Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики 6600 грн., інфляційні нарахування за прострочене грошове зобов`язання - 712,06 грн., 3% річних - 195,83 грн. та проценти за весь час користування кредиту 467,76 грн., , свої вимоги обґрунтувала тим, що 31.05.2013 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого вона надала відповідачу кошти в сумі 6600 грн. Згідно наданої розписки відповідач зобов`язався повернути кошти в сумі 6600 грн. до 30 червня 2013 року, однак взятого на себе зобов`язання не виконав, а тому має повернути борг з урахуванням інфляції та сплатити 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання, як передбачено ст.625 ЦК України, а також сплатити відсотки за договором позики і відшкодувати позивачу судові витрати по оплаті судового збору та правничої допомоги фахівцем у галузі права. Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.09.2014 р. у справі № 712/9493/14ц позов [PERSON] частково задоволено та вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в сумі 6600 грн., інфляційні нарахування за прострочене грошове зобов`язання - 712,06 грн., 3% річних - 195,83 грн. та судовий збір за подачу позову до суду в сумі 243,60 грн., а всього 7751,49 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати 800 грн. В решті заявлених вимог відмовлено. 03.06.2016 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення за договором позики процентів, інфляційних нарахувань, 3 % річних на суму 8628,64 грн., у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання за розпискою від від 31 травня 2013 року. Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.09.2016 р. у справі № 712/6590/16-ц, описку в якому виправлено ухвалою від 21.11.2016 р., стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 8628,64 грн., судові витрати в сумі 1051,20 грн., всього 9679,84 грн. У березні 2019 року відповідач звернувся до суду з заявами про скасування вказаних заочних рішень, посилаючись на те, що при ухваленні вказаного рішення не були враховані обставини, що мають істотне значення для розгляду справи, а саме фактично боргу не існує, ним здійснювались перерахування сум декількома платежами з Криму, де він знаходився та проживав і працював у 2013 році після звільнення з роботи у позивачки, надати квитанції не має можливості, оскільки вони не збереглись, а тому є необхідність у витребуванні судом інформації про надходження на рахунки відповідачки коштів упродовж 2013 року від відповідача. Ухвалами Соснівського районного суду м. Черкаси від 01.04.2019 р. задоволені заяви відповідача про перегляд заочного рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 вересня 2014 року в цивільній справі № 712/9493/14-ц та заочного рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 вересня 2016 року в цивільній справі № 712/6590/16ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Цивільні справи об`єднані в одне провадження та розгляд справи № 712/9493/14-ц визначено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з метою надання можливості відповідачу ефективно реалізувати процесуальні права на надання суду доказів у заперечення проти позову. У відзиві на позові відповідач позов не визнав, в обгрунтування заперечень проти позовних вимог вказав, що кошти в сумі 6600 грн. він у позивача не позичав, він у неї працював торговим представником і його було змушено написати заяву про повернення суми вартості простроченого товару, який підлягав поверненню у зв`язку з закінченням терміну реалізації, а не грошових коштів. Кошти він перераховував їй на карточку. Також просить суд застосувати термін позовної давності. Також просить відмовити в стягненні витрат на правничу допомогу, оскільки правнича допомога стягується при наданні ордеру. 25 червня 2019 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси задоволено клоптання відповідача про витребування доказів та витребувано від Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» виписку про рух коштів по всіх наявних рахунках на ім`я [PERSON] у період з 01.05.2013 року по 30.09.2014 року. Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 04.11.2019 року задоволено заяву позивачки про забезпечення позову шляхом накладення арешту на ј частину квартиру [ADDRESS] , власником якої зареєстрований [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в межах суми заявлених позовних вимог 16136,53 грн. В судове засіданні позивачка не з`явилася, скерувала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судовому засідання позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову з підстав, вказаних у відзиві на позов. Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства. Відповідно до розписки від 31.05.2013 року укладеної між позивачем та відповідачем, відповідач отримав у борг грошові кошти в сумі 6 600 грн., які зобов`язався повернути до 30.06.2015 року. Оригінал боргової розписки позивачкою наданий до матеріалів цивільної справи (а.с.20). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. Судом встановлено, що зміст боргової розписки містить вказівку про отримання відповідачем коштів саме у борг, з терміном повернення до 30.06.2013 року. Оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача коштів в сумі 6600 грн. підлягають до задоволення, оскільки відповідають умовам укладеного між сторонами договору позики. Доводи відповідача про те, що в дійсності ним не отримувались вказані у розписці кошти у боргу та написання ним розписки здійснювалось внаслідок примусу суд вважає такими, що не обгрунтовують заперечення проти позову, виходячи з такого. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Укладення договору позики підтверджено наданням розписки від 31 травня 2013 року, що передбачено ч.2 ст.1047 ЦК України. В судовому засіданні відповідачем не надано належних і допустимих доказів на спростування того, що при укладенні даного правочину не існувало ніяких умов, які б примусили відповідача прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах. Вказаний договір не визнаний недійсним як фіктивний чи удаваний, укладений внаслідок застосування насильства, отже є чинним, а тому підлягає до виконання та відмова від договірних зобов`язань в односторонньому порядку не допускається. Зміст договору позики чітко визначає отримання коштів саме у борг та обов?язок відповідача повернути позичені кошти до 30 червня 2013 року, отже, такі умови договору є результатом домовленості сторін, що відповідає п. 3 ст. 3 ЦК України. Доводи відповідача про те, що ним повернута позика позика позивачці не підтвердженим об`єктивними та переконливим доказами, зокрема квитанціями по оплату боргу. Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Судом встановлено, що відповідачем був підписаний договір позики як борговий документ, що підтверджує прийняття позичальником відповідних зобов`язань. Оригінал боргового документа знаходиться у позикодавця, що свідчить про невиконання позичальником умов договору позики, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 25 квітня 2012 р. № 6-24цс12. Крім того, судом було забезпечено процесуальне право відповідача на надання доказів шляхом задоволення клопотання про витребування від Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» виписку про рух коштів по всіх наявних рахунках на ім`я [PERSON] у період з 01.05.2013 року по 30.09.2014 року. Відповідно до наданої виписки за період 01.05.2013 року по 30.09.2014 року документально не підтверджено надходження платежів від відповідача на банківський рахунок позивачки. Ухвалою суду від 31.10.2019 р. задоволено клопотання відповідача про витребування від АТ КБ «Приватбанк» відомості про те, чи можливо ідентифікувати особу, якою перераховано 500 грн. на рахунок на ім`я позивачки 09 липня 2003 року у терміналі обслуговування 100526 м. Форос , якщо так надати відомості про вказану особу. Вказана ухвала отримана банком, однак відомості про можливість персоніфікації вказаного платежу до суду не надано. Заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає до задоволення, виходячи з таких міркувань. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про порушення свого права на повернення позики позивачка могла довідатись не раніше настання строку повернення позики за розпискою - 30 червня 2013 року, а тому 27 червня 2014 року звернулась до суду з позовом про стягнення позики, відсотків та стягнення інфляційних та 3% річних з період з 01 липня 2013 року по 01 травня 2014 року в межах трирічного строку строку позовної давності, чим було здійснено переривання перебігу даного строку 27 червня 2014 року. Після переривання строку позовної давності у червні 2014 року позивака 03 червня 2016 року звернулась до суду з позовом про стягнення інфляційних та 3% річних з період з 01 червня 2013 року по 22 травня 2016 року також у межах трирічного строку позовної давності. Отже, враховуючи викладене, відсутні підстави для задоволення заяви відповідача про відмову у позові у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Вимога про стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами не підлягає до задоволення оскільки, з наданої позивачем розписки від 31.05.2013 року вбачається, що позика надавалася відповідачу безвідсоткова, оскільки до 30.06.2013 року відповідач повинен був повернути ту саму суму, які отримав в борг, тобто 6 600 грн. Крім того, під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, на підставі частини першої статті 1048 ЦК України необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі, якщо період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг, оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалася.Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до статті 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частина 2 цієї статті передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних збитків та 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання підлягають до задоволення. 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, до стягнення з відповідача підлягає сума 3 % річних за період прострочення з 1 липня 2013 року по 22 травня 2016 року ( в межах позовних вимог) - 1057 днів, з наступного розрахунку: 3%*1057*6600 грн./365=573,38 грн. Також до стягнення з відповідача підлягають інфляційні збитки за вказаний період в розмірі 5 350,62 грн. на пдставі офіційно оприлюднених індексів інфляції з наступного розрахунку: 6600 *99.9*99.3*100*100.4*100.2*100.2*100.6*102.2* 103.3*103.8* 101*100.4*100.8*102.9*102.4*101.9*103.1*105.3*110.8*114*102.2*100.4*99* 99.2* 102.3*98.7*102*100.9* 99.6 *101*103.5 *100.1-6600=5 350,62 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд вважає, що до стягнення з відповідача в силу вимог ст.141 ЦПК України підлягають судові витрати по оплаті судового збору в сумі 794,72 грн., пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, оскільки означені судові витрати понесені позивачем, щопідтверджено документально доданими до позовних заяв квитанцією від 07.05.2014р. на суму 243,60 грн. та квитанцією від 03.06.2016 р. на суму 551,20 грн. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч.3 ст.137 ЦПК України). Позивачкою заявлено про відшкодування понесених судових витрат по оплаті правничої допомоги в сумі 800 грн. та 500 грн. фахівцем у галузі права згідно з умовами договору на надання правничої допомоги, разом з тим не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних останнім, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні стягнення витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч.7,8 ст.156 КПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Outcome: approved