідання відповідач не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги не визнала та зазначила, що погасила суму кредиту в повному обсязі. Просила відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк». Беручи до уваги те, що особи, які беруть участь у справі, використали надане їм ч.3 ст.211 ЦПК України право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні за відсутності таких осіб, не здійснюючи фіксування процесу технічними засобами, що узгоджується з приписами ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. З матеріалів справи вбачається, що 17.02.2008р. між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № k3xrFD04020297, відповідно до умов якого останній надано в розпорядження кредитні кошти в розмірі 1004,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 17.12.2008р. (а.с 12). Разом із позовною заявою позивач подав до суду такі документи: розрахунок заборгованості відносно [PERSON] станом на 13.05.2015р., розрахунок заборгованості станом на 21.05.2018р. (а.с. 5-11); Анкету від 17.02.2008р. (а.с.12); довідку про умови кредитування використанням кредитки «Універсальна» (а.с. 13); Витяг із Умов і правил надання банківських послуг (а.с. 14-28); копію паспорта відповідача (а.с. 29); довідку ПАТ КБ «Приватбанк» про [PERSON] кредитних карток (а.с.120); виписки по основній карті (а.с.89-116). Окрім того, надано довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на [PERSON] , згідно якої відбувалася зміна кредитного ліміту, а саме: у 25.03.2009 р. збільшено кредитний ліміт до 2000 грн., 07.05.2009 р. збільшено до 3000 грн., 19.12.2009 р. - до 5000 грн., 27.11.2010 - до 6000 грн., 05.01.2011 р. - до 8000 грн., 03.03.2011 р. - до 10000 грн., 11.05.2011 р. - до 13000 грн. 12.02.2011 р. встановлено кредитний ліміт у розмірі 13000 грн. 18.07.2012 р. відбулося зниження кредитного ліміту до 6000 грн., 19.07.2012 р. кредитний ліміт становив 0.00 грн., 12.02.2015 р. збільшено кредитний ліміт до 2000 грн., 14.12.2015 р. збільшено до 5000 грн., 31.01.2017 - до 8800 грн., 13.03.2017 р. - до 14500 грн. 12.05.2017 р. - до 20000 грн. (а.с.57,58). Позивач вважає, що [PERSON] належним чином не виконувала умови кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 21.05.2018р. становить 76389,44 грн., та складається з: 30896,59 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 20323,09 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 21055,98 грн. - заборгованість за пенею; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 3613,78 грн. - штраф (процентна складова). Відповідач зазначила, що з 18.02.2008р. по 18.07.2012р., користувалась кредитними коштами ПАТ КБ «Приватбанк», але картковий рахунок № [NUMBER] - було закрито у зв`язку із погашенням суми заборгованості, на підтвердження даного факту, надала довідку №250554 (без зазначення дати). Однак, даний факт спростовується наданою позивачем довідкою про надання [PERSON] кредитних карток: № [NUMBER] (дата відкриття 17.02.2018р.), № [NUMBER] (дата відкриття 06.10.2009р.), № [NUMBER] (дата відкриття 07.04.2010р.), № [NUMBER] (дата відкриття 19.05.2012р.), № [NUMBER] (дата відкриття 05.08.2014р.), № [NUMBER] (дата відкриття 05.08.2014р.), № [NUMBER] (дата відкриття 30.12.2014р.), № [NUMBER] (дата відкриття 13.02.2015р.), № [NUMBER] (дата відкриття 16.02.2015р.), № [NUMBER] (дата відкриття 05.03.2015р.), № [NUMBER] (дата відкриття 04.07.2015р.), № [NUMBER] (дата відкриття 16.01.2017р.), № [NUMBER] (дата відкриття 13.03.2017р.). Також, позивачем до суду надано виписку з карткового рахунку, де прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувалась коштами, а саме: здійснювала зняття готівки через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже користувалась кредитною картою, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачувала заборгованість за договором (погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом»), останнє внесення коштів у сумі 1000,00грн. було здійснено 07.05.2015р. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі, оскільки підтверджує користування готівковими та безготівковими коштами [PERSON] . Окрім того, відповідачем не подано до суду жодного доказу та заперечень на спростування вищезазначених обставин. Будь-яких заяв чи клопотань від відповідача до суду не надходило. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, то він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 30896,59 грн., що становить суму заборгованості за тілом кредиту, підлягають до задоволення. Щодо нарахування відсотків за користуванням кредиту, пені та штрафів (фіксованої та процентної) частини суд зазначає наступне. За змістом статті 1054 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 даного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Згідно з наданим позивачем Витягом із Тарифів обслуговування кредитної карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» залежить: кількість днів пільгового періоду кредитування, протягом якого проценти не нараховуються; базова процентна ставка за користування кредитними коштами; розмір обов`язкового щомісячного платежу; розмір пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів; розмір комісії за кредитне обслуговування карти. Не зазначений тариф обслуговування кредитною картою саме [PERSON] . Окрім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цими Умовами кредитування та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанк, які додані до позовної заяви, відповідач [PERSON] ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи анкету та заяву позичальника до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Також суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (17.02.2008р.) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (11.06.2018р.), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вказаний висновок узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 45492,85 грн. (20323,09 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 21055,98 грн. - заборгованість за пенею; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 3613,78 грн. - штраф (процентна складова), а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, розмір понесених позивачем судових витрат пов`язаних з розглядом справи,

Outcome: partial