Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] з вимогою про розірвання шлюбу, який було зареєстрованого між сторонами 14 серпня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис №34. Позивач [PERSON] вказала, що за час сумісного проживання сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося з причин психологічної несумісності, втрату взаєморозуміння. Намагання та зусилля зберегти сім'ю ні до чого не привели, з лютого 2014 року подружжя проживають окремо одне від одного. За таких обставин подальше спільне життя з відповідачем буде суперечити інтересам [PERSON]. Одночасно остання зазначила, що відповідач [PERSON] на утримання дитини не надає матеріальної допомоги. При цьому він є працездатною особою, має задовільний стан здоров'я та зобов'язаний утримувати дитину до її повноліття. Не виконання відповідачем свого обов'язку утримувати дитину за вищевикладених обставин ставить позивача у скрутне матеріальне становище, в зв'язку з чим [PERSON] просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі ? частки заробітку відповідача щомісячно. Позивач [PERSON] у відповідній письмовій заяві, поданій до суду, вказала про те, що вона від позову не відмовляється та підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які нею були викладені в позовній заяві (а.с.16). Відповідач [PERSON] письмово повідомив судові про те, він позов визнає, зазначені у ньому обставини не оспорює (а.с.18). Відповідно до ч.4 ст.130 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У судове засідання сторони не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином (а.с.15,17). Зазначені особи до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі (а.с.16,18). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Шлюб між [PERSON] і [PERSON] укладено 14 серпня 2010 року, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції Запорізької області, про що зроблено актовий запис №34 (а.с.5,6,8). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], який на даний час знаходяться на утриманні матері - позивача [PERSON] та має задовільний стан здоров'я (а.с.3-5,16). З матеріалів справи вбачається, що подружні відносини між [PERSON] і [PERSON] припинилися, їх спільне життя не склалося з причин психологічної несумісності, з лютого 2014 року подружжя проживають окремо одне від одного. З'ясовано, що подружжям втрачено почуття любові і поваги один до одного. На даний час сторони не намагаються зберегти сім'ю, проживають окремо одне від одного. Спору про поділ спільного майна подружжя та про місце проживання дитини між сторонами на час розгляду даної справи немає. Згідно положень статті 111 Сімейного кодексу України (далі - СК України) суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Під час попереднього розгляду справи судом сторони не виявили бажання зберегти подружні відносини, не порушували питання про надання подружжю строку для примирення. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно положень ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За такої сукупності обставин у справі суд дійшов висновку про те, що причини, які спонукали позивача [PERSON] на розірвання шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними є неможливим, воно суперечить інтересам одного з подружжя. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON], як особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, під час розгляду справи не порушила питання про відновлення свого дошлюбного прізвища «[PERSON]» (а.с.3-4,8). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] не дбає про матеріальне благополуччя дитини, чим фактично ухиляється від обов'язку її утримувати. Суд вважає обґрунтованими твердження позивача [PERSON] про те, що вищевказані обставини ставлять її у скрутне матеріальне становище. Разом з тим, відповідач є працездатною особою, але не працює, є студентом, на утриманні інших осіб не має, на час розгляду справи стан його здоров'я дозволяє виконувати обов'язки батька по утриманню неповнолітньої дитини (а.с.3-4,18-20). Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд враховує (стаття 182 СК України): 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Беручи до уваги те, що між сторонами існують суперечки та неузгодженість щодо спільного утримання дитини, в той час як закон покладає обов'язок щодо утримання дітей рівною мірою на обох батьків, суд прийшов до висновку про задоволення позову в цій частині заявлених вимог. Сторони вищевказані обставини у справі не оспорювали, фактично їх визнали, тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню. Визнання відповідачем [PERSON] пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Питання про розподіл судових витрат позивачем [PERSON] не порушено. Разом з тим, оскільки позивач [PERSON] при пред'явленні до суду позову в частині вимоги про стягнення аліментів звільнена від оплати судових витрат, а рішення ухвалено на її користь, суд, у відповідності до ст.88 ЦПК України, має підстави для стягнення з відповідача [PERSON] в дохід держави судових витрат в сумі 243 грн. 60 коп.. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved