Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.12.2010 року є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі також зареєстрована колишня дружина [PERSON] та їх син [PERSON] , які за вказаною вище адресою тривалий час з 2014 року не проживають, не сплачують комунальні послуги та не приймають участі в утриманні квартири. Реєстрація відповідачів в квартирі перешкоджає позивачу в оформленні субсидії. Просить визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Від відповідачки [PERSON] на адресу суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки вона є членом сім`ї і колишньою дружиною позивача, тому має право користування квартирою [ADDRESS] . Представник відповідача [PERSON] , яка діє на підставі довіреності, подала до суду письмовий відзив, відповідно до якого просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначила, що [PERSON] є власником 1/2 частки квартири [ADDRESS] , тому він не може бути позбавлений права користування цим жилим приміщенням. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що разом із відповідачем - [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру набув на підставі заповіту, 1/2 частку квартири подарував синові. В період з 2000 року по 2015 рік перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою, яка проживала у спірній квартирі з 2011 рік по 2013 рік. Зазначив, що відповідачі в квартирі [ADDRESS] не проживають більше п`яти років, не сплачують комунальні послуги, договір про сплату за квартиру між співвласниками відсутній. Просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою. Судові витрати просив стягнути на розсуд суду. Представник відповідача [PERSON] , яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, в задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. З 11 вересня 1997 року в Україні набула чинності Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. У ст. 1 першого протоколу до цієї Конвенції, зокрема, записано: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу [INFO] в них народився син [PERSON] . Позивач по справі є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори Ашла А.К. та зареєстрованого в реєстрі за №2-3554. Згідно договору дарування частки квартири від 12 липня 2013 року [PERSON] прийняв як дарунок від [PERSON] 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Згідно особового рахунку №2892 від 30.01.2019 року та відомостей відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 06.05.2019 року, відповідачі по справі з 29.01.2009 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В судовому засіданні позивач [PERSON] зазначив, що є одним із співвласників спірного жилого приміщення та не оспорює тієї обставини, що відповідач [PERSON] є також співвласником квартири [ADDRESS] . Як встановлено судом спірне житло, а саме - квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності в тому числі і відповідачу [PERSON] . Відповідач [PERSON] , будучи співвласником житла, має рівні з позивачем права щодо володіння, користування і розпорядження вказаною квартирою. Фактичне місце проживання відповідача не впливає на зміст права власності та не позбавляє його права на користування майном. Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач фактично заявляє вимоги про обмеження відповідача [PERSON] в праві власності на житло. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне. Згідно акту №5, складеного 24.01.2019 року головою КСН МРК «232 квартал» в присутності двох свідків, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 2014 року і по теперішній час. Свідки [PERSON] та [PERSON] в письмових поясненнях вказали, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , не мешкає з 2014 року. Проти цього не заперечувала і сама відповідачка у своїх письмових поясненнях. За правилами ст. 156 ЖК члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом не встановлено, та відповідачка [PERSON] суду не повідомила, що їй створювалися чи створюються перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] . Зважаючи на вищевикладене, доведено, що відповідачка [PERSON] не проживає в спірній квартирі понад п`ять років, однак в ній зареєстрована. Реєстрація відповідачки за адресою: [ADDRESS] порушує права позивача, зокрема на можливість отримання житлової субсидії, сплату комунальних послуг у меншому розмірі та інше. Отже, є всі підстави для визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн., позовні вимоги задоволено частково, тому суд вважає необхідним стягнути на користь позивача суму судового збору в розмірі 384,20 грн. з відповідачки [PERSON] .

Outcome: partial