Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

У травні 2018 р. військова частина [NUMBER] Національної гвардії України (надалі за текстом позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом відповідач), про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття останньої з реєстру за місцем проживання, за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовано тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір № 1/22 від 13.01.2017 р. про тимчасове користування житловим приміщенням та складено акт приймання передачі житлового приміщення № 1/22 від 01.01.2017 р. В подальшому, було встановлено, що 06.10.2017 р. відповідачу було повідомлено про підозру у вчиненні останньою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України. 24.01.2018 р. Вироком Солом`янського районного суду м. Києва [PERSON] було визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України з призначенням покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки без конфіскації майна. На даний час відповідач прописана за адресою: [ADDRESS] , натомість, фактично відбуває покарання, а відтак, позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. До початку судового засідання позивачем було подано заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Від відповідача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, крім того, за супровідним листом наданого до суду, вбачається, що остання відбуває покарання в ДУ «Кам`янська виправна колонія № (34)», також зі змістом позовних вимог відповідач ознайомлена. Суд, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач проходила військову службу у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України м. Київ (а.с. 36). Як вбачається з матеріалів справи між позивачем та відповідачем було укладено договір № 1/22 тимчасового користування житловим приміщенням від 13.01.2017 р., з якого вбачається, що відповідачу було надано житлове приміщення в найм за адресою: [ADDRESS] (а.с. 38-39). Вказана обставина також, підтверджується актом № 1/22 приймання передачі житлового приміщення від 01.01.2017 р. (а.с. 40). Вказане житлове приміщення було надано відповідачу у відповідності до Закону України «Про національну гвардію України», Закону України «Про соціальний і правовий зихист військовослужбовців та членів їх сімей», Постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 р. № 1081 «Про затвердження порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», Наказу МВС України від 06.04.2009 р. № 150 «Про затвердження Порядку оренди та оплати орендованих житлових приміщень у Національній гвардії України» та на посаді прав по посаді. Згідно довідки форми № 3 про реєстрацію місця проживання особи, з якої вбачається, що відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 37). Відповідач, на даний час, зареєстрована за вищевказаною адресою, натомість, фактично відбуває покарання в Державній Установі «Кам`янська виправна колонія (№ 34)» Дніпропетровської області. Вказана обставина підтверджується наданими документами, які знаходяться у справі. Відповідно до п. «є» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади. Так, 24.01.2018 р. Вироком Солом`янського районного суду м. Києва [PERSON] було визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України з призначенням покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки без конфіскації майна (а.с. 26-31). Відповідно до п. 2 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловим приміщенням, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 р. № 1081 (надалі за текстом - Порядок) військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями, що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою у кожній військовій частині формується фонд службового житла. У разі відсутності службового житлового фонду у військовій частині військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом і не перебувають в шлюбі, розміщуються безоплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках. Житлово-побутові умови у зазначених казармах повинні відповідати вимогам, які пред`являються до гуртожитків, що призначені для проживання одиноких громадян. Пунктом 15 Порядку передбачено, що службове приміщення надається незалежно від перебування військовослужбовця на квартирному обліку, без урахування пільг, передбачених для забезпечення громадян житлом. Відповідно до пункту 21 Порядку при звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї , якщо інше не передбачено законодавством. Підпункту 2 пункту 30 Порядку передбачено, що військовослужбовці знімаються з обліку у разі засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження. Згідно до пункту 3.9. Порядку оренди та оплати орендованих приміщень у Національній гвардії України, який затверджений Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2009р. № 150, у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом до іншої місцевості, вибуття для виконання службових обов`язків за кордон, звільнення з військової служби орендовані житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню в місячний строк з дня видання наказу про виключення зі списків особового складу військової частини. З матеріалів справи вбачається, згідно Витягу з Наказу командира військової частини [NUMBER] Національної гвардії України від 14.03.2018 р. № 59 прапорщика [PERSON] , виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а.с. 32). Разом з тим, згідно ст. 391 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , перебуває на балансі військової частини [NUMBER] Національної гвардії України (а.с. 19-20). Відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до\~ст. 401 ЦК України\~право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. При цьому відповідно до\~ст. 406 ЦК України\~сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Статтею 71 Житлового кодексу Української РСР (надалі за текстом ЖК України) передбачено збереження права користування житловим приміщенням у разі відсутності зареєстрованої в ньому особи строком, який не перевищує 6 місяців у наступних випадках тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї: призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби протягом перших п`яти років перебування на дійсній військовій службі; тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування; якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно\~ст. 156 ЖК України\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з статтею 163 Житлового кодексу України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадку і в межах строків, установлених ч. 1, п. 1 і 15 ч. 3 і ч. 4 ст. 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач, який набув права на проживання, фактично з 2017 року не проживає в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] з причин, які встановлено судом. Згідно ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу (надалі за текстом - ЦПК України) України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За приписами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до положень ст. ст. 317, 319\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Відповідно до статей\~12,\~76-81 Цивільно-процесуального Кодексу України\~(надалі за текстом ЦПК України) кожна сторона зобов`язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно\~ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Оскільки, судом було встановлено, що відповідач по справі відбуває покарання в Державній Установі «Кам`янська виправна колонія (№ 34)», з огляду на що, наявні поважні причини, які унеможливлюють проживання останньої за адресою: [ADDRESS] , з 2017 р., а відтак, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Щодо розрахунку судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до\~Постанови Верховного\~Суду від\~23.01.2019\~р.\~№ 51-274км17, при вирішенні у межах кримінального провадження цивільного позову стягнення судового збору з обвинуваченого (засудженого), який несе цивільну відповідальність, не допускається, адже таке стягнення суперечить закріпленим у статтях\~2,\~7,\~9 КПК\~України завданням кримінального провадження, засаді законності, не відповідає приписам ч. 5 ст.\~128, ст. ст.\~118,\~119,\~370 цього\~Кодексу\~та істотно порушує гарантоване особі право на розгляд справи щодо неї з додержанням вимог зазначеного провадження, передбачених указаним Кодексом.\~Враховуючи, що відповідача 24.01.2018 р. Вироком Солом`янського районного суду м. Києва було визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України з призначенням покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки без конфіскації майна та остання перебуває в Державній Установі «Кам`янська виправна колонія (№34)», судові витрати покласти за рахунок держави. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved