Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася через свого представника адвоката Калініна С. К. до Ізяславського районного суду Хмельницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С. вчинено виконавчий напис № 16495 від 29 січня 2021 року про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості в розмірі 12 493 грн 09 коп. Позивач вважає, що оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса є протиправним, адже нотаріус міг вчиняти такий напис лише за наявності нотаріально посвідченого договору, на підставі якого у боржника виникла заборгованість перед кредитором. Укладений же між [PERSON] та відповідачем договір нотаріально не був посвідчений. За таких обставин, [PERSON] просить суд визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О. С. від 29 січня 2021 року № 16495 таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою судді від 31 травня 2021 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у даній справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 31 травня 2021 року задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову та зупинено стягнення по виконавчому провадженню № 64534541, відкритому на підставі оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса. Ухвалою суду від 21 липня 2021 року залучено до участі в даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О. С. Відзив на позов відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» надійшов до суду 23 червня 2021 року. За його змістом відповідач повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, мотивуючи свою позицію тим, що нотаріусом дотримано вимоги Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, адже стягувачем надано нотаріусу для вчинення виконавчого напису всі необхідні документи, передбачені вказаним нормативно-правовими актами, які також підтверджують і безспірність існуючого боргу [PERSON] перед товариством. Від третьої особи приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О. С. письмових пояснень до суду не надходило. Ухвалою суду від 30 серпня 2021 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судове засідання, призначене для розгляду даної справи по суті, учасники справи не з`явилися, від представників сторін надійшли до суду письмові заяви про слухання справи за їх відсутності. Третя особа приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С. належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, про причини неприбуття суд не повідомив. Відтак, суд вважає за можливе провести розгляд даної справи по суті за відсутності учасників справи та їх представників. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, з`ясувавши позиції сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Судом об`єктивно встановлено, що між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» 04 березня 2019 року укладено в електронному вигляді договір № 190304-4687-1, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» надало позивачу кредит у розмірі 2950 грн 00 коп строком на 29 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5 % від суми кредиту за кожен день користування та 2,5 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту. [PERSON] зобов`язалася повернути кредит і сплатити відсотки до закінчення строку користування кредитом. 29 січня 2021 року приватний нотаріус Горай О. С. вчинив виконавчий напис № 16495 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» 12 493 грн 09 коп заборгованості, яка складається з 2933 грн 25 коп простроченої заборгованості за сумою кредиту, 8609 грн 84 коп простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом, а також 950 грн 00 коп витрат за вчинення виконавчого напису. Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Єфіменка Д. О. від 17 лютого 2021 року відкрито виконавче провадження № 64534541 з примусового виконання цього виконавчого напису. Постановою про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 25 лютого 2021 року приватний виконавець Єфіменко Д. О. звернув стягнення на доходи боржника [PERSON] , яка одержує дохід у фізичної особи-підприємця [PERSON] , та постановив здійснювати відрахування із доходів боржника в розмірі 20 % з метою погашення заборгованості перед стягувачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація». Частиною 1 статті 18 ЦК України встановлено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. За змістом ст. 87 цього Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному прядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. У силу ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Згідно з пп.пп. 3.1, 3.2, 3.5 п. 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у цьому Переліку. Із положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, слідує, що таке стягнення здійснюється за нотаріально посвідченими договорами. Для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. До цього Переліку постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 (яка набрала чинності 10 грудня 2014 року) були внесені зміни. Зокрема, після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» перелік був доповнений розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Із положень указаного розділу слідує, що до документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, віднесені кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання такого виконавчого напису додаються оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року (справа № 826/20084/14) визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 в частині вказаних змін. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису, яка підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. У свою чергу боржник у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 червня 2020 року (справа № 645/1979/15-ц), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права. У зв`язку з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року (справа № 826/20084/14) про визнання незаконною та нечинною постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 у частині змін до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, нотаріус вправі вчинити виконавчий напис про стягнення грошових сум лише за нотаріально посвідченими договорами. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 жовтня 2020 року (справа № 172/1652/18). Зібрані в справі докази вказують на те, що приватний нотаріус Горай О. С. вчинив виконавчий напис від 29 січня 2021 року № 16495 про стягнення з [PERSON] грошових коштів на підставі кредитного договору № 190304-4687-1. Цей договір не був посвідчений нотаріально та не вказує на безспірність заборгованості боржника, внаслідок чого мають місце підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Саме по собі посилання відповідача у відзиві на норми матеріального права, твердження про безспірність боргу позивача без надання доказів нотаріального посвідчення кредитного договору не спростовують викладені висновки суду, а тому відхиляються судом. Відтак, позов [PERSON] підлягає до задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Що стосується судових витрат, то суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 вказаної статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні з позовом до суду представник позивача зазначив попередній розрахунок суми судових витрат у зв`язку з розглядом справи, який включає 5000 грн 00 коп витрат на правничу допомогу та витрати на сплату судового збору. Крім того, до позову було долучено копії: договору № б/н/21 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 04 березня 2021 року, укладеного між Адвокатським бюро «Калінін і партнери» та [PERSON] , предметом якого є надання правової допомоги в питанні щодо визнання в судовому порядку виконавчого напису приватного нотаріуса Горая О. С. про стягнення з [PERSON] заборгованості на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» таким, що не підлягає виконанню; додатку № 1 до вказаного договору, яким встановлено, що вартість послуг адвокатського бюро за договором становить 5000 грн 00 коп, примірника рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару (винагороди), а також акт виконаних робіт (наданих послуг) від 21 травня 2021 року, яким визначено перелік робіт, витрачений час на їх виконання, та їх вартість. Також представником позивача надано три меморіальні ордери: від 22 квітня 2021 року, 26 червня 2021 року та 29 червня 2021 року, якими підтверджується оплата гонорару на рахунок Адвокатського бюро «Калінін і партнери» в загальній сумі 5000 грн 00 коп за договором № б/н/21. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» звернулось до суду із клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Разом з тим, суд вважає, що відповідачем не доведено неспівмірності заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу з реальним обсягом такої допомоги. Посилання представника відповідача на те, що в акті виконаних робіт (наданих послуг) від 21 травня 2021 року вказано про надання усної консультації з приводу визнання таким, що не підлягає примусовому виконанню, виконавчого напису про стягнення боргу з [PERSON] , суд не бере до уваги та рахує такі дані як описку. Більше того, в п. 1 вказаного акту вказано про отримання юридичних послуг саме позивачем [PERSON] . Водночас, надані представником позивача та досліджені судом письмові докази повністю доводять, що позивач понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн 00 коп, їх розмір є співмірним із складністю справи та наданими адвокатом послугами, їх обсягом, а також часом, витраченим адвокатом на надання відповідних послуг, значенням справи для позивача, а тому у суду наявні підстави для стягнення з позивача на користь позивача зазначеної суми. Таким чином, витрати на правничу допомогу, понесені позивачем, в сумі 5000 грн 00 коп підлягають стягненню на її користь з відповідача. Крім того, при зверненні до суду з позовом та з заявою про забезпечення позову позивач сплатила 908 грн 00 коп та 454 грн 00 коп судового збору відповідно, а всього 1362 грн 00 коп, які підлягають стягненню на її користь з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved