Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

у червні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з держави Російська Федерація на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 100 000,00 грн., що за офіційним курсом НБУ становить 3 342 євро. В обґрунтування позову зазначив, що 20 лютого 2014 року розпочалась збройна агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої більш ніж півтора мільйони мешканців Криму та Донбасу були змушені покинути свої домівки як внутрішньо переміщені особи. Економіка Донецької та Луганської областей майже повністю зруйнована. Внаслідок бойових дій на Сході та окупації частини території України значно погіршилася економічна ситуація в державі, що призвело до зростання цін на продукти харчування, медичні препарати, паливо та комунальні послуги. Зазначив, що наведені вище негативні обставини викликали у нього, як громадянина України, значні душевні страждання. Вказав, що після початку збройної агресії Російської Федерації проти України він постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на його стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Як і мільйони громадян України він щоденно відчуває на собі наслідки погіршення економічної ситуації в державі, які обумовлені окупацією частини території України. Зважаючи на те, що Російська Федерація концентрує на кордонах України величезні збройні угруповання, його не полишає відчуття невизначеності і небезпеки через постійну ескалацію конфлікту. Ураховуючи характер душевних страждань, завданих йому у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, [PERSON] просить відшкодувати йому моральну шкоду, яку він оцінив у 100 000 грн, що еквівалентно 3 342 євро (станом на момент подачі позову). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання. Надано відповідачу строк на подання відзиву на позов. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просили задовольнити позов у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач явку свого представника у судове засідання на вказану дату та час не забезпечив, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини неявки суду не повідомив. Судова повістка, що направлялася на адресу за місцезнаходження посольства Російської Федерації в Україні була отримана 25.08.2020, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Ураховуючи дотримання приписів ст.128 ЦПК України, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Беручи до уваги зазначене та відсутність заперечень сторони позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи, що узгоджується із положеннями ст.280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є громадянином України, постійно проживає на території України, місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , про позивачем зазначено у позові. Як вбачається із позовної заяви, позивач стверджує, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території України, починаючи з лютого 2014 року, він відчуває значні душевні страждання, що викликали у нього зниження життєвого тонусу і погіршення загального самопочуття, негативно вплинули на стосунки позивача з оточуючими і призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, чим позивачу завдано моральної шкоди. Додатком до позовної заяви позивачем було надано лише її копію для відповідача. Будь - яких інших додатків позов не містить. Таких документів не було надано позивачем упродовж розгляду справи судом. Згідно ст.ст. 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до положень ст.22 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Статтею 15 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97, зазначено, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, держава може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів визначено ст.23 ЦПК України. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Отже, ч.1 ст. 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно до п.5 вказаної вище Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Приписами статті 264 ЦПК встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. За змістом ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. На підставі ст.ст.78-80 ЦПК України, крім належності, докази мають бути допустимим, достовірними та достатніми. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу положень ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч зазначеним вимогам закону [PERSON] будь-яких доказів того, що зазначені в позові обставини заподіяли безпосередньо позивачу душевних страждань, а також документів з метою визначення ступеня глибини таких страждань, стороною позивача у розпорядження суду не надано. Зокрема, позивачем не наведено суду обставин, які є підставою для звільнення його від доказування в силу вимог ст.82 ЦПК України, а судом таких обставин в ході розгляду справи не встановлено. Зазначаючи, що унаслідок збройної агресії відповідача погіршився стан здоров`я позивача, останнім не надано суду будь-яких доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та погіршення стану позивача, що є обов`язковою підставою для застосування ст.1167 ЦК України. Аналізуючи вказані норми діючого законодавства та встановлені у справі обставини, суд вважає, що позивачем не наведено доказів на підтвердження наявності підстав для покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню позивачу моральної шкоди, а саме по собі твердження позивача про те, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території України, починаючи з лютого 2014 року, він відчуває значні душевні страждання, що викликали у нього зниження життєвого тонусу і погіршення загального самопочуття, негативно вплинули на стосунки позивача з оточуючими і призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, чим позивачу завдано моральної шкоди, не можуть бути підставами для встановлення судом таких обставин, оскільки не є належними та допустимими доказами спричинення позивачу моральної шкоди відповідачем. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. В зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed