Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

У травні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача Полтавського кооперативного коледжу на її користь суму не виплаченої заробітної плати у розмірі 23065,96, у тому числі - невиплачену заробітну плату за виконане педагогічне навантаження у сумі 17743,03 грн. та невиплачену надбавку за вислугу років у розмірі 5322,93 грн. за вирахуванням з цих сум передбачених законодавством податків та зборів з доходів фізичних осіб; судові витрати покласти на відповідача. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 01 вересня 1995 року по 31 серпня 2018 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах, зокрема, працювала на посаді викладача англійської мови, що підтверджується трудовою книжкою. Полтавський кооперативний коледж Полтавської облспоживспілки є вищим навчальним закладом І рівня акредитації. Посада, яку займала позивач [PERSON] , входить до переліку посад педагогічних працівників, затвердженого постановою КМУ від 14 червня 2000 року №963. Зазначає, що їй встановлена кваліфікаційна категорія «Спеціаліст вищої категорії», присвоєно педагогічне звання «Викладач-методист» з доплатою 15% посадового окладу згідно додатку №1 до постанови КМУ від 20 квітня 2007 року №643. Зазначає, що протягом спірного періоду з 01 грудня 2016 року по 31 серпня 2018 року педагогічний стаж позивача перевищував 20 років (а саме складав 27 років) і це безпосередньо впливає на розмір надбавки за вислугу років. Так, відповідно до ч.4 ст.61 Закону України «Про освіту» педагогічним працівникам за вислугу понад 20 років встановлюється щомісячна надбавка у розмірі 30% посадового окладу. 29 серпня 2018 року з власної ініціативи позивач була звільнена за згодою сторін відповідно до ч.1 ст.36 КЗпП України. При цьому однією з причин звільнення послугувало порушення працедавцем порядку обчислення і виплати заробітної плати, що зафіксовано Управлінням Держпраці у Полтавській області. Для оплати праці педагогічним працівникам адміністрацією та профспілковим комітетом відповідача відповідно до умов колективного договору на 2015-2017 роки було запроваджено тарифну систему оплати праці. Вважає, що розмір посадових окладів, встановлених доплат і надбавок педагогічним та науково-педагогічним працівникам закладів освіти недержавної форми власності не може бути нижчим, ніж такі самі виплати та гарантії, визначені державою для працівників відповідних державних та комунальних закладів освіти. Вказує, що умови оплати праці працівників коледжів та технікумів визначені постановою КМУ від 30 серпня 2002 року №1298 «Про оплату працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» (зі змінами), наказом Міністерства освіти і науки України від 26 вересня 2005 року №557, Інструкцією про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої наказом Міністерства освіти і науки України від 15 квітня 1993 року №102 (зі змінами). При цьому в позові зазначає, що впродовж періоду з 01.09.1995 року до 01.12.2016 року відповідач дотримувався вимог законодавства та не порушував права та законні інтереси в частині розрахунку посадового окладу та погодинної ставки, які використовувались для нарахування позивачу заробітної плати та змінювались відповідно до змін у нормативно-правових актах з оплати праці. Стверджує, що починаючи з 01 грудня 2016 року відповідач неправильно (у меншому розмірі) розраховував посадовий оклад та погодинну ставу, які використані для нарахування заробітної плати, що призвело до порушення прав і законних інтересів на отримання заробітної плати у повному обсязі. Вказані обставини підтверджуються розрахунковими листами з жовтня 2016 року по серпень 2018 року, витягом «Тарифікаційної відомості викладачів та інших працівників Полтавського кооперативного технікуму… з 01.10.2016 року (розмір посадового окладу 1 розряду 1185,00 грн.)». На думку позивача [PERSON] , з 01.12.2016 року її посадовий оклад та погодинна ставка (для розрахунку заробітної плати) мали бути збільшені з причини внесення змін до діючих нормативних актів з оплати праці, але відповідач відповідні зміни не вніс, їх розмір не збільшив, що безпосередньо вплинуло на розмір заробітної плати. Управлінням Держпраці у Полтавській області за заявами позивача проведено інспекційні відвідування відповідача й складено Акт та Припис про усунення виявлених порушень, зокрема, зобов`язано в.о. директора [PERSON] усунути порушення вимог наказу МОН від 26.09.2005 року №557 (пункт 10 Припису). Крім того, 19.08.2018 року за дане порушення трудового законодавства на відповідача накладений штраф, який ним добровільно сплачено, але виявлені порушення щодо невірно встановленого розміру посадового окладу позивача не усунув, належні кошти заробітної плати не виплатив, що зафіксовано Актом повторного інспекційного відвідування. Розрахунки розміру невиплаченої заробітної плати позивач зазначає у позовній заяві з посиланням на встановлені наказами МОН посадові оклади (тарифні ставки) для працівника 1 тарифного розряду на відповідному рівні, тарифні коефіцієнти 2,12, який відповідає 12-му тарифному розряду, 2,42, який відповідає 14-му тарифному розряду, коефіцієнт підвищення окладу за педагогічне звання методист (1,15), а також середню норму педагогічного навантаження (72 год./міс.). Таким чином, зазначає, що всього сума невиплаченої відповідачем заробітної плати у період з 01.12.2016 року по 31.08.2018 року у зв`язку з невірно застосовною погодинною ставкою заробітної плати становить 17743,03 грн. Також позивач наводить дані щодо невиплати у повному обсязі надбавок, у розрахунку яких використовується розмір посадового окладу (ставка заробітної плати). Тому, зважаючи на педагогічний стаж у 27 років, враховуючи, що згідно з ч.4 ст.61 ЗУ «Про освіту» розмір щомісячної надбавки за вислугу років понад 20 років встановлений у розмірі 30%, вважає, що відповідачем для розрахунку відповідних сум використано неналежну базу, а саме невірно визначений розмір посадового окладу - погодинної ставки заробітної плати з урахуванням виконаного педагогічного навантаження (обсягу виконаної роботи). У зв`язку з цим загальна сума недоплаченої відповідачем надбавки за вислугу років впродовж спірного періоду з 01.12.2016 року по 31.08.2018 року становить 5322,91 грн. Вважає, що оскаржувані дії відповідача порушують конституційні права на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом та на своєчасне одержання винагороди на працю, гарантовані ст.43 Конституції України. Таким чином, у відповідача існує заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати у загальному розмірі 23065,96 грн. за вирахуванням податків та зборів, яку просить стягнути за рішенням суду та задовольнити позов. 26 травня 2020 року ухвалою судді Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.59-60). 09 червня 2020 року Полтавським кооперативним коледжем Полтавської облспоживспілки подано до суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач з позовними вимогами не погодився, вважає їх незаконними та необґрунтованими, і такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що правова позиція позивача ґрунтується на посиланнях на норми трудового законодавства та власному розрахунку розміру посадового окладу із застосуванням тарифного коефіцієнта педагогічного працівника, коефіцієнта підвищення посадового окладу за педагогічне звання «викладач-методист» шляхом множення його на розмір погодинної ставки, яка на її думку мала становити у грудні 2016 року - 45,20 грн./год., з січня 2017 року по серпень 2017 року - 54,18 грн./год., з вересня 2017 року по грудень 2017 року - 61,84 грн./год., з січня 2018 року по серпень 2018 року - 68,11 грн./год. У зв`язку з неправильним розрахунком посадового окладу відповідачем, починаючи з грудня 2016р. до моменту звільнення (31.08.2018 року) вона, крім невиплаченої у повному розмірі заробітної плати у сумі 17743,03 грн., недоотримала також надбавку за вислугу років у розмірі 5322,93 грн. з вирахуванням з цих сум, передбачених законодавством податків та зборів. Щодо наведеного відповідач посилається на норми ст.14 Закону України «Про оплату праці» щодо договірного регулювання оплати праці працівників підприємств, яке здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів. Щодо посилань позивача на положення «Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти», затвердженої наказом Міністерства освіти України №102 від 15.04.1993 року, зазначає, що вона застосовується в частині, що не суперечить умовам оплати праці, визначеним постановою Кабінету Міністрів України №134 від 07.02.2001р. «Про впорядкування умов оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» та розмірам посадових окладів (ставок заробітної плати). Вказана постанова втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від №790 від 22.08.2005р. По-друге, згідно з постановою Кабінету Міністрів України №1298 від 30.08.2002р. «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» затверджено єдину тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери та регламентовано порядок застосування її положень до чітко визначеного кола суб`єктів, на яких поширюється її дія. Тобто дія вищевказаних нормативно-правових актів стосується виключно педагогічних працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери. Крім того, згідно зі ст.97 КЗпП України відповідачем дотримано норми і гарантії, передбачені законодавством та колективним договором Полтавського кооперативного коледжу (зі змінами та доповненнями на 2015-2017 роки). Також пунктом 2.23 Колективного договору передбачено, що ст.ст.33, 34 Закону України «Про оплату праці» виконується в частині здійснення індексації заробітної плати при наявності коштів. Згідно з відомостями про оплату праці [PERSON] , остання отримувала заробітну плату у строки та в розмірах, що передбачені законодавством, яке було чинним на момент здійснення таких виплат та Колективним договором. Також відповідачем повідомлялось, що дія наказу Міністерства освіти та науки України №557 від 26.09.2005 року «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» поширюється лише на навчальні заклади, які фінансуються з бюджету, тобто мають державну або комунальну форму власності, а Полтавський кооперативний коледж належить до установ приватної форми власності, не фінансується з державного та місцевих бюджетів, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, тому може самостійно визначати розмір посадового окладу та заробітної плати з врахуванням усіх встановлених законодавством надбавок та соціальних гарантій. Крім того, згідно з ч.ч. 2, 6 Закону України «Про освіту» засновник приватного закладу освіти має право встановлювати інші, ніж передбачено цим Законом, розмір і умови оплати праці, винагороди та допомоги для педагогічних і науково-педагогічних працівників. За таких обставин, виплата [PERSON] заборгованості з надбавки за вислугу років у розмірі 5322,93 грн. за період з 01.12.2016 року по 31.08.2018 року є безпідставною з огляду на протиправність позовних вимог щодо стягнення основної суми заборгованості із заробітної плати за відповідний період, відносно яких право на стягнення частини заробітної плати у вигляді надбавки за вислугу років є похідним. Таким чином, твердження [PERSON] щодо правомірності та обґрунтованості стягнення невиплаченої заробітної плати на загальну суму 23065,96 грн., зокрема, з огляду на положення ст.61 Закону України «Про освіту», дія якого поширюється на спірні правовідносини, не відповідає нормам чинного законодавства та не підтверджується належними та допустимими доказами. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позову (а.с.65-69). 16 червня 2020 року від [PERSON] надійшла письмова відповідь на відзив відповідача, у якій зазначає, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством. Вважає, що розмір посадових окладів, встановлених доплат і надбавок педагогічним та науково-педагогічним працівникам закладів охорони недержавної форми власності не може бути нижчим, ніж такі самі виплати та гарантії визначені державою для працівників відповідних державних та комунальних закладів освіти. Тому не погоджується з правовою позицією відповідача щодо права приватного закладу освіти самостійно встановлювати і змінювати розміри посадових окладів, встановлення доплат і надбавок педагогічним та науково-педагогічним працівникам без дотримання гарантій, визначених державою для працівників відповідних державних та комунальних закладів освіти. Крім того, відповідачем взагалі не надано документу, яким би він встановлював зазначені розміри та умови оплати праці для працівників, оскільки вважає, що такого не існує. Вважає, що відзив обґрунтовано відповідачем з неправильним застосуванням норм матеріального права, їх тлумаченням та застосуванням закону, який не підлягає застосуванню або незастосуванням закону, який підлягав застосуванню. Відповідач не зазначив, на основі якої тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці він нараховує заробітну плату працівникам, які нормативні акти використовує тощо. Таким чином, вважає, що відповідач порушує норми матеріального права, коли не застосовує положення наказу Міністерства освіти і науки №557 від 26.09.2005 року, яким упорядковано згадані умови оплати праці. Крім того, факт порушення відповідачем прав інших працівників коледжу щодо встановлення розмірів посадових окладів (погодинних ставок) у визначених законодавством розмірах встановлений приписом Управлінням Держпраці у Полтавській області від 06.09.2018 року, за що також був накладений відповідний штраф. На думку сторони позивача, відповідачем не доведено, що його дії відповідають трудовому законодавству, а обставини, на які він посилається, не підтверджені достовірними, належними та допустимими доказами (а.с.76-89). У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Москаленко І.О. позовні вимоги не визнав, заперечував проти позовних вимог, посилаючись на обставини, зазначені у письмовому відзиві на позовну заяву. Вважає, позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, а позов таким, що не підлягає задоволенню. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, до суду надала заяви про розгляд справи за її відсутності та за відсутності своїх представників на підставі наявних у справі доказів, а також просила взяти до уваги подані до суду документи, письмові доводи по суті спору (а.с.94,103), позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, врахувавши позицію позивача, викладену у письмових заявах по суті справи, надавши належну правову оцінку доказам у їх сукупності і взаємному зв`язку, судом установлено такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Установлено, що згідно з копією трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] від 30 серпня 1989 року, яка наявна в матеріалах справи, позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем та в період з 01 вересня 1995 року до 31 серпня 2018 року працювала на посаді викладача англійської мови Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки (а.с.22-23). Зазначена посада - викладач входить до переліку посад педагогічних працівників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 року №963 «Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-технічних працівників». При цьому педагогічний стаж позивача [PERSON] перевищує 20 років, а саме згідно з наказом відповідача від 23 вересня 2016 року №55-К станом на 01 вересня 2016 року складав 27 років (а.с.24-26). Згідно з наказом директора Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки №73-к від 29 серпня 2018 року [PERSON] було звільнено за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.23). У позовній заяві зазначено, що відповідачем допущено ряд порушень трудового законодавства, зокрема, щодо виплати заробітної плати (розміру тарифної ставки, окладу тощо), які зафіксовано Управлінням Держпраці у Полтавській області (а.с.27-29). Разом із тим, позивач визнає, що впродовж періоду з 01.09.1995 року до 01.12.2016 року відповідач дотримувався вимог трудового законодавства в частині розрахунку посадового окладу та погодинної ставки, які використовувались для нарахування позивачу заробітної плати. Як вбачається з матеріалів справи, позивач зверталась до Управління Держпраці у Полтавській області та за її заявами протягом періоду з 15.08.2018 року по 29.08.2018 року було проведено інспекційні відвідування відповідача. За наслідками проведених перевірок Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки установлено, що було порушено вимоги законодавства про працю, про що складено відповідні акти від 29.08.2018 року, 27.09.2018 року та від 26.10.2018 року, винесено припис про усунення виявлених порушень від 06.09.2018 року, а також складено постанову від 19.09.2018 року, якою на відповідача накладено штраф за неусунення порушень, що був сплачений останнім добровільно у встановлений строк (а.с.39-43, 44-46, 47, 48-51, 52-54). Зокрема, згідно з пунктом 10 Припису про усунення виявлених порушень №ПЛ1734/169/АВ/П від 06.09.2018 року зобов`язано в.о. директора Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки [PERSON] усунути порушення вимог наказу МОН від 26.09.2005 року №557 (а.с.39-43). Відповідно до змісту позову позивач [PERSON] вважає, що в період з 01 грудня 2016 року по 31 серпня 2018 року відповідач виплачував їй заробітну плату у меншому обсязі, ніж належить, унаслідок невірного встановлення розміру посадового окладу (погодинної ставки) у спірний період, що призвело, на думку позивача, до не донарахування та невиплати належних сум надбавки за вислугу років, лікарняних, відпускних. Структуру заробітної плати визначено у ст.2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно з положеннями частин другої та третьої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до пункту 4 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої наказом Міністерства освіти від 15 квітня 1993 року № 102, визначення ставок (окладів) працівників за розрядами тарифної сітки провадиться з урахуванням їхніх кваліфікаційних вимог. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про оплату праці» держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників. Відповідно до ч.1 ст.71 Закону України «Про вищу освіту» фінансування державних вищих навчальних закладів здійснюється за рахунок коштів державного бюджету на умовах державного замовлення на оплату послуг з підготовки фахівців, наукових і науково-педагогічних кадрів та за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством, з дотриманням принципів цільового та ефективного використання коштів, публічності та прозорості у прийнятті рішень. Фінансування приватних вищих навчальних закладів здійснюється їх засновниками та з інших джерел, не заборонених законодавством (ч.5). Згідно статті 61 Закону України «Про освіту» фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Відповідно до Статуту Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки (код ЄДРПОУ 01788094) коледж є юридичною особою, самостійним суб`єктом в системі вищої освіти України, який здійснює свою діяльність на засадах неприбутковості. Організаційно-правова форма Коледжу: приватна організація (установа, заклад). Коледж є самостійною юридичною особою, створеною і зареєстрованою у встановленому законом порядку, що підтверджується копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.70). Законодавство не встановлює для приватного вищого навчального закладу обов`язок встановлення системи оплати праці науково-педагогічним працівникам на умовах гарантій, що передбачені законом «Про освіту». Як вбачається з представлених суду матеріалів, оплата праці науково-педагогічним працівникам здійснювалась на підставі умов оплати праці згідно штатного розкладу та умов, що зазначені в колективному договорі, і встановлення окладу. При прийомі на роботу працівник був ознайомлений з умовами оплати праці. Дані обставини не заперечувались сторонами. Згідно зі ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, із відомостей про оплату праці [PERSON] видно, що остання отримувала заробітну плату у строки та в розмірах, що передбачені законодавством, зокрема, вимогами ст.30 Закону України «Про оплату праці», їй нараховувались посадовий оклад, вислуга років, надбавка за педагогічне навантаження, а також виплачувались відповідачем передбачені законодавством нарахування та доплати, матеріальні допомоги, премії, відпускні та лікарняні відповідно до обсягу відпрацьованого часу з врахуванням розміру посадового окладу за відповідний період. Так, у грудні 2016 року мінімальна заробітна плата за календарний місяць становила 1600 грн. - позивачу у грудні 2016р. було нараховано та виплачено заробітну плату у розмірі 4249,77 грн.; з січня 2017 року по грудень 2017 року мінімальна заробітна плата за календарний місяць становила 3200 грн. - позивачу за період з січня 2017р. по грудень 2017 року було нараховано та виплачено заробітну плату у наступному розмірі: в лютому-травні 2017 року - 4249,77 грн., у червні 2017 року -8740,31 грн. (з врахуванням відпускних), у вересні 2017 року - 3029,82 грн., у жовтні 2017 року - 3250,53, у листопаді 2017 року - 5271,48 грн., у грудні 2017 року - 5271,48 грн., з врахуванням фактично відпрацьованих [PERSON] годин педагогічного навантаження у відповідному календарному місяці; з січня 2018 року по серпень 2018 року мінімальна заробітна плата за календарний місяць становила 3723 грн. - позивачу за період з січня 2018р. по серпень 2018 року нараховано та виплачено заробітну плату у наступному розмірі: у лютому 2018 року - 3250,33 грн., у березні 2018 року - 5271,48 грн., у квітні 2018 року - 6703,24 грн., у травні 2018 року - 5271,48 грн., з врахуванням фактично відпрацьованих [PERSON] годин педагогічного навантаження у відповідному календарному місяці,у червні 2018 року - 19654,20 грн. (з врахуванням відпускних та інших передбачених законодавством виплат), у серпні 2018 року - 3950,36 грн. (а.с.34-37). Таким чином, з наявних у справі матеріалів, що підтверджують факти оплати праці [PERSON] , видно, що відповідачем дотримані норми і гарантії, передбачені трудовим законодавством, Генеральною та галузевою угодами. Що стосується вимог позивача щодо застосування норм Наказу №557 від 26.09.2005 року варто зазначити, що ці положення стосуються навчальних закладів бюджетної сфери, що прямо вказано у наказі: «На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери». Крім того, за весь час роботи позивача у відповідача розбіжностей або спорів стосовно оплати праці у сторін не виникало. Приведений у позові розрахунок недонарахованої заробітної плати за посадовим окладом (тарифною ставкою), недотриманих надбавок за вислугу років не відповідає вимогам законодавства і фактичним обставинам. Так, згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в постанові від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (п.8), при вирішенні спорів про виплату премій винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно - правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Частиною першою статті 57 Закону України «Про освіту» передбачено, що держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам належні умови: праці та медичне обслуговування; оплату підвищення кваліфікації; правовий, соціальний, професійний захист; диференціацію посадових окладів (ставок заробітної плати) відповідно до кваліфікаційних категорій, встановлення підвищених посадових окладів (ставок заробітної плати) за педагогічні звання, надбавок за почесні звання, доплат за наукові ступені та вчені звання; виплату педагогічним працівникам щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання покладених на них обов`язків; виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки; надання пільгових довгострокових кредитів на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла або надання службового житла у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України; пенсію за вислугу років; інші гарантії, визначені законом України. Згідно зі ст.14 Закону України «Про оплату праці» договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів. Актом, який регулює виробничі, трудові і соціально-економічні відносини між Полтавським кооперативним коледжем Полтавської облспоживспілки та трудовим колективом є колективний договір на 2015-2017 роки між адміністрацією та профспілковим комітетом. Відповідно до положень п.2.2 та п.2.3 Колективного договору Полтавського кооперативного коледжу (зі змінами та доповненнями на 2015-2017 роки), який пройшов повідомну реєстрацію та зареєстрований Управлінням соціального розвитку Виконавчого комітету Полтавської міської ради (реєстровий номер 224 від 01.12.2016 року) передбачено, що формування тарифних сіток (схеми посадових окладів) проводиться на основі тарифної ставки робітника за вимогами ст. ст. 96, 97 Кодексу законів про працю. Водночас загальний розмір нарахованої заробітної плати працівника, який виконав місячну (годинну) норму праці з відповідними доплатами, надбавками та іншими заохочувальними виплатами, не може бути меншим законодавчо встановленого розміру заробітної плати за відповідний рік. Самостійне визначення форм і систем оплати праці, норм праці, розцінок, тарифних сіток, ставок, схем посадових окладів, умов запровадження та розмірів надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних компенсаційних та гарантійних виплат, здійснюється Полтавським кооперативним коледжем з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та галузевою угодами. Також п.2.23 Колективного договору Полтавського кооперативного коледжу передбачено, що ст.ст. 33, 34 Закону України «Про оплату праці» виконується в частині здійснення індексації заробітної плати при наявності коштів (а.с.30-31). Відповідно до ст.16 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» держава гарантує забезпечення основних потреб громадян на рівні встановлених законом державних соціальних стандартів і нормативів. Таким чином, установлено, що Полтавський кооперативний коледж Полтавської облспоживспілки є приватним закладом, який не фінансується з державного бюджету, натомість, має власні джерела формування майна і фінансування, а отже оплата праці його працівників не здійснюється за рахунок бюджетної сфери, що не суперечить законодавству України. Постанова Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» та виданий на її підставі наказ Міністерства освіти і науки від 26 вересня 2005 року № 557, регулють відносини в сфері оплати праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери та прийнята з метою упорядкування оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери. Також відповідачем повідомлялось, що вказаний наказ МОН №557 від 26.09.2005 року приймався на виконання постанови КМУ №1298 від 30.08.2002 року, відповідно його дія поширювалася лише на навчальні заклади, які фінансуються з бюджету, тобто мають державну або комунальну форму власності, а коледж належить до установ приватної форми власності, не фінансується з державного та місцевих бюджетів, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, тому може самостійно визначати розмір посадового окладу та заробітної плати з врахуванням усіх встановлених законодавством надбавок та соціальних гарантій. Крім того, згідно з ч.ч. 2, 6 Закону України «Про освіту» засновник приватного закладу освіти має право встановлювати інші, ніж передбачено цим Законом, розмір і умови оплати праці, винагороди та допомоги для педагогічних і науково-педагогічних працівників. Отримані приватним закладом освіти публічні кошти розподіляються у порядку, визначеному законодавством для державних і комунальних закладів освіти. Заклад освіти має право за рахунок власних надходжень та інших джерел, не заборонених законодавством, встановлювати педагогічним і науково-педагогічним працівникам доплати, надбавки, премії та інші види заохочень. Даних тверджень сторони відповідача позивачем у встановленому порядку спростовано не було, як і не надано належних та допустимих доказів протилежного. Оскільки відповідачем за період з 01 грудня 2016 року по 31 серпня 2018 року нараховувалася та виплачувалася позивачу заробітна плата, яка включала основну та додаткову заробітну плату, оплату за виконання педагогічного навантаження, доплати за науковий ступінь та наукове звання, інші доплати, що передбачені законодавством, в тому числі і надбавку за вислугу років на підставі умов оплати праці, згідно із штатним розкладом і встановленим окладом (а.с.35-38), а тому за вказаних вище обставин у відповідача відсутня перед позивачем заборгованість із виплат у вигляді недонарахованої заробітної плати, як про це зазначає позивач у своїх розрахунках. За таких обставин, виплата [PERSON] заборгованості з надбавки за вислугу років у розмірі 5322,93 грн. за період з 01.12.2016 року по 31.08.2018 року також є безпідставною, виходячи з аналізу наведених норм законодавства, з яких вбачається, що виплата педагогічним і науково-педагогічним працівникам таких надбавок за вислугу років щомісячно у відсотках до посадового окладу (ставки заробітної плати) залежно від стажу педагогічної роботи у таких розмірах: понад 3 роки - 10 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків стосується навчальних закладів, що фінансуються за рахунок державного або місцевих бюджетів. З огляду на викладене, беручи до уваги структуру заробітної плати позивача, суд приходить до висновку, що дослідженими матеріалами спростовуються доводи позивача, щодо зазначеної заборгованості по заробітній платі у спірний період. Крім того, суд вважає, що посилання позивача на зміну істотних умов праці безпідставним, оскільки, відповідно до положень ст.32 КЗпП України зміною істотних умов праці є зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад, однак позивачка не надала жодних доказів зміни таких умов. Отже, посилання позивача у позовній заяві на те, що про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомляти працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни є безпідставними, оскільки не мало місце зміни діючих умов праці в бік погіршення і розмір заробітної плати позивача визначався та складався з посадового окладу та надбавок, виплата яких здійснюється відповідно до встановлених в установі нормативів, за відпрацьоване навчальне навантаження. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами 1 та 2 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів, якими б підтверджувалися заявлені позовні вимоги. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29). За таких обставин, інші доводи позивача, зокрема, прикладів інших працівників Полтавського кооперативного коледжу Полтавської облспоживспілки та надані у зв`язку з цим відомості не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Отже, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, переконливих доказів на спростування позиції відповідача стороною позивача суду не надано, а позовна заява не ґрунтується на законних підставах. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення суми заборгованості по невиплаченій заробітній платі у загальному розмірі 23065,96 грн. потрібно відмовити у повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що при подачі позову позивач звільнений від сплати судового збору, а в задоволенні позову відмовлено, а відтак судові витрати відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed