Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив: - зобов'язати усунути перешкоди позивачу у спілкуванні з дочкою - [PERSON], [INFO]; - визначити способи участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини: систематичні побачення з донькою у першу суботу кожного місяця з 12:00 години до 16:00 години, у третю суботу кожного місяця з 11:00 години до 15:00 години та у день народження доньки [INFO] кожного року з 10:00 години до 16:00 години; - визначити часу літом позивачу дозвіл на виїзд доньки - [PERSON] без згоди та супроводу матері в Республіку Туреччина для оздоровлення та побачення з батьками позивача у липні кожного року. В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що він з 14.02.2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], шлюб було зареєстровано Красногвардійським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпроетровського міського управління юстиції. У 2015 році шлюб між сторонами розірваний за рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська. Від спільного шлюбу позивач та відповідач мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. На теперішній час, через повну психологічну несумісність з [PERSON], позивач проживає окремо в Республіки Туреччина разом зі своїми батьками. Донька [PERSON], [INFO], постійно проживає разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Після розлучення позивача та відповідача, позивач вважає, що відповідач усілякими способами перешкоджає позивачу спілкуватися з дитиною, у зв'язку з чим позивач був змушений звернутися до суду. Судом вірно було визначено найменування третьої особи як Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради. У судовому засіданні представник позивача, підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Позивач, у судовому засіданні 01.08.2017 року, підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Відповідач, її представник, кожен окремо, в судовому засіданні частково заперечували проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що відповідач не чинить будь-яких перешкод позивачу у спілкуванні з донькою, тим більше, що позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження зазначеного. Також зазначили, що малолітня [PERSON] не володіє та не розуміє турецьку мову, у той час, як сам позивач не володіє російською або українською мовами; оскільки дитині всього три роки, у визначені позивачем години, дитина відпочиває, тому є незрозумілим, яким чином будуть відбуватись зазначені побачення. Зазначили, що згодні з висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, яким за доцільне встановили наступний графік побачень [PERSON] з донькою: у присутності матері [PERSON] кожної першої та третьої суботи кожного місяця з 15:00 до 19:00 години; в день народження дитини з 16:00 до 20:00 години; щороку в липні місяці спільний відпочинок на морі в межах України. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради позовні вимоги просила задовольнити частково, надавши письмовий висновок щодо участі у вихованні дитини [PERSON], [INFO] її батьком [PERSON], який підтримала в повному обсязі. Вислухавши позивача, його представника, заперечення відповідача та її представника, думку третьої особи, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним. Відповідно до положень принципу 6, 7 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена перш за все на батьків. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними правами батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення Європейського Суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та рішення від 27 листопада 1992 року у справі «Олссон проти Швеції», в яких зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків). Відповідно до п.1 ст.9 Конвенції про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування. Відповідно до ч.3 ст.157 СК України забороняє тому із батьків, з ким проживає дитина, перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Чинним законодавством України встановлений принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей, і жоден із них не має будь-яких переваг. Відповідно до ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст.142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №101, з 14 лютого 2014 року до 07 грудня 2015 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с.10). Згідно рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.13). Встановлено, що позивач [PERSON] є громадянином Туреччини та проживає в Турецькій Республіці (а.с.7-8). Відповідач [PERSON] є громадянкою України, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], разом з малолітньою дочкою [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. На підтвердження того, що відповідач не чинить перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, судом були допитані свідки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] є її двоюрідною сестрою, яка перебувала у шлюбі з [PERSON] - громадянином Туреччини; вони познайомилися в Стамбулі, коли сестра працювала у спортивному клубі. [PERSON] та [PERSON] почали зустрічатися, відповідач завагітніла, та коли вона чекала на дитину, позивач сказав їй зробити аборт, проте, [PERSON] відмовилась, народила дитину і повернулася в м.Дніпро до своїх батьків. Позивач приїжджав до [PERSON] та дитини у м.Дніпро, разом вони їздили до Туреччини; разом з дитиною їздили відпочивати до Одеси та Бердянська. Їй відомо, що [PERSON] ніколи не налаштовувала доньку проти батька. Свідок [PERSON], допитана в судовому засіданні, пояснила суду, що [PERSON] є її дочкою. Позивач у справі - її колишній зять. [PERSON] є дуже агресивною людиною, проте, незважаючи на це, їх родина завжди добре його зустрічала. Зазначила, що її онука, [PERSON], не може знаходитись наодинці з батьком та спілкуватися з ним, оскільки [PERSON] не володіє та не розуміє турецьку мову. Її донька [PERSON] працює, займається вихованням дитини, повністю їй віддається. Зазначила, що у 2015 році, дочка [PERSON] разом з [PERSON] та онукою відпочивали в Бердянську, а у 2016 році вони разом відпочивали в Одесі. Будь-яких перешкод у спілкуванні з дитиною, її донька не чинить. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. Крім того, на підтвердження зазначеного, матеріали справи містять фотокартки спільного відпочинку [PERSON] разом з донькою [PERSON] та [PERSON] (а.с.49,50,51). Отже, позивач, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини чинення з боку відповідача перешкод позивачу у спілкуванні з дочкою - [PERSON], [INFO], таких доказів він не надав суду, тоді як відповідач, її представник, та допитані в судовому засіданні свідки підтвердили те, що відповідач не чинить таких перешкод. У зв'язку з чим, суд вважає, що вимога позивача про усунення перешкод у спілкуванні з дочкою - [PERSON], [INFO] є незаконною і не обґрунтованою. В судовому засіданні також встановлено, що між сторонами виникли непорозуміння щодо часу спілкування позивача з дитиною, що не повинно впливати на спілкування батьків з дитиною, розвиток та виховання дитини, яка потребує уваги обох батьків. Відповідно до ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради від 31.08.2017 року №856 вбачається, що після розірвання шлюбу [PERSON] разом з донькою - [PERSON], [INFO], проживають за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] постійно проживає в Республіці Туреччина. Мати дитини постійно займається її вихованням, розвитком, слідкує за станом здоров'я, забезпечує всім необхідним для повноцінного існування. Батько дитини має бажання спілкуватись з дитиною, приймати участь у її вихованні та духовному розвитку. Враховуючи зазначене, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради вважає за доцільне встановити наступний графік побачень [PERSON] з [PERSON], [INFO], у присутності [PERSON], у такому порядку: кожної першої і третьої суботи кожного місяця з 15:00 години до 19:00 години, у день народження дитини з 16:00 години до 20:00 години, щороку в липні місяці спільний відпочинок на морі в межах України (а.с.59). Суд вважає, що зазначений порядок узгоджується з вимогами чинного законодавства, відповідає інтересам дитини, натомість суд не вважає доцільним та таким, що відповідатиме інтересам дитини, запропонований позивачем в позовній заяві спосіб спілкування з дитиною та її виховання, оскільки він значно впливатиме на сталий спосіб життя дитини та охоронювані законом інтереси відповідачки. Визначення способу участі у вихованні та спілкуванні дитини з батьком у формі встановлення порядку спілкування та проведення спільного відпочинку відповідає інтересам дитини, сприятиме уникненню між сторонами конфліктів, забезпечить спокійний психологічний розвиток та зростання дитини, створить умови для виконання батьком, який проживає окремо обов'язку на виховання дитини та здійснення його права на особисте спілкування з дочкою, відповідатиме вимогам чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини. З огляду на викладене, приймаючи до уваги вік дитини, особливості її розвитку та відпочинку, суд вважає за доцільне визначити [PERSON] способи участі у спілкуванні та вихованні своєї малолітньої доньки - [PERSON], [INFO], наступним чином: кожної першої і третьої суботи кожного місяця з 15:00 години до 19:00 години у присутності матері; щороку [INFO] у день народження дитини з 16:00 години до 20:00 години у присутності матері; щороку в липні місяці спільний відпочинок: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] - на морі в межах країни України. Тому, вимога позивача, в цій частині, підлягає частковому задоволенню. Що стосується вимоги позивача про визначення часу літом позивачу дозвіл на виїзд доньки - [PERSON] без згоди та супроводу матері в Республіку Туреччина для оздоровлення та побачення з батьками позивача у липні кожного року, то вона, задоволенню не підлягає у зв'язку з наступним. Відповідно до ч.2 ст.10 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ на дитину оформляється на термін три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, дозволяється в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Оскільки позивачем не зазначеного єдиного конкретного одноразового виїзду дитини, із відомостями про дату виїзду та дату повернення дитини, а також конкретних міст Республіки Туреччина перебування та період перебування, суд позбавлений можливості задовольнити позовні вимоги не визначені певним періодом часу на разовий виїзд за межі України. Виходячи із зазначених обставин справи, суд не знаходить достатніх підстав для надання дозволу на виїзд доньки - [PERSON] без згоди та супроводу матері в Республіку Туреччина для оздоровлення та побачення з батьками позивача у липні кожного року, а тому вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог, в цій частині. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial