Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

У червні 2017 р. позивач звернулася до суду зі вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що із 01.03.1985 р. по 03.11.2014 р. працювала на підприємстві відповідача Приватному акціонерному товаристві «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «Північний ГЗК») на посадах: електромонтера та машиніста конвеєра. 01.03.2016 р. Рішенням лікувально-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини позивачу встановлено професійне захворювання з діагнозом: радиколупатія попереково-крижова з вираженими статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом, двобічним остеоартрозом тазостегнових суглобів, остеоартрозом у поєднанні з періартрозом колінних суглобів (першого-другого ст.). 04.04.2017 р. складено Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, відповідно до якого причиною отримання позивачем профзахворювання є перевищення гранично-допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. 25.04.2016 р. за висновком МСЕК позивачу первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 40 % та визнано інвалідом 3 групи безстроково. Виходячи з характеру захворювань позивача вона не може вести звичайний спосіб життя, змушена постійно лікуватися, приймати ліки у великій кількості, переносити фізичні та моральні страждання, що призвело до втрати нормальних життєвих звязків та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з тривалості роботи на підприємстві відповідача, просить стягнути з останнього 256 000 грн. моральної шкоди. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав. Представник відповідача у судовому засіданні не визнала позовні вимоги в повному обсязі та пояснила, що тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий звязок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоровя, а не тільки діями роботодавця, який не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Крім того, відповідач після проведення атестації робочих місць кожен раз повідомляв позивачку під розписку про умови праці, наявність на її робочому місці небезпечних і шкідливих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоровя. Проте позивачка, знаючи і розуміючи це, та з 2003 року маючи право на пенсію за Списком №1, свідомо і добровільно погоджувалася на таку роботу, за яку між іншим, отримувала від відповідача пільги та компенсації. Тому, у діях відповідача відсутні порушення норм чинного законодавства, а відтак ознаки протиправності, яка є однією з підстав відшкодування моральної шкоди. Крім того, представник відповідача вказує, що заявлена до стягнення сума моральної шкоди не відповідає вимогам, визначеним ст. 23 ЦК України. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено згідно з записами у трудовій книжці, що [PERSON] із 01.03.1985 р. прийнята на роботу в залізничний цех №3 управління залізничного транспорту монтером шляху поза карєром 2 розряду; 14.10.1985 р. переведена в залізничному цеху №3 управління залізничного транспорту монтером шляху поза карєром 3 розряду; 27.06.1988 р. переведена на дробильну фабрику №2 учнем машиніста конвеєра; 20.10.1988 р. переведена на дробильній фабриці машиністом конвеєра 4 розряду; 19.08.2002 р. переведено на дробильній фабриці №2 машиністом конвеєру 4 розряду виробничої дільниці дроблення руди з правом пільгового пенсійного забезпечення по Списку №1; 11.03.2014 р. звільнено за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію (а.с. 6-8). Пунктом 13 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 04 квітня 2017 року зроблено висновок про наявність шкідливих умов праці: на підставі санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 24.12.2015 №2/2-11-3/5594 та згідно з Державними санітарними нормами та правилами «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та напруженості трудового процесу», затвердженими Наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.04.2014 №248 оцінка умов праці машиніста конвеєра виробничої дільниці дроблення руди дробильної фабрики №2 ПрАТ «ПІВНІЧНИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» [PERSON] відносяться: -за показниками важкості праці до 3 класу 2 ступеню (шкідливі); -за концентрацією пилу до 3 класу 2 ступеню (шкідливі); -за параметрами шуму до 3 класу 2 ступеню (шкідливі); -за показниками мікроклімату до 3 класу 1 ступеню (шкідливі); Загальна оцінка умов праці 3 клас 2 ступінь (шкідливі). Професійне захворювання виникло за таких обставин: тривала дія шкідливих виробничих факторів на організм робочого, недосконалість технології, механізмів при виконанні машиністом конвеєра робіт з підготовки конвеєрів до роботи, їх технічному обслуговуванні та транспортуванні гірничої маси (п. 16 акту). Причиною виникнення професійного захворювання встановлено перевищення гранично допустимого рівня шкідливого фактору виробничого середовища: важкість праці маса вантажу, що постійно підіймається та переміщується вручну, кг: 17 при нормативному значенні до 7. Нахили тулуба, кількість за зміну: 364 при нормативному значенні до 100 (п.17 акту). Осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи не встановлено через тривай час роботи в умовах дії шкідливих факторів та зміною керівників структурних підрозділів та керівників служб, п.19 акту (а.с. 9-12). Довідкою МСЕК серії 12 ААА №074631 від 25.05.2017 р. позивачу первинно встановлено 40% втрати працездатності по радиколупатії по професійному захворюванню та третю групу інвалідності первинно з 15.05.2017 р. безстроково (а.с. 13). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обовязку відповідач не виконав. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Посилання представника ПрАТ «Північний ГЗК» на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконувала роботу в шкідливих умовах праці, інформованість позивача при укладенні трудового договору та після проведення атестації робочих місць про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Отже, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Враховуючи те, що позивачу встановлено 40 % втрати працездатності та 3 групу інвалідності первинно і безстроково, а також характер фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у її житті, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування відповідачем моральної шкоди, так як факт заподіяння позивачеві моральної шкоди наявний. Вона змушена змінити звичний спосіб життя в звязку з наявними фізичними стражданнями (ниючий біль та обмеження рухів у попереково-крижовому відділі хребта, скутість рухів у хребті з іррадіацією в нижні кінцівки, біль та обмеження рухів у хребті, утруднена хода, посилення болі у хребті при нахилах, неможливість знаходження у вимушеній позі через посилення болі в хребті). Через зазначене, вона змушена постійно лікуватися та приймати велику кількість ліків, що шкідливо впливають на організм. Всі ці обставини дуже ускладнюють її життя, що призводить до моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок її життя, порушили нормальні життєві звязки, для чого вона повинна прикладати значні додаткові зусилля для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, необґрунтовано завищений. Тому, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 25000 грн. за встановлені 40 % втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності безстроково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 640,00 грн. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial