Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

У червні 2017 року на адресу Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, в якій позивач просить суд стягнути з відповідачів на свою користь суму основного боргу за договором позики 552 873, 19 грн., суму процентів за договором позики у розмірі 244 531, 03 грн., інфляційні витрати 632 984, 52 грн.; витрати на надання правової допомоги в сумі 3 200 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову вказано наступне. 27.12.2002 [PERSON] отримав від позивача грошову суму в розмірі 1900 дол. США, строком на півроку з обов`язком повернути на першу вимогу, про, що ним було складено розписку. 26.09.2007 [PERSON] отримала від позивача грошову суму в розмір 5000 дол. США, без визначеного строку дію договору, проте з обов`язком повернути на першу вимогу, про що було нею складено відповідну розписку. 13.06.2008 [PERSON] отримав від позивача грошову суму в розмірі 5000 дол. США, з обов`язком повернути на першу вимогу, про що ним було складено розписку. 01.06.2011 [PERSON] та [PERSON] склали акт звірки, відповідно до якого визнали боргове зобов`язання щодо [PERSON] та його дружини [PERSON] у розмірі 23 321 дол. США. 04.10.2011 було підписано акт звірки, яким [PERSON] та [PERSON] визнали своє боргове зобов`язання та зобов`язались повертати борг шляхом погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № 1135713400000 від 06.06.2008, оформленого на [PERSON] в ПАТ «Укрсиббанк» , а також сплатити 14 відсотків за користування кредитними коштами. 03.07.2013 відповідачі повторно визнали своє боргове зобов`язання перед позивачем та [PERSON] у розмірі 21 191,00 доларів США і зобов`язувались повертати борг шляхом погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №1135713400000 оформленого на [PERSON] в ПАТ «Укрсиббанк», а також сплачувати 14 процентів за користування кредитними коштами по цьому договору від суми коштів 11191,00 доларів США. Крім того, відповідачі зобов`язалися сплачувати 2% в місяць від суми коштів 10 000,00 доларів США не пізніші 2-го числа кожного місяця, і повернути суму боргу 10 000,00 доларів США протягом року. На підтвердження умов позики відповідачами була написана розписка у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] та здійснена аудіофіксація, про що зазначено в самій розписці. Після 03.07.2013 жодну суму в рахунок боргу не було повернуто, що й стало підставою для звернення до суду щодо захисту цивільних прав й інтересів позивача. У зв`язку з наведеним, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить задовольнити його. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 30.01.2018 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. У судове засідання, призначене на 15.10.2019, позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 15.10.2019 представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позов підтримав та просив його задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У судове засідання, призначене на 15.10.2019, відповідачі не з`явилися. про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином у порядку, визначеному ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставили. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з викладеного вище, враховуючи думку сторони позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, посилався на те, що відповідачі борг не повернули, а тому заборгованість відповідачів перед ним становить 1 430 388 грн., яку він і просить стягнути з відповідачів на свою користь, на що суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі №235/5555/16-ц (провадження № 61-28858св18). Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Так, з наявної в матеріалах справи розписки від 27.12.2002 вбачається, що 27.12.2002 [PERSON] отримав від позивача грошову суму в розмірі 1900 дол. США, строком на півроку з обов`язком повернути вказану суму на першу вимогу позивача. (а.с. 4) Згідно розписки від 26.09.2007 [PERSON] отримала від позивача грошову суму в розмірі 5000 дол. США, без визначеного строку повернення, проте з обов`язком повернути вказану суму на першу вимогу. (а.с. 5) Відповідно до розписки від 13.06.2008 [PERSON] отримав від позивача грошову суму в розмірі 5000 дол. США, з обов`язком повернути вказану суму на першу вимогу (а.с. 6) 01.06.2011 [PERSON] та [PERSON] склали акт звірки, відповідно до якого визнали боргове зобов`язання щодо [PERSON] та його дружини [PERSON] у розмірі 23 321 дол. США. (а.с. 7) 04.10.2011 було підписано акт звірки, яким [PERSON] та [PERSON] визнали своє боргове зобов`язання та зобов`язались повертати борг шляхом погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № 1135713400000 від 06.06.2008, оформленого на [PERSON] в ПАТ «Укрсиббанк» , а також сплатити 14 відсотків за користування кредитними коштами. (а.с. 9) Згідно наявної в матеріалах справи розписки від 03.07.2013 відповідачі повторно визнали своє боргове зобов`язання перед позивачем та [PERSON] у розмірі 21 191,00 доларів США і зобов`язались повертати борг шляхом погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №1135713400000 оформленого на [PERSON] в ПАТ «Укрсиббанк», а також сплачувати 14 процентів за користування кредитними коштами по цьому договору від суми коштів 11191,00 доларів США. Також, відповідачі зобов`язалися сплачувати 2% в місяць від суми коштів 10 000,00 доларів США не пізніше 2-го числа кожного місяця, і повернути суму боргу 10 000,00 доларів США протягом року. (а.с. 10) Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що відповідачі з 03.07.2013 жодних виплат на користь позивача не здійснювали, чим порушили права позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як встановлено судом, 03.07.2013 відповідачі повторно визнали своє боргове зобов`язання перед позивачем та [PERSON] у розмірі 21 191,00 доларів США і зобов`язувались повертати борг шляхом погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №1135713400000 оформленого на [PERSON] в ПАТ «Укрсиббанк», а також сплачувати 14 процентів за користування кредитними коштами по цьому договору від суми коштів 11191,00 доларів США. Крім того, Відповідачі зобов`язалися сплачувати 2% в місяць від суми коштів 10 000,00 доларів США не пізніші 2-го числа кожного місяця, і повернути суму боргу 10 000,00 доларів США протягом року. Виходячи з викладеного вище, невиконання відповідачами зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення основної суми боргу за договором позики згідно розписки від 03.07.2013 в розмірі 21 191,00 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача основної суми боргу за договором позики згідно розписки від 03.07.2013 в розмірі 21 191,00 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 15.10.2019 (24,5380 грн.) - 519 984,75 гривень. Звертаючись до суду, позивач, посилаючись на те, що відповідачі не виконали свої грошові зобов`язання за розпискою (договором позики), окрім основної суми боргу (21 191,00 дол. США) просив стягнути також з відповідачів проценти в розмірі 244 531 грн. та інфляційні втрати в розмірі 632 984, 52 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідачів інфляційних втрат, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що предметом спірного договору позики є кошти в іноземній валюті (долари США ). Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. За приписами статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з частинами першою, другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Таким чином, вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов`язаних із знеціненням валюти боргу, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Враховуючи вищевикладене, норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції не поширюються на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене в іноземній валюті. З огляду на наведене, вимоги позивача про стягнення з відповідачів інфляційних втрат є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідачів процентів за користування позикою розмірі 244 531,03 грн., суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно наявної в матеріалах справи розписки від 03.07.2013 відповідачі зобов`язалися сплачувати позивачу 2% в місяць від суми коштів10000,00 доларів США не пізніше 2-го числа кожного місяця, і повернути суму боргу 10000,00 доларів США протягом року. З наявного в матеріалах справи розрахунку двох процентів в місяць, що становить 24 проценти річних станом на 30 червня 2017 року вбачається, що сума процентів за договором та процентів за період прострочення складає 112238,26 грн. З огляду на наведене, суд вважає дану вимогу обґрунтованою. Щодо стягнення з відповідачів 14 процентів річних за користування кредитними коштами у сумі 11191,00 доларів США за кредитним договором № 11357134000 суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11357134000 за умовами якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 38967,00 доларів США під 14% річних. З матеріалів справи не вбачається підстав щодо стягнення з відповідачів відсотків за даним кредитним договором, оскільки вони не є його сторонами, а тому не несуть будь-яких зобов`язань по сплаті відсотків за ним. З огляду на наведене, суд не вбачає підстав, щодо стягнення з відповідачів на користь позивача 14 процентів річних за користування кредитними коштами у сумі 11191,00 доларів США за кредитним договором № 11357134000. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, та стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу згідно розписки від 03.07.2013 в розмірі 21191,00 дол. США, що станом на 15.10.2019 еквівалентно за курсом НБУ (24,5380 грн.) - 519 984,75 грн. та 24% річних за користування коштами у розмірі 112238,26 грн. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з часткового задоволення позовних вимог, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3535,95 грн. Що стосується стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження своїх повноважень представником позивача надано суду ордер серії КВ №191198 від 15.06.2017, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 241, виданого 30.06.2017, копію посвідчення адвоката. Згідно квитанції №5182210009315214976165511 від 16.06.2017 позивачем сплачено 3200,00 грн. Оцінивши надані представником позивача докази в обгрунтування розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу, суд вважає їх обгрунтованими.

Outcome: partial