Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

У червні 2019 року [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Галицька», [PERSON] , згідно з яким просив суд: 1) Стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Галицька» на користь [PERSON] 70 381,49 грн.; 2) Стягнути з [PERSON] на користь позивача майнову шкоду у розмірі 102 322,58 грн; 3) Покласти на відповідачів судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04 травня 2018 року сталися дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) та водночас страховий випадок, за участю двох автомобілів Nissan X-Trail з державним номерним знаком [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та ЗАЗ 110247, з державним номерним знаком [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . На виконання вимог ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Галицька» - Поліс обов`язкового страхування АК №3866288, термін дії від 22.08.2017 року по 21.08.2018 року. Фактичні витрати по відновленню автомобіля після ДТП складають 172 704,07 грн., але відповідачами не відшкодовано, у результаті чого позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 червня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року клопотання позивача про призначення судової автотоварознавчої експертизи - задоволено частково. 10 січня 2020 року на адресу Солом`янського районного суду м. Києва надійшла заява від [PERSON] про відмову від позовних вимог до [PERSON] щодо стягнення майнової шкоди у розмірі 102 322,58 грн. 06 травня 2020 року на адресу Солом`янського районного суду м. Києва від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло повідомлення про неможливість надання висновку автотоварознавчої експертизи. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року прийнято відмову позивача [PERSON] в частині позовних вимог до відповідача [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] на користь позивача майнової шкоду у розмірі 102 322,58 грн. Закрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Галицька», [PERSON] про стягнення страхового відшкодування та шкоди, в частині позовних вимог до [PERSON] щодо стягнення з [PERSON] на користь позивача майнової шкоди у розмірі 102 322,58 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року було вирішено передати справу на розгляд за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. 27 листопада 2020 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Фролової І.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання повідомлений належним чином, відзив не надав. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Під час дослідження матеріалів справи, судом було встановлено наступне. 04 травня 2018 року сталися дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) та водночас страховий випадок, за участю двох автомобілів Nissan X-Trail з державним номерним знаком [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та ЗАЗ 110247, з державним номерним знаком [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . На виконання вимог ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Галицька» - Поліс обов`язкового страхування АК №3866288, термін дії від 22.08.2017 року по 21.08.2018 року. 07 травня 2018 року Позивачем було подане повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду до Відповідача за вх.№ 1373 від 07.05.2018р. 01 червня 2018 року Шевченківським районним судом м. Києва було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення на [PERSON] за порушення п.8.7. Правил дорожнього руху за ст. 124 КУпАП, по справі № 761/18299/18. За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». 12 червня 2018 року Позивачем було подано заяву про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування до Відповідача з вх.№ 1764 від 12.06.2018р. Наприкінці жовтня 2018р. з Позивачем зв`язалися представники Відповідача, які пропонували укласти Протокол узгодження розміру страхового відшкодування та порядку його виплати ГСК000008661-01М. На запит Позивача надати копію звіту - відповіді не було отримано і більше представники Відповідача з Позивачем не зв`язувалися. Згідно із пунктом 3 статті 20 Закону про страхування - при настанні страхового випадку Страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений строк. Відповідно до 4.36.2 статті 36 Закону 1961 виплата страхового відшкодування здійснюється не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування. Згідно із статтею 979 ЦК України за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку виплатити страхувальнику грошову суму (страхову виплату). Тобто, відповідно до зазначеної статті Закону 1961 крайній строк виплати страхового відшкодування припадав на 10 вересня 2018 р. Проте на даний момент виплату визначеного розміру страхового відшкодування Відповідач не здійснив. Відповідач надав відповідь № 520 від 06.05.2019 р., у якій зазначено, що вартість матеріального збитку становить 66 325,77 грн., при цьому нараховано виплату страхового відшкодування в розмірі 55 271,48 грн., яка зменшена на 20% на суму ПДВ від вартості матеріального збитку. При цьому Відповідач повідомив про те, що ним здійснена виплата у розмірі 23 951,11 грн. (платіжними дорученнями № 1579, № 12571, № 2112) і остаточний борг у розмірі 31 320,37 грн. буде виплачений у найкоротший термін. Щодо вимог позову про стягнення страхової виплати, трьох відсотків річних, пені та витрат по оплаті послуг по визначенню матеріального збитку, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особі, відшкодовується виною особою. Тобто, обов`язок відшкодування входи виникає у особи, якщо її дії є неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній - причинний зв`язок, та при наявності вини особи, яка завдала шкоду. Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Відповідно до положень статті 9 ЗУ «Про страхування» (далі - Закону про страхування) страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Позивач не є стороною по договору страхування (Полісу), а є третьою особою і потерпілим у розумінні ч.1.3. ст.1 Закону 1961, майну якого заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Позивач уклав договір з ТОВ «Експертно-Асистуюча Компанія «Фаворіт» для визначення матеріальних збитків та відновлювального ремонту. Згідно зі «Звітом про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу» від 19.06.2018 р., зробленого ТОВ «Експертно-Асистуюча Компанія «Фаворіт»: - вартість відновлювального ремонту Транспорту становить 168 648,35 грн.; - вартість матеріального збитку становить 66 325,77 грн. Для визначення розміру матеріального збитку, який повинен сплатити Відповідач позивач уклав договір з ТОВ «Експертно-Асистуюча Компанія «Фаворіт» та сплатив за надання послуг по визначенню матеріального збитку 1 500,00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового ордеру № 9099 від 11.05.2019 р. Також з матеріалів справи вбачається, що понижуючий коефіцієнт фізичного зносу Транспорту становить 0,70 так як строк експлуатації Транспорту перевищує 12 років (п.3.2. Звіту та п.7.41 Методики). Тобто, розмір шкоди, яку повинен сплатили Відповідач становить 30% від реальних збитків і дорівнює 66 325,77грн. Враховуючи, що Відповідач здійснив страхову виплату у розмірі 23 951,11 грн. (платіжними дорученнями № 1579, № 12571, № 2112) остаточний борг становить 43 374,66 грн., згідно з розрахунком : 66 325,77 грн. - 23 951,11 грн. = 43 374,66 грн. Зобов`язання по сплаті суми страхового відшкодування, яке за змістом правовідношення є грошовим, у встановлений строк (до 10.09.2018 р. включно) не виконано. Таким чином, у відповідності до ст.625 ЦК України сума Відповідач повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Сума боргу з урахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення становить 46 273,13 грн. Три відсотки річних за період прострочки (з 11.09.2018р. по 13.06.2019р. - 265 дні), нараховані на суму боргу становлять 944,74 грн. Розмір пені встановлений 4.36.5. ст.36 Закону 1961 у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Таким чином, розмір пені за період прострочки (з 11.09.2018р. по 13.06.2019р. - 265 дні), нарахований на суму боргу становить 11 663,62 грн. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено імперативний обов`язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із вказаної норми ст. 81 ЦПК України, зокрема, вбачається, що обов`язок доведення полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, які орієнтовані на те, щоб скласти певне позитивне враження у суду про юридичні обставини у справі. Обов`язок доведення зумовлюється настанням для особи несприятливих правових наслідків у разі невиконання або неналежного його виконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по доведенню фактів, якими вона обґрунтовує свої вимоги, тобто, якщо позивач не доведе підстави позову, то суд відмовить у його задоволенні. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року: за ч. 4 статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення страхової виплати, трьох відсотків річних, пені та витрат по оплаті послуг по визначенню матеріального збитку - є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог позову про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків. Позивач вважає, що Відповідач неправомірно не здійснює виплату страхового відшкодування (бездіяльність), що підтверджується відповіддю Нацкомфінпослуг від 10.05.2019 р. № 13-9. Також позивач стверджує, що такий розгляд страхової справи Позивача співробітниками Відповідача не тільки забирає багато робочого часу Позивача, а й негативно впливає на стан здоров`я, самопочуття. Наслідки даної події призвели до проблематизації життя, погіршили гармонійні адаптовані умови життєдіяльності. Виникає необхідність нераціональних витрат часу, залучення душевних зусиль на розв`язання даної проблеми. На тривалий період часу суттєво змінився спосіб життя, з`явилася необхідність адаптуватися до нових, дискомфортних умов пересування та існування. Були порушенні актуальні життєві плани, на тривалий період зникла можливість побудови та реалізації нових життєвих планів, нової продуктивної самореалізації. Неодноразові походи та дзвінки до страхової компанії, свідоме та навмисне затягування процесу врегулювання, безвідповідальне ставлення до даної справи співробітників Відповідача- все це перешкоджає можливості активної та повноцінної життєдіяльності, тобто завдає значних моральних страждань. Все це призвело до нанесення моральної шкоди, яку позивач оцінює у 10 000,00 грн. Відшкодування моральної шкоди може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що позивачем має бути зазначено у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Виходячи з вищевикладеного, вимога про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн. також підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а відтак, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на оплату судового збору в розмірі 703,81 грн. На підставі ст.ст. 22, 23, 1166, 1167, 1187 ЦК України, Закону України «Про страхування», з урахуванням положень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», та

Outcome: approved