Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, зазначаючи, що з 11 березня 2008 року по цей час він працює на різних посадах у товаристві з обмеженою відповідальністю «Турбоенергосервіс» (далі ТОВ «Турбоенергосервіс»), остання посада директор товариства, яке розташовано в м. Полтаві, де він мешкав без реєстрації, орендуючи квартиру та приїжджаючи по вихідним до сімї, яка залишилась мешкати в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. 16 травня 2016 року він звернувся до товариства з заявою про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України у звязку з переїздом до постійного місця проживання, а саме м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, і неможливістю виконувати свої посадові обовязки директора підприємства. Однак листом від 30 травня 2016 року № 05-05/16 відповідачем йому було безпідставно відмовлено в звільненні та рекомендовано з цим питанням звернутись до суду. Посилаючись на викладене, позивач просив зобовязати відповідача звільнити його з посади директора вказаного товариства на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з відповідним записом у трудовій книжці та виплатою заробітної плати за фактично відпрацьований час. Позивач та його представник [PERSON] у судове засідання не зявились, від представника до суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник ТОВ «Турбоенергосервіс» в судове засідання не зявився, від товариства до суду надійшов лист про розгляд справи за відсутності їхнього представника, погодяться з будь-яким рішенням суду беззаперечно. Дослідивши матеріали справи, давши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що з 11 березня 2008 року по теперішній час позивач працює в ТОВ «Турбоенергосервіс», з 01 грудня 2011 року на посаді директора товариства, яке розташовано в м. Полтаві, де він мешкав без реєстрації, орендуючи квартиру та приїжджаючи по вихідним до сімї, яка залишилась мешкати в м. Кривому Розі Дніпропетровської області. 16 травня 2016 року позивач звернувся до товариства з заявою про звільнення у звязку з переїздом до постійного місця проживання, а саме м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, і неможливістю виконувати свої посадові обовязки директора відповідно до ст. 38 КЗпП України, яка була отримана 23 травня 2016 року. Однак листом від 30 травня 2016 року № 05-05/16 відповідачем йому було відмовлено в звільненні та рекомендовано з цим питанням звернутись до суду. З 23 травня 2016 року до цього часу позивач відпрацював у товаристві 23 робочих дні. Відповідно до положень ч. 3 ст. 43 Конституції України використання примусової праці забороняється. Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Частиною 1 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сімї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Ураховуючи наведене, суд вважає, що відповідач безпідставно відмовив позивачу в задоволенні його заяви про звільнення, оскільки така вимога позивача ґрунтується на положеннях ч. 1 ст. 38 КЗпП України, тому слід зобовязати відповідача звільнити його з посади директора вказаного товариства на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з відповідним записом у трудовій книжці та виплатою заробітної плати за фактично відпрацьований час. Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved