Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

У травні 2018 року позивач - Дніпровська міська рада звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Комунальне підприємство «Жилсервіс - 5» Дніпропетровської міської ради, про виселення осіб, що самовільно зайняли жиле приміщення. Позовна заява мотивована тим, що 17.11.2009 року з дозволу адміністрації балансоутримувача будинку Комунального підприємства «Жилсервіс-3» Дніпропетровської міської ради, відповідачі були вселені в кімнату [ADDRESS] . 28.01.2010 року КП «Жилсервіс-3» ДМР з [PERSON] було укладено типовий договір найму житлового приміщення квартири, відповідно до якого вона стала основним квартиронаймачем та почала сплачувати за спожиті комунальні послуги, відкрила на своє ім`я особовий рахунок. Кімната [ADDRESS] , не приватизована та відповідно до ст. ст. 4,5 ЖК Української РСР належить до житлового фонду, що перебуває у віданні місцевих рад. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на гуртожиток по [ADDRESS] зареєстровано за територіальною громадою м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.05.2016 року в задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, КП «Жилсервіс-5» ДМР, про визнання правомірним користування житловим приміщенням, визнання права на приватизацію та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено. Зазначеним рішенням суду встановлено, що «рішення про надання позивачеві кімнати [ADDRESS] уповноваженим на те органом не приймалося і ордер їй не видавався, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи». Отже, відповідачі вселились у кімнату самовільно та продовжують в ній проживати. За таких підстав позивач вважає, що останні мають бути виселені із займаного ними житлового приміщення, тому просить суд виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з кімнати [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2018 року відкрито провадження у справі. Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 грудня 2019 року суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] було відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із притягненням до дисциплінарної відповідальності у вигляді подання про звільнення з посади. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 19.05.2020 року справа передана судді Сліщенко Ю.Г. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2020 року справа прийнята в провадження судді Сліщенко Ю.Г., ухвалено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження із викликом (повідомленням) сторін. Рішенням Вищої ради правосудді від 07.07.2020 р. № 2049/0/15-20 суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Сліщенко Ю.Г. було звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 10.02.2021 року справа передана судді Кондрашову І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2021 року справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Представник третьої особи подав заяву, в якій просить суд розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримують. За змістом ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на те, що відповідачі не надали відзиву на позовну заяву, не з`явились в судове засідання без поважних причин (без повідомлення причин неявки), суд дійшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд приходить до таких висновків. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі зако\-ну за рішенням суду. Крім того, відповідно до ст. 48 Основного Закону закріплює, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Право громадян на житло закріплює також ст. 1 Житлового кодексу України. Основними формами реалізації конституційного права на житло є: будівництво житла; придбання житла у власність; оренда житла; безкоштовне отримання житла. Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Потреба людини в житлі виникає з моменту її народження, зберігається протягом усього життя і припиняється після смерті. Отож, задоволення потреби людини в житлі - дуже важливе соціальне завдання. Забезпеченість громадян певної країни житлом є одним із найконкретніших показників добробуту всього народу. Суб`єктивне право на житло - це можливість людини і громадянина мати житло у власності чи одержати його за договором найму з державного чи громадського фонду, користуватися житлом та вимагати від зобов`язаних суб`єктів забезпечення реалізації цього права у повному обсязі. Право на житло тісно пов`язане з обов`язками інших фізичних та юридичних осіб і державних органів щодо створення відповідних умов, охорони, захисту й відтворення житлових прав людини і громадянина. Конституція України покладає на державу обов`язок створювати умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі чинного закону і за рішенням компетентного суду. Але одночасно з цим законодавство України, інші міжнародні акти, судова практика ЄСПЛ допускають примусове позбавлення житла, його відчуження, виселення осіб, що на певній правовій підставі користуються житлом. Це можливо в інтересах суспільства, державних інтересів, коли досягається легітимна мета, і такі дії вважаються правомірними. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Виходячи з аналізу наведених релевантних джерел права, виселення осіб, тобто позбавлення права на житло, є можливим та вважається правомірним, якщо досягається легітимна мета і така правова процедура вчиняється згідно із законом. Частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. У відповідності до статті 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Згідно з ч. 3 ст. 397 Цивільного кодексу України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до ст. 398 Цивільного кодексу України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. У відповідності до ст. 58 Житлового кодексу єдиною підставою на вселення в житлове приміщення державного або громадського житлового фонду є ордер. Статтею 61 Житлового кодексу визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Як встановлено судом під час розгляду даної справи, відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вселились у кімнату [ADDRESS] . Це відбулось 17.11.2009 