Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

У травні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], третя особа: ЖБК «Дарниця-2» про поділ майна подружжя. В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.09.1990 року, від якого мають двох доньок : [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 23.02.1995 року відповідачу було видано ордер на вселення в квартиру [ADDRESS] на сім'ю з трьох осіб: відповідача, позивача та доньку [PERSON], і, відповідно, [PERSON] став членом ЖБК та почав сплачувати пайові внески за вказане житло. 07.03.2000 року рішенням Харківського районного суду м. Києва шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, проте вони продовжували проживати однією сім'єю і перед народженням другої доньки 11.11.2003 року зареєстрували повторний шлюб. З лютого 2013 року позивач та відповідач фактично розірвали свої шлюбні стосунки і рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28.05.2013 року шлюб між ними було розірвано. Вказувала про те, що пайові внески за квартиру були виплачені на 100% в період спільного шлюбу, остаточна сплата була здійснена позивачем 21.01.2013 року в розмірі 872 грн. 55 коп. Вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. У зв'язку з цим просила суд визнати за позивачем та відповідачем право власності на квартиру [ADDRESS] по 1/2 частині за кожним. Також, у листопаді 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрацї шлюбу, в якому просила суд встановити факт проживання однією сім'єю позивача та відповідача в період з 07.03.1998 року по 11.11.2003 року, посилаючись на те, що в цей період сторони продовжували проживати однією сім'єю. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: ЖБК «Дарниця-2» про поділ майна подружжя та цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрацї шлюбу об'єднано в одне провадження. В судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючи на викладені в ньому обставини. Вказували про те, що проживання однією сім'єю позивача та відповідача без реєстрації шлюбу у перід з 1998 року по 2003 рік підтверджується, зокрема, тим, що позивач з 1995 року перебувала на обліку у медичному закладі, що обслуговує працівників СБУ, як дружина [PERSON], чисельними сімейними фотографіями, фактом народження 05.12.2003 року доньки [PERSON] та іншими письмовими доказами. Тобто, [PERSON] та [PERSON] безперервно проживали однією сім'єю з моменту одруження у 1990 році і до лютого 2013 року. Пайові внески за спірну квартиру були виплачені на 100 % в період шлюбу сторін, остаточна сплата пайового внеску була здійснена [PERSON] 21.01.2013 року в розмірі 872 грн. 55 коп., що підтверджується квитанцією № 1894178 та довідкою ЖБК № 13 від 22.01.2013 року. Таким чином, позивач [PERSON] має право на 1/2 частину квартири [ADDRESS] Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на відсутність шлюбно-сімейних відносин між сторонами у період з 1998 року по 2003 рік, що підтверджується, зокрема, рішеннями судів. Внески зі сплати паєнагромадження і наданої кооперативу позики банку за спірну квартиру сплачувалися виключно відповідачем, як членом ЖБК з особистих коштів. Остаточна сплата внесків була здійснена відповідачем у березні 2014 року. Позивач жодного разу за період з 1993 року по 2012 рік не сплатила ніяких коштів на погашення позики, ні паєнагромадження. Третя особа ЖБК «Дарниця-2» направила до суду письмові пояснення, в яких зазначено про те, що пайовий внесок за квартиру та відсотки за користування 3% кредитом банку у повному обсязі сплачені членом кооперативу [PERSON] 26 березня 2014 року [PERSON] не була і не є членом ЖБК. Правління кооперативу встановило, що здійснений [PERSON] 21 січня 2013 року платіж на суму 872 грн. 55 коп. надійшов від особи, яка не перебуває у правових відносинах з ЖБК і не має повноважень на здійснення таких оплат і мав незрозуміле призначення. У зв'язку з цим, ці кошти були повернуті кооперативом [PERSON] поштовим переказом, як такі, що безпідставно отримані ЖБК, проте, [PERSON] відмовилася отримати ці кошти. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків та дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як встановлено судом, позивач та відповідач з 08 вересня 1990 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Харківського районного суду м. Києва від 07.03.2000 року розірвано (т.1, а.с. 194). 13 лютого 1995 року виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів члену ЖБК «Дарниця-2» [PERSON] видано ордер на спірну квартиру [ADDRESS] в будинку ЖБК на сім'ю з 3-х осіб: відповідача, позивача та їх доньку [PERSON] (т.1, а.с. 16). 11 листопада 2003 року позивач та відповідач повторно уклали між собою шлюб, який зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва (т.1, а.с. 17). Сторони мають двох дітей: доньку [PERSON], [INFO] (т.1, а.с. 14) та [PERSON], [INFO] (т.1, а.с. 35). Рішенням Дарницького районного сущду м. Києва від 28 травня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т.1, а.с. 130-132, 229-231). Як вбачається з довідки про сплату пайового внеску і позики банку членом ЖБК «Дарниця-2» [PERSON] за період із липня 1993 року по березень 2014 року усього в рахунок внесення пайового внеску і погашення позики за придбання квартири [ADDRESS] [PERSON] до ЖБК «Дарниця - 2» сплачено 2 354 грн. 24 коп., а саме: 1 000 000 крб. - 05.07.1993 року; 15 000 000 крб. - 29.11.1994 року; 120 грн. - за 1997 рік; 120 грн. - 25.01.1999 року за 1998 рік; 120 грн. - 27.01.2000 року за 1999 рік; 120 грн. - 09.02.2001 року за 2000 рік; 38 грн. 61 коп. - за 2001 рік ( по 3 грн. 51 коп. - щомісячно); 42 грн. 12 коп. - за 2002 рік (по 3 грн. 51 коп. - щомісячно); 42 грн. 12 коп. - за 2003 рік ( по 3 грн. 51 коп. - щомісячно); 21 грн. 06 коп. - за 2004 рік (по 3 грн. 51 коп. - щомісячно); 72 грн. 32 коп. - за 2005 рік (щоквартально по 18 грн. 08 коп.); 872 грн. 55 коп. - 02.04.2013 року; 592 грн. 38 коп. - 06.08.2013 року; 33 грн. 08 коп. - 26.03.2014 року (т.1, а.с. 63; т.2, а.с. 28 - 42). 20 серпня 2014 року відповідач [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] (т. 2, а.с. 27). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач [PERSON] посилається на те, що в період з 1990 року і до лютого 2013 року сторони безперервно проживали однією сім'єю, як в період шлюбу, так і поза ним. Пайові внески за спірну квартиру були виплачені на 100 % в період їх шлюбу, остаточна сплата пайового внеску була здійснена [PERSON] 21.01.2013 року в розмірі 872 грн. 55 коп., що є підставою для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділ у рівних частках між сторонами. Як вбачається з матеріалів справи, 21 січня 2013 року позивач [PERSON] здійснила платіж на суму 872 грн. 55 коп., призначення якого - сплата за кооперативну квартиру згідно квитанції № 1894178 від 21.01.2013 року (т.1, а.с. 18). Разом з тим, ЖБК «Дарниця-2» поштовим переказом повернуло ці кошти [PERSON], як такі, що сплачені неповноважною особою, яка не є членом кооперативу та безпідставно отримані ЖБК, що підтверджується копією чека про поштовий переказ та актом від 06.08.2013 року, з якого вбачається, що [PERSON] відмовилася отримувати повернені кошти і які залишилися на зберіганні в кооперативі (т.1, а.с. 62, 65-66). При вирішенні спору між сторонами підлягають застосуванню норми матеріального права, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Згідно із частинами 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. В розумінні ст. 22 КпШС України в редакції 1969 року спільним майном подружжя визнається те майно, яке нажите під час шлюбу. Крім того, нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України не передбачено можливість визнання набутого майна спільною сумісною власністю з підстав визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу. З 1 січня 2004 року набрав чинності Сімейний кодекс України, за правовими нормами якого спір з приводу майна з підстав наявності фактичних шлюбних стосунків підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Таким чином, встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу передбачено положеннями Сімейного кодексу України. Згідно із змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї не передбачено інше. Отже, в спірний період з 07.03.1998 року по 11.11.2003 року чинний Кодекс про шлюб та сім'ю України не містив положень про порядок врегулювання відносин між особами, які проживали як чоловік та жінка однією сім'єю без реєстрації шлюбу, і до набрання законної сили Сімейного кодексу України законодавством не передбачалось встановлення такого факту. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому у шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці (постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 р. у справі № 6-135сц13). Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.09.1990 року, який 07.03.2000 року за рішенням Харківського районного суду м. Києва було розірвано. Рішенням суду, зокрема, встановлено, що сторони протягом двох років не підтримують сімейно-шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства, тобто, фактично з 1998 року. При цьому, ця обставина [PERSON] не заперечувалася. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 07.03.1998 року по день його розірвання - 07.03.2000 року, встановленою є обставина відсутності сімейно-шлюбних відносин та спільного господарства між сторонами в цей період, що в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для вирішення даного спору. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на викладене вище, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрацї шлюбу в період з 07.03.1998 року по 11.11.2003 року. Покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], допитаних в судовому засіданні, правового значення при розгляді даної справи не мають і не можуть бути покладені в основу рішення. Що стосується позовних вимог [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя - квартири [ADDRESS], суд приходить на наступного висновку. Відповідно до ст. 22 КпШС України чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Відповідно п.п. «а» п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року № 9 при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15 Закону «Про власність», п. 43 Примірного статуту ЖБК і законодавством про шлюб та сім'ю (ст. ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи таке: пай, внесений подружжям у ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, набуває права власності на це майно. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону «Про власність» при внесенні паю в житлово-будівельний кооператив за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними. Як встановлено судом, у період з 1993 року по 1997 рік [PERSON] в рахунок внесення пайового внеску і погашення позики за придбання спірної квартири [ADDRESS] до ЖБК «Дарниця-2» сплачено: 1 000 000 крб. - 05.07.1993 року; 15 000 000 крб. - 29.11.1994 року (всього 16 000 000 крб., що становить 160 грн.) та 120 грн. - за 1997 рік. В період перебування сторін у повторному зареєстрованому шлюбі, тобто, з 11.11.2003 року по 2005 рік включно, [PERSON] в рахунок внесення пайового внеску і погашення позики за придбання спірної квартири [ADDRESS] до ЖБК «Дарниця-2» сплачено: за листопад та грудень 2003 року - 7 грн. 02 коп. (по 3 грн. 51 коп. - щомісячно), за 2004 рік - 21 грн. 06 коп., за 2005 рік - 72 грн. 32 коп. З моменту набрання чинності Сімейного кодексу України, тобто, з 1 січня 2004 року, правовідносини спільної сумісної власності подружжя врегульовані нормами глави 8 цього Кодексу Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Норми цієї статті встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, а також визначають підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя). За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільної участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Як вбачається з матеріалів справи, в період з 2006 року по квітень 2013 року пайові внески і погашення позики [PERSON] не сплачувалися. Як встановлено, сторони перебували у повторному зареєстрованому шлюбі до 28 травня 2013 року, тобто до його розірвання за рішенням суду. Разом з тим, даним рішенням суду встановлено, що з лютого 2013 року [PERSON] та [PERSON] проживають окремо та не ведуть спільного господарства. В силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України дана обставина є встановленою, не потребує доказуванню та має преюдиційне значення для вирішення даного спору. 02.04.2013 року, тобто, після припинення шлюбних стосунків, [PERSON] в рахунок внесення пайового внеску і погашення позики за придбання спірної квартири сплачено 872 грн. 55 коп. Решта коштів сплачена відповідачем після розірвання шлюбу, а саме: 592 грн. 38 коп. - 06.08.2013 року та 33 грн. 08 коп. - 26.03.2014 року, що є датою остаточного розрахунку по оплаті пайових внесків та погашення позики. Отже, за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних стосунках в період з 2004 року по лютий 2013 року, [PERSON] в рахунок внесення пайового внеску і погашення позики за придбання спірної квартири [ADDRESS] до ЖБК «Дарниця-2» сплачено: за 2004 рік - 21 грн. 06 коп., за 2005 рік - 72 грн. 32 коп. Доводи позивача [PERSON] про те, що нею 21 січня 2013 року було здійснено остаточну оплату пайового внеску в розмірі 872 грн. 55 коп. за квитанцією № 1894178, суд оцінює критично, оскільки ці кошти були повернуті кооперативом [PERSON], як такі, що безпідставно отримані ЖБК, і, відповідно, не є такими, що сплачені в рахунок внесення пайового внеску і погашення позики позивачем. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, стороною відповідача не доведено належними та допустимими доказами факту оплати ним внесків з паєнагромадження і позики банку за спірну квартиру у період спільного проживання сторін у зареєстрованому шлюбі виключно особистими коштами відповідача. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що пайові внески у ЖБК у період сумісного проживання сторін у шлюбі, а саме: 1 000 000 крб. - 05.07.1993 року; 15 000 000 крб. - 29.11.1994 року; 120 грн. - за 1997 рік; 07 грн. 02 коп. - за 2003 рік; 21 грн. 06 коп. - за 2004 рік та 72 грн. 32 коп. - за 2005 рік, сплачені [PERSON] за рахунок спільних коштів подружжя, що є підставою для поділу спірної квартири відповідно до тієї частини пайових внесків, сплачених за рахунок спільних коштів подружжя. Отже, при розрахунку часток кожної із сторін у праві власності на спірну квартиру, виходячи з загального розміру сплачених пайових внесків в розмірі 2 354 грн. 24 коп. (100%) та розміру внесків за період спільного проживання сторін у шлюбі в розмірі 380 грн. 40 коп. (380,40 грн./2 = 190,20 грн.), частка сторін у частковому співвідношенні складає відповідно: 8/100 - частини [PERSON] та 92/100 частини - [PERSON] Таким чином, надавши оцінку заявленим позовним вимогам та встановленим обставинам, оцінивши достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стгяненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: partial