Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

У травні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, з урахуванням уточнень, до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Територіальний сервісний центр МВС у Львівській області про визнання дійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки AUDI, модель А4, 1997 року випуску, номер кузова [NUMBER] , двигун б/н, об`єм 1600 куб. см., від 25.07.2017 року, зареєстрованого на відповідача, що укладався між ним та позивачем, визнання за ним право власності на вказаний автомобіль, зобов`язати Територіальний сервісний центр МВС у Львівській області зареєструвати за позивачем право власності на зазначений автомобіль. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25.07.2017 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу б/н транспортного засобу марки AUDI, модель А4, 1997 року випуску, номер кузова [NUMBER] , двигун б/н, об`єм 1600 куб. см., за умовами якого сторони домовились про отримання автомобіля, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, ключів на момент укладення вказаного договору, здійснено повний розрахунок за придбання автомобіля та оскільки останній знаходився в технічно-несправному стані та потребував значних технічних робіт, то державна реєстрація транспортного засобу або нотаріальне посвідчення купівлі-продажу автомобіля буде здійснено після усунення технічних несправностей автомобіля. Однак, в грудні 2017 року після виконаних ремонтних робіт автомобіля та до цього часу, відповідач без поважних на те причин перестала відповідати на його дзвінки та спілкуватися з ним, що свідчить про ухилення відповідача від обов`язку реєстрації права власності на автомобіль в реєстраційному підрозділі МВС України або посвідчення договору купівлі-продажу нотаріально. У зв`язку з чим, позивач позбавлений користуватись належним йому майном, що змусило його звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 06.05.2020 року цивільну справу направлено до Київського апеляційного суду для визначення підсудності місцевому загальному суду м. Києва (а.с. 35-36). Ухвалою Київського апеляційного суду від 27.05.2020 року визначено Печерському районному суду м. Києва для забезпечення розгляду цивільної справи № 461/3685/20-ц (а.с. 42). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2020 року вказана справа розподілена для розгляду судді Батрин О.В. Ухвалою суду від 17.06.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме для визначення процесуального статусу Територіального сервісного центру МВС у Львівській області № 4641, як сторони у справі та сплатити 840 грн. 40 коп. Після усунення недоліків ухвалою суду від 09.07.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду за правилами позовного (спрощеного) провадження. Ухвалою суду від 10.07.2020 року виправлено у вступній та резолютивній частині ухвали від 09.07.2020 року описку та зазначено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Територіальний сервісний центр МВС у Львівській області. 09.10.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області Малашко О., відповідно до якого заперечив щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на відсутність в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів вказаного позивачем транспортного засобу з номером кузова [NUMBER] та відповідно до даного реєстру за громадянкою [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб марки AUDI, 1997 року випуску, номер кузова [NUMBER] , дата реєстрації відбулась 30.10.2012 року. Таким чином, договір купівлі-продажу від 25.07.2017 року стосується зовсім іншого транспортного засобу та не того, що належить відповідачу [PERSON] . Крім того, звернув увагу, що процедура реєстрації транспортних засобів передбачена Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року за №1388. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 25.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки AUDI, модель А4, 1997 року випуску, номер кузова [NUMBER] , двигун б/н, об`єм 1600 куб. см., колір - жовтий (а.с. 6-8). Відповідно до п. 2.1. договору продаж автомобіля за домовленістю сторін вчиняється за 40 000,00 грн., які отримані продавцем від покупця при оформленні цього договору. Згідно з п. 2.2 договору приймання-передача автомобіля, ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу здійснюється сторонами шляхом підписання акту приймання - передачі, який є невід`ємним додатком до цього договору (а.с. 9). Факт передачі грошей від позивача відповідачу в рахунок сплати за транспортний засіб у розмірі 40 000,00 грн. підтверджується розпискою [PERSON] від 25.07.2017 року. Відповідно до п. 4.1 договору сторони домовились, що оскільки на момент укладення цього договору автомобіль знаходиться в технічно-несправному стані (не на ходу) та потребує значних технічно ремонтних робіт, то цей договір необхідно вважати «попереднім». Сторони домовились здійснити належну державну реєстрацію автомобіля у відповідному реєстраційному підрозділі МВС України (п. 3.1.4 та 3.4.2 цього договору) та зареєструвати право власності на автомобіль за покупцем на першу вимогу покупця або посвідчити договір нотаріально після усунення всіх технічних несправностей автомобіля. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 30.10.2007 року Красноперекопсььким РЕР МРВ при УДАІ ГУ МВС України в АР Крим, автомобіль марки AUDI, модель А4, 1997 року випуску, номер кузова [NUMBER] , двигун б/н, об`єм 1600 куб. см. зареєстрований за [PERSON] (а.с. 10). Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. За частиною 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 ст. 638 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно з ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажу транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону України «Про дорожній рух» та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388 (далі - Порядок), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників. Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення. Відповідно до п. 7, 8 Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджуються правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов`язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків. Таким чином, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного автомобіля у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі - продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Як встановлено судом, спірний автомобіль не був знятий з обліку в органах ДАІ, заяви від відповідача та позивача про зняття з обліку автомобіля на час укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу не подавалась і його огляд органами ДАІ не здійснювався. Доказів на спростування вказаних обставин суду не надано та іншого судом не встановлено. Крім того, суду не надано доказів, що відповідач є власником спірного транспортного засобу, оскільки, як вбачається з витягу Єдиного державного реєстру транспортних засобів за відповідачем [PERSON] 30.10.2012 року було зареєстровано транспортний засіб марки AUDI, модель А4, 1997 року випуску, номер кузова [NUMBER] , а спірний транспортний засіб марки AUDI, модель А4, 1997 року випуску, номер кузова [NUMBER] , відсутній в реєстрі транспортних засобів. Посилання позивача на вимоги ч. 2 ст.220 ЦК України щодо ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки чинне законодавство не вимагає обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу автомобіля, а пунктом 8 Порядку визначені інші способи набуття права власності на транспортний засіб, зокрема укладення та оформлення договору купівлі-продажу безпосередньо в центрах МВС, центрах адміністративних послуг тощо. Твердження позивача щодо досягнення сторонами усіх істотних умов договору купівлі-продажу та наявності підстав для визнання за ним права власності на транспортний засіб є безпідставними, з огляду на наступне. За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем у спорі про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову). Враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15. Отже, оскільки позивач не набув право власності на спірний транспортний засіб, у нього відсутнє право, яке підлягає захисту у в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України. Також є необґрунтованими є посилання позивача про набуття права власності на автомобіль на підставі розписки про отримання відповідачем грошових коштів від 25.07.2017 року, оскільки видача розписки не є належним і допустимим доказом на підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу спірного автомобіля. Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного суду у справі №640/7052/16-ц від 15.02.2018року. Виходячи з наведеного, доводи позовної заяви, на котрі посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, суд вважає безпідставними та доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений судовий збір позивачу не відшкодовується. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed