Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

У травні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач заперечує її право на нього. У червні 2013 року, не погодившись з позовними вимогами, відповідач [PERSON] подав зустрічний позов про визнання житлового будинку з надвірними спорудами та прибудовами особистою власністю. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] підтримали позовні вимоги, в обґрунтування яких послалися на факти і обставини, викладені у заяві, та зазначили, що з 15 червня 2001 року по 04 березня 2013 року позивачка перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина та доньку. В період їхнього шлюбу та за рахунок спільних коштів вони придбали: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; автомобіль марки «ВАЗ 21063 ЗНГ», реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 6000 грн.; холодильник марки «Samsung» модель RL33EAS1/XEK вартістю 2000 грн.; бензиновий генератор «SPG 3000 ETALON» вартістю 2000 грн.; мотоблок «ZUBR» модель GN-2 вартістю 1400 грн.; кухонний комбайн «Vitek VT-1616 PR» вартістю 1000 грн.; м'ясорубку «Daewoo DI-1930» вартістю 200 грн.; телевізор «RAINFORD» модель «TV-5519С» вартістю 500 грн.; комп'ютер «ACER» (монітор, системний блок, акустична система) вартістю 1000 грн.; набір м'якої меблі (диван, два крісла) темно-коричневого кольору вартістю 500 грн.; кухонний гарнітур (м'який кутовий диван, 2 стільці, обіденний стіл) вартістю 400 грн.; диван «Малютка» вартістю 500 грн. На теперішній час вони з відповідачем мешкають окремо один від одного. Посилаючись на наведені обставини, позивачка просить суд на підставі статей 60, 61, 63, 69, 70 і 71 Сімейного кодексу України поділити сумісно набуте майно, визнавши за нею право на: 1/2 житлового будинку з надвірними побудовами, розташованого за адресою: [ADDRESS], а також на рухоме майно на загальну суму 7700 грн.: холодильник марки «Samsung», бензиновий генератор «SPG 3000 ETALON», кухонний комбайн «Vitek VT-1616 PR», м'ясорубку «Daewoo DI-1930», телевізор «RAINFORD», комп'ютер «ACER» (монітор, системний блок, акустична система); набір м'якої меблі (диван, два крісла) темно-коричневого кольору; диван «Малютка». Легковий автомобіль марки «ВАЗ 21063 ЗНГ», реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 6000 грн., мотоблок «ZUBR» модель GN-2 вартістю 1400 грн., кухонний гарнітур (м'який кутовий диван, 2 стільці, обіденний стіл) вартістю 400 грн., а всього майно на суму 7800 грн. виділити відповідачу. Вимог про стягнення на її користь різниці вартості часток вона не заявляє. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково і пояснив, що дійсно їхнім колишнім подружжям за час шлюбу придбано: автомобіль марки «ВАЗ 21063 ЗНГ», реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 6000 грн.; холодильник марки «Samsung» модель RL33EAS1/XEK вартістю 2000 грн.; бензиновий генератор «SPG 3000 ETALON» вартістю 2000 грн.; мотоблок «ZUBR» модель GN-2 вартістю 1400 грн.; кухонний комбайн «Vitek VT-1616 PR» вартістю 1000 грн.; м'ясорубку «Daewoo DI-1930» вартістю 200 грн.; телевізор «RAINFORD» модель «TV-5519С» вартістю 500 грн.; комп'ютер «ACER» (монітор, системний блок, акустична система) вартістю 1000 грн.; набір м'якої меблі (диван, два крісла) темно-коричневого кольору вартістю 500 грн.; кухонний гарнітур (м'який кутовий диван, 2 стільці, обіденний стіл) вартістю 400 грн.; диван «Малютка» вартістю 500 грн. Він згоден з визначеним позивачкою переліком і вартістю рухомого майна, що є предметом спільної сумісної власності їхнього колишнього подружжя. Він не заперечує проти запропонованого [PERSON] принципом поділу, за яким позивачці відійде майно на суму 7700 грн. Крім того відповідач зазначив, що житловий будинок з надвірними побудовами, розташований за адресою: [ADDRESS], він придбав 21 травня 2002 року за договором міни квартири, що була його особистою власністю, на житловий будинок, з доплатою 550 грн., які він сплатив, на його думку, з коштів, що належали йому особисто. Оскільки квартира, що була обмінена на житловий будинок належала йому на праві особистої власності, просив визнати зазначений житловий будинок з надвірними побудовами його особистою власністю. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), встановив наступне. [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 червня 2001 року по 04 березня 2013 року, який розірвано на підставі рішення суду. Від шлюбу подружжя має сина та доньку. Приймаючи до уваги, що спірні правовідносини частково виникли до набрання чинності Цивільним та Сімейним кодексами України, суд вважає за необхідне застосувати до них норми Цивільного кодексу Української РСР та Кодексу про шлюб і сім'ю України. Відповідно до вимог статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожний із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і у тому випадку, коли один із них був зайнятим веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або по іншим поважним причинам не мав самостійного заробітку. 21 травня 2002 року [PERSON] і [PERSON] уклали договір міни квартири на житловий будинок, за яким у власність [PERSON] переходить однокімнатна квартира [ADDRESS]. Зазначена квартира належала [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 03.04.2001 року приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованого в Макіївському БТІ 19.04.2001 року за №52146 в книзі 255. У власність [PERSON] за договором міни переходить житловий будинок з надвірними спорудами та прибудовами [ADDRESS]. Сторонами в судовому засіданні не заперечується факт укладання договору міни, відповідно до умов якого [PERSON] придбав у власність житловий будинок, обмінявши на нього однокімнатну квартиру, що належала відповідачу на підставі договору дарування від 03.04.2001 року. Договір міни зареєстрований 21.05.2002 року в КП БТІ м.Макіївка номер запису №33454 в книзі 168 за [PERSON] Інвентаризаційна оцінка житлового будинку за умовами договору міни складала 12158 грн. Мотивуючи свої зустрічні позовні вимоги, відповідач [PERSON] зазначив, що спірний житловий будинок є його особистою власністю, оскільки придбаний в результаті обміну квартири, що належала йому до укладення шлюбу, а доплата в розмірі 550 грн. здійснена за рахунок коштів, що належали йому особисто та перераховувались йому як заборгованість із заробітної плати попередніх періодів, про що свідчить ощадна книжка банку. Не погоджуючись з цими вимогами відповідача, [PERSON] зазначила, що на момент придбання будинку вже була у шлюбі з відповідачем та на час укладання договору міни працювала, мала стабільний доход, тому доплата здійснена із коштів, що зароблені нею. В той же час, свідок [PERSON] у судовому засіданні стверджував, що кошти, витрачені на доплату за житловий будинок, придбаний за договором міни, є спільною власністю подружжя [PERSON], оскільки вони були подаровані на весілля. За правилами статей 10 і 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи позивачки і відповідача про те, що на придбання будинку кожним з них витрачені особисті грошові кошти судом не беруться до уваги, оскільки ці пояснення суд оцінює критично, тому що на їх підтвердження сторонами не надано суду об'єктивних доказів. За таких обставин суд приходить висновку, що позивачкою і відповідачем не надано переконливих, беззаперечних доказів того, що доплата в розмірі 550 грн. за спірний житловий будинок з надвірними спорудами та прибудовами здійснювалася кожним з них за рахунок власних коштів, тому визнає її власністю колишнього подружжя. Разом з тим, право власності на житловий будинок виникло в результаті укладання договору міни, за умовами якого [PERSON] обміняв квартиру, право власності на яку виникло у нього до укладання шлюбу з позивачкою, а отже, первісна квартира була в його особистій власності. Відповідно до статті 24 КпШС України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Правилами статті 241 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. [PERSON] передав право власності на належну йому на праві особистої власності квартиру взамін набуття права власності на житловий будинок. Враховуючи, що розмір доплати за житловий будинок в сумі 550 грн. проведений за рахунок коштів колишнього подружжя, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та об'єктом спільної сумісної власності подружжя є частка в спірному будинку, що відповідає розміру доплати. Інша частина житлового будинку є особистою власністю відповідача [PERSON] Згідно правил ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей, та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Нормами статей 63 та 70 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що між колишнім подружжям шлюбний договір не укладався, будь-якої добровільної домовленості не досягнуто. Оскільки сторонами в судовому засіданні не погоджена вартість спірного будинку, клопотання про проведення експертизи сторонами не заявлялося, суд для визначення частки житлового будинку, що є об'єктом спільної сумісної власності, виходить із вартості житлового будинку з надвірними спорудами та прибудовами зазначеної в договорі міни - 12 158 грн., у відсотковому відношенні доплата 550 грн. від інвентаризаційної вартості складає 9/200, тому на розсуд суду назване нерухоме майно слід поділити, визнавши за кожною із сторін право власності на 1/2 від 9/200 житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Таким чином частина житлового будинку, що є особистою власністю відповідача [PERSON], складає 191/200 житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні сторони погодились, що наступне майно: автомобіль марки «ВАЗ 21063 ЗНГ», реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 6000 грн.; холодильник марки «Samsung» модель RL33EAS1/XEK вартістю 2000 грн.; бензиновий генератор «SPG 3000 ETALON» вартістю 2000 грн.; мотоблок «ZUBR» модель GN-2 вартістю 1400 грн.; кухонний комбайн «Vitek VT-1616 PR» вартістю 1000 грн.; м'ясорубку «Daewoo DI-1930» вартістю 200 грн.; телевізор «RAINFORD» модель «TV-5519С» вартістю 500 грн.; комп'ютер «ACER» (монітор, системний блок, акустична система) вартістю 1000 грн.; набір м'якої меблі (диван, два крісла) темно-коричневого кольору вартістю 500 грн.; кухонний гарнітур (м'який кутовий диван, 2 стільці, обіденний стіл) вартістю 400 грн; диван «Малютка» вартістю 500 грн., всього - на загальну суму 15 500 грн. придбані ними за час перебування у шлюбі та належать їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] погодили між собою найменування спільно нажитого майна та вказану вартість по кожній речі, поділ його за варіантом вказаним позивачкою. Вимог про стягнення на користь позивачки різниці вартості часток нею не заявлено. Відповідно до частини 1 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Виходячи з викладеного, в цій частині, де відповідач визнав факт придбання спільного майна і його вартість, суд визнає, що під час шлюбу сторонами дійсно було придбане зазначене вище майно, яке є їх спільною сумісною власністю. З огляду на наведене, суд вважає, що є передбачені законом підстави для поділу спільного рухомого майна колишнього подружжя у відповідності до запропонованого позивачем розміром часток. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши надані в порядку ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вартість спільного рухомого майна колишнього подружжя складає 15500 грн., яке підлягає поділу в натурі з урахуванням бажання позивачки виділити відповідачу майна на суму 7800 грн. без стягнення на її користь компенсації різниці вартості майна. Виходячи з викладеного, інтересів сторін, їх матеріального стану, суд вважає необхідним поділити спільне майно позивачки та відповідача в натурі наступним чином, визнавши за кожним з них право власності на нього: [PERSON]: - холодильник марки «Samsung» модель RL33EAS1/XEK вартістю 2000 грн.; - бензиновий генератор «SPG 3000 ETALON» вартістю 2000 грн.; - кухонний комбайн «Vitek VT-1616 PR» вартістю 1000 грн.; - м'ясорубку «Daewoo DI-1930» вартістю 200 грн.; - телевізор «RAINFORD» модель «TV-5519С» вартістю 500 грн. ; - комп'ютер «ACER» (монітор, системний блок, акустична система) вартістю 1000 грн.; - набір м'якої меблі (диван, два крісла) темно-коричневого кольору вартістю 500 грн.; - диван «Малютка» вартістю 500 грн.; а всього на загальну суму 7700 грн. [PERSON]: - автомобіль марки «ВАЗ 21063 ЗНГ», реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 6000 грн., визнавши за ним право власності; - мотоблок «ZUBR» модель GN-2 вартістю 1400 грн.; - кухонний гарнітур (м'який кутовий диван, 2 стільці, обіденний стіл) вартістю 400 грн., а всього на загальну суму 7800 грн., без компенсації різниці вартості часток. Таким чином, на переконання суду, позов [PERSON] і зустрічний позов [PERSON] підлягають задоволенню частково. Сторони не вимагають компенсації за понесені судові витрати, пов'язані зі зверненням до суду і розглядом судової справи. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial