Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON], [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Головного управління юстиції у м. Києві, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смірнова І.В., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бочкарьової А.В., [PERSON], про визнання недійсними договорів дарування та витребування майна з незаконного володіння. Обґрунтовуючи позовну заяву [PERSON] та [PERSON] посилалась на те, що їхньому батьку [PERSON] за життя належала на праві власності 1/3 частка квартири [ADDRESS]. Після смерті батька позивачі дізнались, що свою частку у квартирі він подарував своїй сестрі [PERSON], договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Кривенчуком С.В. 26.03.2008 року. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.06.2014 року у справі за позовом [PERSON] визнано недійсним договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Підставою для ухвалення судом згаданого рішення став, зокрема, акт судово-психіатричної експертизи № 352 від 25.04.2014 року, відповідно до якого встановлено, що «під час укладання договору дарування 26 березня 2008 року [PERSON] страждав на органічне ураження головного мозку поєднаного (судинно-дисметаболічного) ґенезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням (F02.8 - згідно з МКХ-10) і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними». Навесні 2013 року позивачі дізнались, що в провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], третя особа - Державна реєстраційна служба про виділ у натурі частки нерухомого майна, що знаходиться у спільній частковій власності. З цієї цивільної справи стало відомо, що 1/3 частка квартири [ADDRESS], що належала покійному батьку позивачів та була подарована [PERSON], у подальшому двічі відчужувалась іншим особам. Зокрема, 24.11.2008 року, між [PERSON] та [PERSON], було укладено договір дарування вказаної частки квартири, договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Смірновим І.В., а 06.09.2011 року [PERSON] подарував вказану частку [PERSON], договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Бочкарьовою А.В. Позивачі вважають, що перелічені договори дарування є недійсними, оскільки вони не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, чим порушено ч. 5 ст. 203 ЦК України. Окрім того, зазначені вище правочини, на думку позивачів, є фіктивними згідно приписів ст. 234 ЦК України, оскільки вони вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами. З урахуванням уточненої позовної заяви [PERSON] та [PERSON] просили суд : - визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], укладений 24.11.2008 року між [PERSON] та [PERSON], який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Смірновим І.В., зареєстровано в реєстрі за № 4296, - визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], укладений 06.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON], та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бочкарьовою А.В., та зареєстровано в реєстрі за № 2130, - витребувати з незаконного володіння [PERSON] 1/3 частку квартири [ADDRESS]. У судове засідання 28.09.2017 року позивач [PERSON] не з'явилась, однак її представник [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити виходячи з підстав та обставин наведених у позовній заяві. Відповідачі у справі у судове засідання не з»явились, хоча про день, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялись належним чином, про причини неявки за викликом суду не повідомили, заяв або клопотань не подали, за виключенням [PERSON], яка 10.05.2017 року та 29.03.2017 року через канцелярія суду подавала заяви про розгляд справи у її відсутність, позовних вимог не визнала. Треті особи у справі у судове засідання не з»явились, хоча про день, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялись належним чином, про причини неявки за викликом суду не повідомили, заяв або клопотань не подали, за виключенням ГУЮ у м. Києві, яке подало пояснення у якому просило розглядати справу у відсутність їхнього представника, а при вирішенні позову покладались на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі №2-6069/12 від 20.06.2014 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], що укладено між [PERSON] та [PERSON], який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Кривенчуком Сергієм Володимировичем 26.03.2008 року, зареєстровано в реєстрі за №1644. Однією з підстав для ухвалення судом згаданого рішення став акт судово-психіатричної експертизи №352 від 25.04.2014 року, відповідно до якого встановлено, що «під час укладання договору дарування 26 березня 2008 року [PERSON] страждав на органічне ураження головного мозку поєднаного (судинно-дисметаболічного) ґенезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням (F02.8 - згідно з МКХ-10) і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними». Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, як це передбачено ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Право власності, відповідно ст. 328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якшо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Приписами, передбаченими ч. 1 ст. 215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Пунктом 7 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Пунктом 2 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року передбачено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідно до ст. 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала не це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребувано в нього. Статтею 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування майна від добросовісного набувача. У разі, коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки позивачами доведено суду належними та допустимими доказами обґрунтованість вимог, у той же час відповідачі не надали суду жодних доказів у спростування позову. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved