Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

У січні 2021 року позивачка звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на [ADDRESS] , як за колишнім членом колгоспного двору та на 1/2 частини цього будинку в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] . Позов мотивовано тим, що житловий будинок [ADDRESS] належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON] . Станом на 15 квітня 1991 року в цьому будинку крім голови двору проживала його дружина [PERSON] , яка також має право на частку в майні колгоспного двору, яка становить 1/2 частини вказаного будинку. [INFO] голова двору - [PERSON] помер. Оскільки заповіту він не залишив, то спадкоємицею за законом після його смерті на належну йому 1/2 частини будинку була його дружина [PERSON] , яка прийняла спадщину шляхом подачі до нотаріуса відповідної заяви, заведена спадкова справа. Таким чином, належна за життя спадкодавцю частина житлового будинку була успадкована. Постановою державного нотаріуса Другої чернігівської державної нотаріальної контори від 12 жовтня 2020 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкову частину вказаного житлового будинку з будівлями і спорудами у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно та неможливістю виділення позивачці частки у спадковому будинку, на який вона також має право, як член колгоспного двору. Позивачка не має іншої можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та зареєструвати своє право власності на нерухоме майно, тому за захистом своїх прав змушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 січня 2021 року відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 09-00 год. 24 лютого 2021 року. Від представника позивача на адресу суду подано заяву, в якій він підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, розглянувши справу в його та позивача відсутність. У клопотанні від 18 лютого 2021 року представник відповідача - сільський голова Вертіївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області позов визнав, просив розглядати справу за його відсутності. Статтею 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки під час розгляду справи відповідач визнав позов у повному обсязі, і таке визнання позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та ухвалення рішення в підготовчому засіданні. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося. Згідно з довідкою КП «Наше МБТІ» від 08 квітня 2019 року № 154 будинок [ADDRESS] , зареєстрований на праві особистої власності в цілому як колгоспний двір, головою якого є [PERSON] (а. с. 14). Указана обставина підтверджується також свідоцтвом про право особистої власності на домоволодіння від 18 липня 1990 року, виданим Виконавчим комітетом Ніжинської районної Ради народних депутатів, в якому зазначено, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , належить голові колгоспного двору [PERSON] (а. с. 9). Станом на 15 квітня 1991 року в цьому будинку крім голови двору - [PERSON] проживала його дружина [PERSON] (а. с. 10, 12). [PERSON] помер [INFO] , що вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 8). Відповідно до наданої на запит суду копії спадкової справи № 83/2003, заведеної до майна [PERSON] , який помер [INFO] , спадщину після його смерті прийняла його дружина [PERSON] . Спадкоємець частково оформила свої спадкові права, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай). Залишилася неуспадкованою 1/2 частини будинку [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю як колишньому члену колгоспного двору. Постановою державного нотаріуса Другої чернігівської державної нотаріальної контори від 12 жовтня 2020 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкову частину вказаного житлового будинку з будівлями і спорудами у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно та неможливістю виділення [PERSON] частки у спадковому будинку, на який вона також має право, як член колгоспного двору (а. с. 26). Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Крім того, згідно з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року № 15 «Про судову практику за позовами про захист права приватної власності», право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в майні. Після введення в дію Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року у всіх членів колгоспного двору виникло право власності на все його майно в рівних частинах, в тому числі і на будинок з господарськими спорудами, які відносилися до цього колгоспного двору. За змістом ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Статтями 1216, 1217, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 2 ЦПК України з авданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Разом з цим у п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відмова в оформленні права власності на спірний будинок, свідчить про наявність правових підстав для визнання цього права в судовому порядку. Положеннями ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб. Зі справи вбачається, що станом на 15 квітня 1991 року [PERSON] та [PERSON] не втратили права на вказане будинковолодіння, їхні частки є рівними - по 1/2. Оскільки позивачка прийняла спадщину в установленому законом порядку після смерті свого чоловіка [PERSON] , якому належала 1/2 частини спадкового будинку, однак позбавлена можливості в позасудовому порядку оформити спадщину у вигляді будинковолодіння, яке є колгоспним двором, то її права підлягають захисту в обраний нею спосіб, у межах заявлених позовних вимог. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі. При цьому зі справи не вбачається, що набуття позивачкою права власності на зазначене будинковолодіння в цілому порушує права та законні інтереси інших осіб.

Outcome: approved