Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

У травні 2019 року представник ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14.07.2008 р. між позивачем - ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем [PERSON] укладено договір кредиту № 032/29-532-К на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 137740 доларів США. Відповідач належним чином не виконує передбачені договором зобов`язання, внаслідок чого станом на 15.03.2019 перед ПАТ «Укрсоцбанк» утворилась заборгованість у розмірі 690704,58 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 641493,33 грн., сума заборгованості за відсотками - 370848,10 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 228870,53 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 123210,30 грн. Унаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор дістає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право подавати позов про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Загальний розмір заборгованості по сплаті інфляційних втрат та 3% річних за користування кредитом, що підлягає стягненню станом на 15.03.2019 відповідно до розрахунку заборгованості становить 91194,00 грн., які і просить стягнути з відповідача на користь позивача. Ухвалою суду від 22.05.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 11.11.2019 залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача АТ «Альфа-Банк». Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] під час розгляду справи по суті позовні вимоги не визнала, просила застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 14.07.2008 р. між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого у свою чергу є АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 032/29-532-К на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 26949, 00 США. (а.с. 11-16). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року у справі №756/10787/16-ц ухвалено відмовити у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 032/29-532-К (а.с. 71). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.12.2017 рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19.01.2017 у вказаній вище справі залишено без змін (а.с. 72-73). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказаними судовими рішеннями встановлено, що ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договором із пропуском строку позовної давності, у зв`язку з чим позивачу було відмовлено у задоволенні позову. Відповідно до розрахунку боргу [PERSON] за кредитним договором №032/29-532К від 14.07.2008 розмір інфляційних втрат за період 14.03.2016 по 15.03.2019 становить 567794,58 грн., 3% річних за користування кредитом за період з 14.03.2016 по 15.03.2019 становить 122910,00 грн. (а.с. 25-29). Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно частини першої статті 267 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Відповідно до статті 625 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: (1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; (2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; (3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. У постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. АТ «Альфа-Банк» просить стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 14 березня 2016 року по 15 березня 2019 року. Оскільки рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 14 липня 2016 року №032/29-532-К у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних та інфляційні втрати були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. Тому в задоволенні позовних вимог про слід відмовити за безпідставністю. Натуральним є зобов`язання, вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду №757/44680/15-ц від 06 березня 2019 року. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову повністю. З викладеного,

Outcome: dismissed