Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про визнання права власності на частку майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1993 року по 06.12.2014 року. За час перебування у шлюбі позивач з відповідачем за рахунок коштів спільного сімейного бюджету придбали двокімнатну квартиру в [ADDRESS], але покупцем за згодою сторін було зазначено відповідача. Посилаючись на викладене позивач просив суд визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя двокімнатну квартиру в [ADDRESS] та в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на ? частину вказаної квартири. Також просив суд витребувати у [PERSON] технічну документацію та документи, що підтверджують право власності на квартиру. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні. При цьому зазначав, що поділ квартири в рівних частках не є можливим, оскільки частка відповідача у спільній сумісній власності на вказану квартиру є більшою. Вислухавши пояснення позивача та його представника, а також представника відповідача, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.12.1993 року по 06.12.2014 року (а.с. 12, 13). За час перебування сторін в шлюбі, 06.06.2001 року між [PERSON] (за договором - продавець) та [PERSON] (за договором - покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М., зареєстрований в реєстрі за № 1282 (а.с. 10-11, 161-168). У відповідності з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, а тому є спільним майном подружжя. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Згідно із абз. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Заперечуючи проти позовних вимог представник відповідача посилався на те, що частка відповідача у спільній сумісній власності на вказану квартиру є більшою. Разом із тим, в обґрунтування своїх заперечень стороною відповідача не було надано суду належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана не за рахунок спільних коштів подружжя. Не знайшли свого підтвердження ці обставини і в ході розгляду справи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON], а, відтак, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Оскільки судом було визнано квартиру об'єктом справа спільної сумісної власності подружжя, то суд приходить до висновку про необхідність в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на ? частину вказаної квартири за кожним. Щодо вимог про витребування у [PERSON] технічної документації та документів, що підтверджують право власності на квартиру, то оскільки позивачем не визначено конкретного переліку вказаних документів, а також було надано суду доказів на підтвердження того, що відповідач будь-яким вином ухиляється від надання позивачу правовстановлюючих документів на квартиру, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог в цій частині, а тому вони задоволенню не підлягають. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Враховуючи викладене,

Outcome: partial