Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 27 жовтня 2013 року скасовано за нововиявленими обставинами ухвалу цього ж суду від 11 жовтня 2012 року про закриття даної справи у зв'язку з визнанням мирової угоди сторін. Уточнивши, в подальшому, заявлені вимоги, позивачка просила визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 03 серпня 2001 року, за яким управління міського майна продало, а приватне підприємство «Фірма БМВ», засновником якої є [PERSON], придбало за 54356 грн. нежитлове приміщення літ. А-4, А/п, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Посилалася на те, що з 1983 року по 2008 рік проживала однією сім'єю з [PERSON], разом з яким вирішила придбати зазначене приміщення, для чого надала половину, витрачених на його купівлю коштів, про що оформила з відповідачем договір про сумісну діяльність, метою якої визначено придбання спірного приміщення. Вимагає визнати її покупцем 1/2 частини приміщення. В судовому засіданні представник позивачки адвокат [PERSON] підтримав уточнені позовні вимоги і просив їх задовольнити. Відповідач повністю визнав позов, підтвердивши наведені позивачкою доводи. Залучений до участі у справі в якості третьої особи ПАТ «ВТБ Банк» вважає, що вимоги позивачки не підлягають задоволенню за бездоказовістю обставин, покладених в обґрунтування позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 224 ЦК Української РСР, що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що спірним є нежитлове приміщення літ. А-4, А/п загальною площею 358,1 кв. м., розташоване на першому поверсі чотириповерхового будинку за адресою: [ADDRESS], що на підставі договору купівлі - продажу від 03.08.2001 року (а. с. 7-9) належить ПП «Фірма БМВ», засновником якого є [PERSON](а.с.18-26) Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 1998 року по 2008 рік проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу і за спільні кошти в рівних долях придбали спірне приміщення, що підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], підстави для сумніву в правдивості показань яких відсутні, оскільки факт спільного проживання сторін доводиться актами житлово-комунального підприємства № 5 від 04.04.2012 року та № 37 від 12.12.2013 року (а. с., 80, 134), а про намір сторін придбати у спільну сумісну власність зазначене приміщення шляхом об'єднання своїх зусиль та майна (по 30000 грн. кожним) свідчить наданий позивачкою договір про сумісну діяльність від 04.07.2001 року (а. с. 123). Таким чином, спірне приміщення фактично було придбано за спільні кошти позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] в інтересах сім'ї, з метою ведення сімейного бізнесу, результати якого вони також використовували спільно, а отже позивачка за договором купівлі-продажу виконала обов'язки і користувалася правами покупця 1/2 частини спірного приміщення, яке формально було придбане на приватне підприємство, що належить [PERSON]. Докази, які би спростовували показання означених свідків та надані суду документи і свідчили би про зворотне, у справі відсутні. Тому суд, на підставі ст. ст. 58-60 ЦК УРСР, доходить висновку про удаваність заперечуваної угоди щодо покупця і визнає її в цій частині недійсною з моменту укладення та визнає позивачку покупцем 1/2 частини купленого приміщення, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України (лист ВСУ від 26.05.2001р.), який роз'яснив, що якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір відповідно до статей 58, 60 ЦК УРСР визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Стосовно позовної давності, на застосування якої наполягає третя особа, слід погодитися з доводами позивачки про наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналогічні за змістом положення містили норми ЦК УРСР. У процесі розгляду цивільної справи було встановлено, що [PERSON], дізналася про порушення свого права з моменту, коли ПАТ «ВТБ БАНК», звернувся із позовом до [PERSON], з відповідною позовною заявою. Факт того, що [PERSON], могла дізнатися про порушення свого права у 2011 році був визнаний представником ПАТ «ВТБ БАНК». Як вбачається із штампу на позовній заяві, [PERSON] звернулася із позовом до суду 26.09.2012 року. Ухвалою від 28.09.2012 року було відкрито провадження по справі. Таким чином, доводи [PERSON] про те, що строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права нею фактично не порушено, є переконливим. Крім того, відповідно до п. п. 6, 7 прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплинув до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. В даній справі відповідач не заявляв про застосування правил позовної давності. Згідно ст.88 ЦПК України суд стягує зі сторони в угоді - ПП «Фірма БМВ» судовий збір, як з такої не на користь якої винесено рішення.

Outcome: approved