Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

У червні 2019 року позивач в особі представника [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про стягнення матеріальних збитків, відповідно до якої просив стягнути з відповідача на користь Військової частини [NUMBER] матеріальні збитки у розмірі 1792 (одна тисяча сімсот дев`яносто дві) грн. 21 коп. та судові витрати у справі. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що [PERSON] був призваний на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 року № 15/2015. Наказом командира військової частини - польова пошта [NUMBER] від 12.03.2015 року № 58, яка була формувачем військової частини ( [NUMBER] ) - польова пошта [NUMBER] солдата [PERSON] зараховано до списків особового складу військової частини ( [NUMBER] ) - польова пошта [NUMBER] та призначено на посаду старшого радіотелефоніста відділення управління командира батареї взводу управління командира батареї, і поставлено на всі види забезпечення. 21.10.2015 року перебуваючи у військовій частині - польова пошта [NUMBER] , яка дислокується у [ADDRESS] , відповідач самовільно, без дозволу відповідних начальників та командирів залишив військову частину, незаконно припинив виконувати свої службові обов`язки та проводив час на власний розсуд. Зазначені обставини встановлені вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2016 року у справі №373/165/16 при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 Кримінального кодексу України. Згідно наказу командира військової частини - польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) № 159 від 30.06.2017 року, відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 26.04.2017 року № Д-322/1/5дск та директиви командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 29.04.2017 року № д-5дск переведено з умовного найменування військову частину-польова пошта [NUMBER] на умовне найменування [NUMBER] . Військовій частині [NUMBER] (польова пошта [NUMBER] ) за результатами внутрішнього фінансового аудиту за період з 01.09.2017 року по 31.08.2017 року, яке 10 листопада 2017 року проводило Центральне територіальне управління внутрішнього аудиту Міністерства оборони України стало відомо, про переплату грошового забезпечення за періоди самовільного залишення військовослужбовцями військової частини. Так, відповідач в період самовільного залишення військової частини польова пошта [NUMBER] ( [NUMBER] ) з 21.10.2015 року по 06.11.2015 року внаслідок недобросовісності отримав грошові кошти в сумі 1 792,21 грн., та на теперішній час кошти не повернув. Наведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою з метою захисту порушених прав та інтересів. Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 25 червня 2019 року, справу передано на розгляд судді Слюсар Л.П. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2019 року позовну заяву Військової частини [NUMBER] було залишено без руху у зв`язку із наявністю недоліків встановлених суддею. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2019 року цивільну справу за позовною заявою Військової частини [NUMBER] до [PERSON] про стягнення матеріальних збитків прийнято до розгляду та відкрито провадження з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав через канцелярію суду заяву, відповідно до якої підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, просив розглядати справу без його участі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням. Причини неявки суду не повідомив, відзиву, заяв, заперечень до суду не надано, у зв`язку з чим, враховуючи, що позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст.280-282ЦПК України\~на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України\~у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] будучи призваним Індустріально-Самарським РВК Дніпропетровської області 28.01.2015 року на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 №15/2015 «Про часткову мобілізацію» і направленим для подальшого проходження військової служби до військової частини польова пошта [NUMBER] , 11.03.2015 року до військової частини польова пошта [NUMBER] , наказом №58 командира військової частини польова пошта [NUMBER] №204 від 12.03.2015 року призначеним на посаду старшого радіотелефоніста відділення управління командира батареї взводу управління командира батареї військової частини польова пошта [NUMBER] , був поставлений на всі види забезпечення. Відповідно до ст.ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» він вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Так, [PERSON] будучи військовослужбовцем Збройних Сил України у званні «солдат», проходячи військову службу у військовій частині польова пошта [NUMBER] , яка дислокується в [ADDRESS] , на посаді старшого радіотелефоніста відділення управління командира батареї взводу управління командира батареї, в період з 21.10.2015 року по 06.11.2015 року самовільно залишив військову частину польова пошта [NUMBER] без поважних причин, в умовах особливого періоду, обов`язки військової служби не виконував, проводив час на власний розсуд. Зазначені обставини встановлені вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2016 року у справі №373/165/16 при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 Кримінального кодексу України (а.с.9). Відповідно до витягу з наказу командира військової частини - польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) № 159 від 30.06.2017 року, відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 26.04.2017 року № Д-322/1/5дск та директиви командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 29.04.2017 року № д-5дск переведено з умовного найменування військову частину-польова пошта [NUMBER] на умовне найменування [NUMBER] (а.с.13). Відповідно до наказу командира 43 окремої артилерійської бригади № 33-РС від 28 березня 2016 року, солдат [PERSON] звільнений з військової служби у запас і направлений для зарахування на військовий облік до Індустріально-Самарського ОРВК Вінницької області (а.с.11). Відповідно до довідки-розрахунку командира військової частини [NUMBER] № 869 від 02 квітня 2019 року, за відповідачем наявна заборгованість по переплаті грошового забезпечення в сумі 1\~792,21 грн. (а.с.12). Необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок. Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові (статті 11, 12 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України»). Відповідно до п. 15 розділу І «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 року, військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини. Відповідно до п. 2 ст. 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 р. № 551-XIV, стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків. Статтею 26 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» передбачено, що Військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Як підтверджено матеріалами справи, відповідач [PERSON] за самовільне залишення військової частини був притягнений до кримінальної відповідальності на підставі вироку Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2016 року. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, дії відповідача з приводу самовільного залишення військової частини встановлені вказаним вище вироком суду. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Вищезазначена стаття визначає загальні умови існування цивільно-правових зобов`язань, що виникають у зв`язку із так званим безпідставним збагаченням, тобто набуттям або збереженням майна без достатньої правової підстави. Оскільки зобов`язання із безпідставного збагачення є загальною підставою для відновлення майнового стану осіб, нормист.1212 ЦК України мають велике значення для вирішення спорів, пов`язаних із відновленням майнового стану. Водночас правила ст.1215 Цивільного кодексу України передбачають, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Верховний Суд України висловив правову позицію в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-91цс14, що безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. Правовий аналіз ст.ст.1212,1215 ЦК України, зміст цитованого вище правового висновку Верховного Суду України, дає підстави стверджувати про те, що у разі виплати особі без необхідності чи без правової підстави грошової допомоги або якщо відпала підстава для такої виплати, то платнику ці кошти поверненню не підлягають, крім випадків наявності рахункової помилки з боку платника і недобросовісності з боку набувача. Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Враховуючи викладене, положення глави 83Цивільного кодексу України застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, інших осіб чи наслідком події. Змістом зобов`язань, що виникають внаслідок збереження або набуття майна без достатньої правової підстави є право позивача на повернення безпідставно отриманого або збереженого майна і обов`язок боржника повернути безпідставно одержане майно. Стаття 1166 ЦК України передбачає, що шкода спричинена майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному об`ємі особою, що її спричинила. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] було нараховане грошове забезпечення в період його відсутності на військовій службі в сумі 1792,21 грн., дані кошти він отримав та не повернув. Статтями 12, 13, 89 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, судом встановлено наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем доведено, що [PERSON] самовільно залишив військову частину, що призвело до отримання ним переплаченого грошового забезпечення, що є заподіянням прямої дійсної шкоди військові частині, а тому підлягає відшкодуванню у встановленому порядку. В той же час, не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення на користь позивача судового збору в сумі 1921,00 грн., оскільки позивач не сплачував судовий збір при подачі позову до суду на підставі п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» як позивач - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку із чим суд доходить висновку про необхідність стягнення з відповідача судового збору у розмірі 1921,00 грн. на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial