Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.06.2017 близько 13 год. 00 хв. на автодорозі Каленики-Решетилівка поблизу с. Хрещате Решетилівського району Полтавської області [PERSON] , керуючи трактором марки Беларус-892, н.з. [NUMBER] , здійснив зіткнення з автомобілем марки Dodge Avenger, н.з. [NUMBER] , яким керував позивач. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Решетилівського районного суду Полтавської області [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, внаслідок вчинення якого автомобіль Dodge Avenger, який належить [PERSON] на праві приватної власності, отримав механічні пошкодження та відповідач [PERSON] завдав позивачу збитків на суму 34200,00 грн. Посилаючись на вищезазначені обставини, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить його задовольнити. Провадження у справі відкрите ухвалою судді [PERSON] від 22.05.2018. У зв`язку зі звільненням 27.09.2018 у відставку судді [PERSON] справа розподілена судді Лизенко І.В., яка була відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 № 175/о/15-19 строком на один рік. 13 січня 2020 року ухвалою судді Лизенко І.В. в якості співвідповідача було залучено [PERSON] . У зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. дана справа в порядку ст. 33 ЦПК України передана на розгляд судді Решетилівського районного суду Полтавської області Зіненка Ю.В. 05 серпня 2020 року ухвалою судді Зіненка Ю.В. справу прийнято до свого провадження та призначене підготовче засідання на 04.09.2020, яке відкладене на 07.10.2020 за клопотанням позивача. Підготовче засідання, призначене на 07.10.2020, відкладене на 24.11.2020. У зв`язку з відсутністю відомостей про вручення відповідачці [PERSON] повідомлення про дату, час і місце судового засідання, підготовче засідання, призначене на 24.11.2020, відкладене на 11.01.2021, яке в подальшому відкладене на 01.03.2021. 01 березня 2021 року ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті на 08.04.2021. Судове засідання, призначене на 08.04.2021, відкладене на 26.05.2021. Позивач у судове засідання не з`явився, 26.05.2021 до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с. 161). У судове засідання не з`явилася відповідачка [PERSON] , про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини своєї неявки суд не повідомила (а.с. 159). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, оскільки не один він був винен у дорожньо - транспортній пригоді, яка мала місце 13 червня 2017 року. Суд, заслухавши пояснення відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню в частині позовних вимог до [PERSON] з огляду на наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Судом встановлено, що постановою Решетилівського районного суду Полтавської області від 06 вересня 2017 року, яка набрала законної сили 23 вересня 2017 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Зі змісту постанови суду встановлено, що 13 червня 2017 року близько 13 год. 00 хв. на автодорозі Каленики-Решетилівка поблизу с. Хрещате Решетилівського району Полтавської області [PERSON] , керуючи трактором марки Беларус-892, н.з. [NUMBER] , здійснив зіткнення з автомобілем марки Dodge Avenger, н.з. [NUMBER] , яким керував позивач, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження (а.с. 5). Як встановлено зі змісту постанови суду від 06 вересня 2017 року [PERSON] в судове засідання по розгляду вказаної справи не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, жодних заперечень до суду не надсилав. Як було зазначено, постанова Решетилівського районного суду Полтавської області від 06 вересня 2017 року набрала законної сили 23 вересня 2017 року. Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Зважаючи на вищезазначене, суд не приймає заперечення [PERSON] проти того, що саме він винен у дорожньо - транспортній пригоді, яка мала місце 13 червня 2017 року. [PERSON] є власником транспортного засобу Dodge Avenger, н.з. [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 7). Відповідно до акту виконаних робіт від 03.11.2017, виконаного ФОП [PERSON] , на ремонт автомобіля Додж, н.з. [NUMBER] , було витрачено 34200,00 грн (а.с. 6). Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності [PERSON] є технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (а.с.162). Будь - яких заперечень щодо розміру відшкодування шкоди [PERSON] суду не надавав, клопотань про призначення судової автотоварознавчої експертизи від нього не надходило. Згідно вимог статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до вимог частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч.2 ст.1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування лише у разі, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Таким чином, частиною 2 статті 1166 ЦК України встановлено презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин). Будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. Отже, для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК України необхідно довести наступні факти: неправомірність поведінки особи, тобто будь-якої поведінки, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; наявність шкоди: втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є підставою для відшкодування завданої шкоди. Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто нормами частини другої статті 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець. Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Тлумачення частини 1 статті 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, наступає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом в постанові від 09 січня 2019 року по справі № 654/4218/15-ц. Згідно записів трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] , з 05.04.2017 по 30.11.2017 [PERSON] перебував у трудових відносинах з ФГ «Горобець С.Г.» та працював на посаді тракториста-машиніста (а.с. 63-71). Головою ФГ «Горобець С.Г.» є [PERSON] , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 50-58). Відповідно до листа Головного управління Держпродспоживслужби в Полтавській області, який надійшов до суду 23.07.2019, власником трактору БЕЛАРУС-892, н.з. [NUMBER] є [PERSON] (а.с. 43). Згідно листа, за підписом голови фермерського господарства «Горобець С.Г.» Горобця С.Г. від 23.12.2019 №104, наданого відповідно до запиту суду, трактор БЕЛАРУС-892, державний знак [NUMBER] , у власності, оренді, користуванні Фермерського господарства «Горобець С.Г.» не перебуває; чи керував [PERSON] 13 червня 2017 року вказаним транспортним засобом не відомо (а.с.78) Згідно статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. До такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 11 липня 2018 року по справі №752/6743/16-ц. Таким чином не знайшов свого підтвердження той факт, що [PERSON] 13 червня 2017 року близько 13 год. 00 хв. (час, коли сталася дорожньо - транспортна пригода) заподіяв шкоду [PERSON] саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Інших клопотань про витребування доказів від фермерського господарства «Горобець С.Г.», які б спростовували це твердження, відповідачем [PERSON] заявлено не було. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина 2 статті 1187 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Отже, враховуючи встановлені обставини справи, відшкодування матеріальних збитків, завданих позивачу в результаті ДТП, слід покласти саме на відповідача [PERSON] . Водночас, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог до відповідачки [PERSON] , яка на момент завдання збитків була лише власником трактору, оскільки з нею в трудових відносинах відповідач [PERSON] не перебував, що підтверджується матеріалами справи. У відповідності до положень статті 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Таким чином до стягнення на користь позивача [PERSON] з відповідача [PERSON] підлягає сума підтверджених збитків в розмірі 34200,00 грн. Крім того, суд додатково зазначає, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Наведені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-176цс18. В той же час, відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 22 серпня 2019 року по справі № 295/5514/17, трактор не відноситься до транспортних засобів у розумінні Закону України «Про обов`язкове страхування власників наземних транспортних засобів», а тому не підлягає обов`язковому страхуванню за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). З огляду на вищезазначене, конкретно в даному спорі право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків було реалізовано нею на власний розсуд, шляхом пред`явлення позову безпосередньо до винної особи, що в загальному узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, зазначеними вище. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції про сплату судового збору № 28Р2222 від 22.03.2018 встановлено, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн (а.с. 1). Враховуючи вищезазначене, та у зв`язку із задоволенням позовних вимог у повному обсязі до відповідача [PERSON] , судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з [PERSON] в розмірі 704,80 грн на користь позивача [PERSON] . На підставі вищевикладеного, та

Outcome: approved