Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-07 00:00:00

У червні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком № 18-а по вулиці Толстого в м.Марганець Дніпропетровської області. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він отримав у спадок після смерті матері будинок № 18-а по вулиці Толстого в м.Марганець Дніпропетровської області. У вказаному будинку, окрім нього, зареєстрований його брат [PERSON], який в добровільному порядку відмовляється знятися з реєстрації за адресою: вул.Толстого, 18-а в м.Марганець і проживає без реєстрації у свєму власному будинку № 21 по вул.Леніна в м.Марганець Дніпропетровської області. Формальна реєстрація відповідача позбавляє його права користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали і просили його задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали і просили відмовити у його задоволенні. Представник відповідача зазначив, що [PERSON], як член сімї власника, має право користуватися спірним будинком, оскільки після смерті матері періодично в ньому проживав та займався городніми роботами в домоволодінні по вул.Толстого, 18-а. Але у вересні 2015 року позивач змінив замок на хвіртці, тому [PERSON] був позбавлений можливості постійно проживати у будинку, а тому не може вважатися таким, що втратив право користування житлом з підстави непроживання в спірному будинку більше одного року. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та показання свідків, суд приходить до наступного. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 листопада 2015 року житловий будинок з господарчими будівлями № 18-а, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м.Марганець, вул.Толстого, успадковано [PERSON] після смерті його матері [PERSON] (а.с.9). Згідно домової книги для прописки громадян, що проживають в [INFO] (а.с.13-15), за вказаною адресою зареєстрований позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], що підтведжується також довідкою голови квартального комітету 18 кварталу Марганецької міської ради від 17 червня 2016 року (а.с.17). 17 червня 2016 року Головою квартального комітету 18 кварталу [PERSON] в присутності жильців вулиці Толстого [PERSON], вул.Толстого, 18 та [PERSON], вул.Толстого, 7 складено акт про те, що [PERSON], [INFO], зареєстрований, але не проживає в [INFO] з 2005 року (а.с.16). Як вбачається з показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] була власником будинку № 18-а по вул.Толстого і постійно там проживала до часу своєї смерті до 08 травня 2015 року. Її сини [PERSON] та [PERSON] періодично відвідували матір, допомагали по господарству, але постійно в будинку не проживали, оскільки мають свої сімї та окремі місця проживання. Після смерті [PERSON] в будинку ніхто не проживає, але [PERSON] з весни до осені 2015 року садив город на території домоволодіння 18-а по вул.Толстого в м.Марганець. За правилами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право на\~користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом і не заперечується сторонами, [PERSON] зі своєю сімєю проживає без реєстрації в своєму власному будинку № 21 по вул.Леніна в м.Марганець Дніпропетровської області, а в спірному будинку не проживає з 2005 року. [PERSON] зі своєю сімєю проживає за адресою: [INFO]. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідач не довів того, що він є членом сімї позивача, а також те, що домоволодіння № 18-а по вул.Толстого в м.Марганець є постійним місцем його проживання. Отже, в розумінні ст.3 Сімейного кодексу України [PERSON] не є членом сімї позивача, а тому на нього не розповсюджується дія ст.405 ЦК України. Відмова [PERSON] знятися з реєстрації у будинку за адресою вул.Толстого,8-а в м.Марганець, який належить позивачу, створює останньому перешкоди в здійсненні права користування та розпорядження житлом, чим порушує його права та інтереси. Суд враховує, що відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки підтверджені представленими по справі доказами.

Outcome: approved