Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

у травні 2016 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Просить суд розірвати шлюб зареєстрований 22 серпня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, за актовим записом № 1103, між нею та відповідачем. Також просить стягнути з [PERSON] аліменти на утримання доньки, [PERSON], [INFO] р.н., у розмірі ? частки заробітку (доходу) щомісячно до досягнення нею повноліття. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що між нею та відповідачем 22 серпня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, за актовим записом № 1103, було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу мають спільну доньку - [PERSON], [INFO] Останні два роки подружні стосунки між нею та відповідачем зіпсувалися. Періодично виникали сварки, взаємні образи та звинувачення. Між позивачем та відповідачем втрачено взаємоповагу один до одного. Шлюбні стосунки припинилися два роки тому. З цього ж часу проживають окремо. Спільне господарство не ведеться. Кожен зі сторін планує своє нинішнє і майбутнє життя окремо. В сім'ї склалася напружена ситуація, що унеможливлює подальше збереження шлюбних відносин і яка негативно впливає на спільну дитину. На неодноразові пропозиції позивача відповідач відмовляється в добровільному порядку вирішити питання про розірвання шлюбу. З часу окремого проживання та після розірвання шлюбу донька проживала та буде проживати з позивачем. Надання строку на примирення позивач вважає недоцільним. Після фактичного припинення шлюбних відносин відповідач періодично надає кошти на утримання спільної дитини. Але позивач не впевнена на майбутнє, що відповідач буде своєчасно та в повному обсязі сплачувати кошти на утримання дитини. На неодноразові пропозиції позивача, відповідач відмовляється в добровільному порядку вирішити питання про щомісячну сплати аліментів. Відповідач є співробітником Служби безпеки України та має регулярний заробіток, тому суд може визначити розмір аліментів в частці від заробітку (доходу) відповідача. Позивач в судове засідання не з'явилась, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за відсутності позивача, також зазначила, що позовну заяву підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного рішення. Відповідач, будучи в установленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заяв про розгляд справи за його відсутності або про причини неявки від відповідача не надходило, що за відсутності заперечень позивача є підставою для ухвалення заочного рішення (ст. 224 ЦПК України). Зважаючи на вищевикладене та відсутність заперечень позивача, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення по справі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 22 серпня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, за актовим записом № 1103, було зареєстровано шлюб (а.с.5). Від даного шлюбу мають спільну доньку - [PERSON], [INFO] (а.с. 6) Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як вбачається з позовної заяви, сторони не підтримують шлюбних відносин протягом двох останніх років, позивач примирення не бажає, заперечує проти подальшого збереження шлюбу. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, зважаючи на норми ст.ст. 111, 112 СК України, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені, суд вважає примирення сторін неможливим. Оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим і суперечить інтересам позивача, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Частиною 2 ст. 51 Конституції України, яка прийнята 28 червня 1996 року, та ст. 180 СК України від 10 січня 2002 року № 2947-III чітко визначено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Аліменти є одним із способів виконання батьками обов'язку по утриманню дітей. Їх стягнення не залежить від того, чи знаходяться в шлюбі батьки, розлучені вони або взагалі не перебували в ньому. Аліменти стягуються на користь одного з батьків, з яким проживає дитина, є його власністю і повинні використовуватись за цільовим призначенням, тобто саме на утримання дитини. Як встановлено в ході розгляду справи, дитина проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні. Після фактичного припинення шлюбних відносин відповідач періодично надає кошти на утримання спільної дитини. Але позивач не впевнена на майбутнє, що відповідач буде своєчасно та в повному обсязі сплачувати кошти на утримання дитини. На неодноразові пропозиції позивача, відповідач відмовляється в добровільному порядку вирішити питання про щомісячну сплати аліментів. Як зазначено позивачем, відповідач є співробітником Служби безпеки України та має регулярний заробіток, тому суд може визначити розмір аліментів в частці від заробітку (доходу) відповідача. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, при чому обов'язком особистим і індивідуальним. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, встановлених ст. 184 цього кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів, суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів у розмірі ? частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. На думку суду, розмір аліментів зазначений позивачем у позовній заяві є необхідним і достатнім для забезпечення належного утримання дитини, оскільки рівнозначний обов'язок щодо її утримання ст. 141 СК України покладається також на позивача по справі. Крім того, суд вважає за необхідне на підставі ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved