Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

У січні 2021 року до суду звернувся представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з позовом до [PERSON] та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 39661,11 грн., яка утворилась станом на 15.11.2020, з яких 31496,53 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 8164,58 грн. - заборгованість за простроченими відсотками та судові витрати. В позовній заяві посилався на те, що між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем 20.01.2016 року був укладений кредитний договір про надання банківських послуг б/н. Відповідно до договору позивач надав відповідачу кредит, а відповідач взяв на себе зобов`язання щодо повернення кредиту. Відповідач своїх зобов`язань не виконав. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 39661,11 грн., з яких 31496,53 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 8164,58 грн. - заборгованість за простроченими відсотками та судові витрати. Зазначив, що 14.06.2018 відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (скорочена назва- ПАТ КБ «ПриватБанк») на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (скорочена назва- АТ КБ «ПриватБанк»). 16.04.2021 відповідач [PERSON] надав відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечував. Зазначив, що кредитний договір з позивачем він не укладав. Анкета-заява б/н від 20.01.2016 не містить інформації про укладення кредитного договору. Він отримував лише картку «Універсальна» та завжди сплачував заборгованість. Оскільки сторони не досягли умов договору, вважає, що договір укладений не був. Крім того, вказав, що 30.09.2019 невідома особа, шахрайським способом, заволоділа його кредитною карткою та спричинила збитки на суму 25000 грн. 21.10.2019 у зв`язку з вище викладеним, він звернувся з заявою до Новосанжарського відділення поліції Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області. Цього ж дня дані відомості були внесені до ЄРДР. В задоволенні позову просив відмовити.(а.с. 98-99). 12.05.2021 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої представник АТ КБ «ПриватБанк» вказав, що укладений між сторонами договір у формі заяви-анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку від 20.01.2016, є згідно з положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання, оскільки його умови встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, яким може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається укладений в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або декількох документах, якими обмінялися сторонами. Зазначив, що всупереч п.п. 1.1.2.10, 1.1.2.11, 1.1.2.12, 1.1.5.29 Умов та Правил надання банківських послуг, відповідач, як утримувач даної картки, не повідомив банк про факт викрадення банківської кредитної картки прийшовши до його відділення або за телефоном; банк не несе відповідальності, якщо інформація про рахунки клієнта, картки, пін-код до неї, паролі до системи Приват24 стане відомою іншим особам внаслідок несумлінного виконання клієнтом умов їхнього зберігання та використання. Зазначив, що на даний час за результатами проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні жодну особу не було визнано винною у вчиненні злочину, отже заперечення відповідача з цього приводу не можуть прийматися до уваги. (а.с.105-112). Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 19 січня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання, в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.85-86). Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 19 жовтня 2021 року були витребувані письмові докази (а.с.158). Представник позивача в судове засідання не з`явився, у наданій суду письмовій заяві просив справу слухати за його відсутності, позов підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.81). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що кредитний договір з ПриватБанокм він не укладав. Він користувався кредитною карткою, та повністю погасив всю суму заборгованості. 30.09.2019 року невідомі особи, шахрайським способом заволоділи його карткою та викрали кошти на суму 25000 грн. Він звернувся з заявою про вчинення кримінального правопорушення до поліції. Просив відмовити в задоволенні позов в повному обсязі. В подальшому в судове засідання не з`являвся, надавши заяву про розгляд справи в його відсутність (а.с. 167). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав з підстав викладених у відзиві та запереченнях. В задоволенні позову просив відмовити. В подальшому в судове засідання не з`являвся, надавши заяву про розгляд справи в його відсутність (а.с.168). Суд, вислухавши пояснення у вступному слові відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 20.01.2016 року між сторонами по справі укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.12). На підставі вказаної Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідачу надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну зі сплатою процентів за користування кредитом щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг (а.с. 12). До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.13-66). Позивач просив стягнути заборгованість в розмірі 39661,11 грн., з яких 31496,53 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 8164,58 грн. - заборгованість за простроченими відсотками та судові витрати. У зв`язку зі зміною найменування та здійснення відповідної державної реєстрації 14.06.2018 позивача перейменовано на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (скорочена назва- АТ КБ «ПриватБанк»). Суд зазначає, що наявність підпису [PERSON] на заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.12) підтверджують факт укладення кредитного договору безпосередньо між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . Також свідченням визнання [PERSON] договірних відносин з АТ КБ «ПриватБанк» є наявність факту виконання ним кредитного договору, що підтверджується випискою про рух коштів по рахунку (а.с.75-77), з якої вбачається активне користування [PERSON] кредитними коштами, отриманими від АТ КБ «ПриватБанк», зокрема шляхом зняття готівки в банкоматах відділень банку, перерахування коштів на інші рахунки, повернення кредитних коштів позивачу, що спростовує доводи відповідача про неукладення кредитного договору. Такий висновок відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №153/1334/16-ц та від 16 вересня 2020 року по справі №200/5647/18. Отже, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що сторони дійсно перебувають у договірних правовідносинах. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Заперечуючи проти позовних вимог, [PERSON] також зазначив, що 30.09.2019 невідомі особи, шахрайським способом заволоділи його карткою та викрали кошти на суму 25000 грн. 21.10.2019 за даним фактом він звернувся з заявою до Новосанжарського відділення поліції Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області. Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Відповідно до п.14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Згідно з п.14.16 ст.14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення. Аналогічні норми містить Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління НБУ від 05.11.2014 № 705. Так, відповідно до п. 1, 2, 5, 6 розділу VI вказаного Положення користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Корист увач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. А п.п. 7, 8, 9 Розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» вказаного Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ від 05 листопада 2014 року № 705, передбачено, що емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. За змістом ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Матеріалами справи підтверджується, що 21 жовтня 2019 року на підставі заяви [PERSON] до ЄРДР за № 12019170270000544 внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першої статті 190 КК України та розпочато досудове розслідування (а.с. 101). У фабулі правопорушення зазначено, що наприкінці вересня 2019 року невстановлена особа шахрайським способом оформила на нього ( [PERSON] ) кредитну карту «ПриватБанку», з якої зняла кошти в сумі 25000 грн., чим спричинила матеріальну шкоду на вищевказану суму. Як вбачається з виписки по рахунку (а.с.9), 30.09.2019 року був збільшений кредитний ліміт та з картки відповідача знято кошти: 10999,90 грн. З метою з`ясування та дослідження обставин повідомлення [PERSON] . Банк про заволодіння його банківською карткою невідомою особою шахрайським способом, що мале місце наприкінці вересня 2019, судом були витребовані докази. На виконання ухвали суду позивачем була надана інформація про те, що звернень [PERSON] про заволодіння його карткою невідомою особою шахрайським способом, що мале місце наприкінці вересня 2019, в вересні 2019 року не надходило. Перше звернення зафіксоване у 2021 році (а.с.161). Матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до банку з повідомленням про заволодіння його кредитною карткою після зняття коштів. Відповідно до ст.ст. 12,13,81 ЦПК України, обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Так, судом відповідачу надавався час для надання ним додаткових письмових доказів, які б свідчили про звернення його до банку та повідмолення про факт заволодіння його карткою. Однак, відповідачем такі докази надані не були, та ним та його представником були надані заяви про розгляд справи в їх відсутність. Зважаючи на вищевикладене у сукупності, суд вважає, що сам по собі факт порушення кримінального провадження без наявності відносно крадія обвинувального вироку, яким би було встановлено, що він скористався карткою для викрадення кредитних коштів, наданих відповідачу, не доводить, що картка в дійсності була викрадена. Крім того, зважаючи також на той факт, що операції із зняття коштів були здійснені коректно, тобто з використанням ПІН-коду, який мав зберігатись відповідачем, не мається підстав для звільнення останнього від обов`язку погасити наданий кредит. Крім того, до моменту повідомлення користувачем (відповідачем) банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. В даному випадку відповідач повідомив банк про неправомірне зняття грошових коштів з його карткового рахунку після зняття коштів, що мале місце 30.09.2019, лише в 2021 році, а з заявою про вчинення кримінального правопорушення до органів поліції звернувся лише 21.10.2019 року. Тобто, діючи усупереч наведеним вище положенням матеріального права та існуючим договірним зобов`язанням, відповідач не повідомив негайно банк про несанкціоновані транзакції по його рахунку та заволодіння грошовоими коштами з банківської картки, а до правоохоронних органів звернувся лише 21 жовтня 2019 року, тобто більше ніж через 20 днів після виявлення зняття кредитних коштів, а тому банк не несе відповідальності за збитки від операцій, здійснених до цього повідомлення. Таким чином, аналізуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. Так, матеріалами справи підтверджується, що станом на 15.11.2020 сума заборгованості за тілом кредиту за договором б/н від 20.01.2016 року складала 31496,53 грн, що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості (а.с. 9). При цьому відповідачем належних, допустимих доказів та достатніх доказів на які б свідчили про відсутність заборгованості перед Банком (квитанції, платіжні доручення, чеки) у вказаному розмірі, надано не було. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором б/н від 20.01.2016 року за тілом кредиту в сумі 31496,53 грн. Разом з тим, предметом спору є стягнення з відповідача за кредитним договором не лише заборгованості за простроченим тілом кредита, а й заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 8164,58 грн. При цьому, суд зазначає проте, що факт перебування сторін у договірних правовідносинах сам по собі не є достатнім для встановлення умов та змісту таких правовідносин. Анкета-заява від 20.01.2016 не містить відомостей про процентну ставку по кредиту, а також розмір та порядок нарахування неустойки (пені, штрафів) за порушення умов договору, як й не містить даних про строк дії договору, строк кредитування, умови користування кредитом, зміну розміру кредитного ліміту, порядок отримання відсотків, права і обов`язки сторін, строк повернення кредиту й процентів. Позивач посилається, що відповідач своїм підписом в анкеті-заяві дав свою згоду на те, що вказана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач же у відзиві на позов категорично заперечував факт укладення з Банком кредитної угоди на тих Умовах і правилах, які надані до суду, посилаючись й на відсутність його підпису в них. А матеріали справи не містять письмових підтверджень, що саме Умови та правила надання банківських послуг, додані до позову, розумів [PERSON] та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву від 20.01.2016. Позивачем не було надано суду Пам`ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, які б містили відомості про процентну ставку по кредиту, а також розмір та порядок нарахування штрафів, які б були підписані відповідачем, щоб свідчило про те, що він ознайомився і погодився з ними. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за нарахованими простроченими відсотками задоволенню не підлягають, оскільки є необгрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідача на користь банку підлягає стягненню 31496,53 грн. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», із позовних заяв майнового характеру, поданих юридичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1,5% ціни позову, але не менше одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 2102,00 грн. З відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на 79,41 % з розрахунку: 31496,53 грн. (сума задоволених позовних вимог) х 100% : 39661,11 грн. (сума заявлених позовних вимог) = 79,41 % (відсоток задоволених позовних вимог). Сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача складає 1669,18 грн. з розрахунку: 2102 грн. (сума сплаченого судового збору) х79,41 % (відсоток задоволених позовних вимог). На підставі викладеного,

Outcome: partial