Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

У травні 2016 року до суду звернулася [PERSON] ( дошлюбне [PERSON] ) [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання права особистої власності на квартиру, в якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що під час перебування у шлюбі з відповідачем, 21 травня 2013 року нею за особисті кошти, а також за кошти надані їй у позику, придбала вказану квартиру за договором купівлі - продажу, посвідченого державним нотаріусом Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 5-365. Після розірвання шлюбу з відповідачем у добровільному порядку не можуть дійти згоди щодо користування спірною квартирою ( а.с.а.с. 1-3, 73-74, 98-100 ). У липні 2016 року [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності, в якому просив визнати право спільної сумісної власності за ним та відповідачем на спірну квартиру та одночасно право власності за кожним із них по 1/2 частині квартири. Посилався на те, що квартири була придбана у шлюбі за спільні кошти подружжя. У березні 2017 року [PERSON] уточнив зустрічні позовні вимоги та просив припинити право спільної сумісної власності колишнього подружжя на квартиру і визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ( а.с.а.с. 35-37, 114 116 ). Ухвалою суду від 20 березня 2017 року вказані позови були обєднані в одне провадження ( а.с. 117 ). У судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов [PERSON] підтримали, із позовом [PERSON] не погодилися, посилаючись на обставини, які зазначалися у первісній позовній заяві. Пояснили, що кошти, які були надані рідною тіткою [PERSON] [PERSON] у позику, були одержані з метою поліпшення житлових умов сімї. Відповідач-позивач [PERSON] та його представник [PERSON] з позовом [PERSON] не погодилися, підтримали зустрічні вимоги, посилаючись на факт придбання квартири за спільні кошти подружжя, так і наданої допомоги їх батьками. [PERSON] пояснив, що не знав про факт укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики. Представник Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори у судове засідання не прибув, керівництво якої просило розглянути справу за відсутності представника контори. Суд, вислухавши пояснення сторін у справі, їх представників, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Позивач-відповідач [PERSON] та відповідач-0позивач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 2008 року до 17 жовтня 2014 року, тобто дати набрання законної сили рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 06 жовтня 2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. З цього рішення суду постає, що подружжя припинили фактично сімейно-шлюбні відносини з серпня 2014 року ( а.с.а.с. 6 7 ). 21 травня 2013 року між [PERSON] в особі [PERSON] та [PERSON] ( нині [PERSON] ) [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідченого державним нотаріусом Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 5-365. Державна реєстрація права власності на квартиру була здійснена цього ж дня на підставі рішення цього ж нотаріуса.Продаж квартири було вчинено за 136945 грн., які були сплачені покупцем продавцеві у повному обсязі ( а.с.а.с. 8-10). Згідно ч. 1\~ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Пунктом 3 ч. 1\~ст. 57 СК України\~передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У Постанові Верховного Суду України 25 листопада 2015 року (справа\~ № 6-2333цс15), викладена правова позиція, відповідно до якої, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма\~статті 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Відповідно до ч. 3\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За правилами ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тобто, судом встановлюються обставини по цивільній справі, виходячи із тих доказів, які надані сторонами. Аналізуючи та співставляючи зібрані та надані сторонами у справі та їх представниками докази, суд приходить до переконання, що позивачем-відповідачем [PERSON] не було надано суду належні і допустимі, безспірні і допустимі докази на підтвердження факту придбання спірної квартири саме за особисті власні кошти [PERSON] Посилання позивача-відповідача [PERSON] та її представника [PERSON] на наявність у [PERSON] особистих коштів, одержаних нею за договором позики від [PERSON] не заслуговують уваги. Дійсно, 20 травня 2013 року [PERSON], яка є рідною тіткою [PERSON], надала останній у позику 4300 дол. США та 127 тис. грн., що постає з пояснень [PERSON], підтверджується свідченнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], розписками про надання та одержання коштів ( а.с.а.с. 13-14 ). Крім того, у судовому засіданні [PERSON], свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що кошти надавалися саме [PERSON] для її сімї для придбання житла, меблів з метою поліпшення житлових умов. Відповідач-позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не оспорювали у судовому порядку договір позики, який було укладено між [PERSON] та [PERSON], а також не спростували обставини щодо надання коштів у позику, у тому числі не надали будь-які належні і допустимі докази на підтвердження наявності у сімї [PERSON] та [PERSON] достатніх власних коштів та фінансової можливості без одержання коштів у борг від сторонніх осіб на поліпшення житлових умов, зокрема на придбання спірної квартири, її ремонту, придбання меблів. Тому, суд звертає увагу, що згідно частини третьої\~статті 61 СК України\~якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, суд вважає, що надані [PERSON] у позику [PERSON] кошти були отримані для поліпшення житлових умов сімї [PERSON] та [PERSON], а звідси, вказані кошти також є спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, із матеріалів справи вбачається наявність всіх підстав для висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя виходячи із таких критеріїв. Квартира була придбана під час шлюбу за кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя, що підтверджується, зокрема, заявою [PERSON] наданої 21 травня 2013 року нотаріусу при укладенні договору купівлі-продажу квартири, у якій останній підтвердив, що гроші, які витрачаються на придбання квартири є спільною сумісною власністю. Метою придбання спірної квартири було отримання її у спільну сумісну власність, про що також вказано у цій же заяві [PERSON] нотаріусу при наданні згоди на придбання квартири ( а.с. 153 зворотня сторінка ). Укладаючи договір купівлі-продажу, за наявності згоди [PERSON] за наведеного змісту, [PERSON], тим самим погоджувалася, що кошти за які була придбана квартира є їх спільною сумісною власністю, а квартира була придбана як спільна сумісна власність подружжя. Таким чином, із урахуванням викладеного та за відсутності доказів, що спірна квартира була придбана [PERSON] за її особисті кошти, суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Згідно із\~ст. 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як передбачено ч. 1\~ст. 71 СК України\~майно що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Однак, оскільки між сторонами наявний спір щодо належності майна до спільної сумісної власності та розміру ідеальних часток, то вони не позбавлені можливості звернутися у суд із позовом про визнання права власності на ідеальну частку у спірній квартирі без виділення в натурі. При визначенні розміру часток та визнання права власності на частку у спільному майні суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 1\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіки є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, за загальним правилом у разі визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності подружжя їх частки вважаються рівними. Оскільки квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], відсутності між ними будь-яких домовленостей чи договорів про визначення часток у праві спільної сумісної власності, то суд вважає за можливе визнати по 1/2 її частині за кожним. При цьому, спільна сумісна власність припиняється, оскільки у сторін виникає право спільної часткової власності, у якій визначені ідеальні частки. З наведених підстав, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а позов [PERSON] слід задовольнити повністю, зокрема, необхідно припинити право спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру, визнавши право власності по 1/2 її частині за кожним. При цьому, суд враховує наявність заявлених сторонами предметів позовів, що по даній справі не ставилася вимога будь-якою із сторін щодо розподілу майна подружжя, в тому числі іншого майна, а також щодо розподілу зобовязань за договорами, і тому суд не має можливості розглядати вимоги, які не заявлялися сторонами. Вирішуючи питання щодо судових витрат, зокрема питання про сплачені судові збори, то суд враховує, що кожною із сторін при поданні особистих власних позовів були сплачені судові збори у повному обсязі відповідно до ціни позовних вимог. Так, вартість спірної квартири була визначена фізичною особою підприємцем [PERSON] в 130 тис. грн. [PERSON] сплатила за подання власного збору судовий збір на суму 1369,46 грн., а [PERSON] 651,20 грн. ( а.с.а.с. 22, 34, 113 ). Оскільки позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі та враховуючи пояснення [PERSON], наданих у судовому засіданні, щодо не наполяганні на стягненні сплаченого ним судового збору з [PERSON], а також часткового задоволення позову [PERSON], то суд не вважає за необхідне перерозподіляти сплачені судові збори, оскільки фактично кожною із сторін було сплачено судовий збір відповідно до частки у праві спільної часткової власності на спірну квартиру, тобто по 650 грн. ( 1/2 від 1300 грн. як ціни позову майнового характеру вартості спірної квартири ).

Outcome: partial