року з дозволу адміністрації балансоутримувача будинку Комунального підприємства «Жилсервіс-3» Дніпропетровської міської ради. 28.01.2010 року Комунальним підприємством «Жилсервіс-3» Дніпропетровської міської ради з [PERSON] було укладено типовий договір найму житлового приміщення квартири, відповідно якого вона стала основним квартиронаймачем та почала сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги, відкрила на своє ім`я особовий рахунок, що підтверджується договором найму житлового приміщення у гуртожитку № Т-С 7/63-1. З 01.09.2012 року будинок [ADDRESS] перебуває на балансі та в оперативному управлінні Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради. Згідно акту про проживання, в кімнаті [ADDRESS] , на момент перевірки перебувають [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача вказує, що чоловік також періодично проживає в кімнаті, проте на момент виходу на місце комісії, його не було вдома (був на роботі, чи у справах). Отже, відповідачі з кінця 2009 - го року проживають у спірному житловому приміщенні, сплачують комунальні платежі. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2016 року по справі № №200/18886/15-ц встановлено, що «рішення про надання [PERSON] кімнати [ADDRESS] уповноваженим на те органом не приймалося і ордер їй не видавався, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи. Суд приходить до висновку, що родина [PERSON] вселилась у спірну кімнату з порушенням установленого порядку і тому, з урахуванням статей 1,4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» не мають права на приватизацію вказаної квартири у гуртожитку, оскільки займає спірне приміщення не на законних підставах». Вищеокреслене рішення суду набрало законної сили та не оскаржувалось. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, рішенням суду, що набрало законної сили, установлено, що відповідачі вселилися в спірне приміщення самовільно, оскільки рішення про надання цього житлового приміщення в користування відповідачам уповноваженим органом не приймалось, а ордер їм не видавався. Вищевказаним рішенням суду фактично підтверджено відсутність у відповідачів права на приватизацію спірного житла. За змістом ст. 58 ЖК України ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення. Відповідно до п.69,70,72 Постанови ради Міністрів Української РСР від 11 грудня 1984 р. N 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР» ( розділ IV), ордер на жиле приміщення видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів та є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення, та відповідно ордера на вселення до житлового приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. В матеріалах справи відсутній ордер на вселення відповідачів, а представник позивача повідомила суд, що такий ордер ніколи їм не видавався, тому вони займають житло самовільно та мають бути виселені без надання іншого житлового приміщення. Частиною 3 статті 116 Житлового кодексу України визначено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Приймаючи до уваги, що відповідачі вселились в спірне житлове приміщення з дозволу адміністрації балансоутримувача будинку Комунального підприємства «Жилсервіс-3» Дніпропетровської міської ради, проте тимчасово та без будь-яких майнових прав на це житлове приміщення, ордер на вселення їм не видавався, рішення компетентних органів про надання спірної кімнати в користування, не приймалось, суд вважає, що ці особи займають приміщення самовільно та підлягають виселенню із кімнати гуртожитка, без надання іншого жилого приміщення. Той факт, що відповідачі були зареєстровані у приміщенні, правового значення не має та не приймається судом, оскільки інститут «прописки» ще з 1992 року в Україні трансформовано, і факт реєстрації у житловому приміщенні не може мати ніяких правових наслідків, оскільки підтверджує лише факт перебування (проживання) особи в певному місці, в порядку, передбаченому Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Так, наприклад, студенти гуртожитків на період навчання також вселяються в гуртожиток, і навіть реєструють там свої місце проживання, сплачують комунальні платежі, їм видається ордер на вселення. Однак ці особи не набувають ані права на приватизацію, ані права на постійне проживання, тому після закінчення навчання підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Факт укладання договору найму житлового приміщення та сплата комунальних платежів не є достатньою підставою для визнання права на користування кімнатою, тому особи, які вселилися в кімнату [ADDRESS] підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Суд вважає можливим відступити від вищевказаних висновків та не враховувати цю практику, оскільки в даному випадку вона є недоречною та суперечить обставинам, які встановлені судом. Так, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.05.2016 року констатовано, що відповідачі не мають права на приватизацію спірного житла, тобто навіть якщо такі особи й залишаться надалі проживати у цьому приміщенні, це створить атмосферу правової невизначеності, коли з одного боку особа проживає у кімнаті гуртожитку, а з іншого боку не зможе її приватизувати. Власник гуртожитку проти проживання відповідачів, тому питання подальшого добровільного їх проживання виключається. Крім того, суд враховує, що на спірне приміщення виданий ордер на проживання іншій особі, який не скасований та є чинним. Проживання відповідачів в приміщенні буде порушувати права цієї особи, яка має законне право та законі очікування для вселення в кімнату гуртожитку. Суд враховує, що дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статтей 116, 132 Житлового кодексу УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом. Таким чином, суд приходить до висновку про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з кімнати [ADDRESS] , без надання іншого жилого приміщення, тому позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. В силу ст. 141 ЦПК України з відповідачів солідарно слід стягнути судовий збір у розмірі 1762, 00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved