Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

у травні 2014 року позивачка звернулася до суду із позовом у якому просила розірвати шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований 12 вересня 1992 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Вишгородського району Київської області, актовий запис № 113. Після розірвання шлюбу просила залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]». Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з відповідачем перебувають у шлюбі з 12 вересня 1992 року. Від шлюбу мають двох синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Сімейне життя не склалося по тій причині, що під час сумісного проживання у них виникали сварки на грунті нерозуміння і небажання розуміти один одного, втрачено почуття любові один до одного. Більше року не підтримують шлюбно-сімейні відносини, у кожного свій бюджет. Позивач вважає, що подальше збереження шлюбу не можливе та просить розірвати шлюб між нею та [PERSON] У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Відповідач у судовому засіданні проти позову не заперечував. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 12 вересня 1992 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Вишгородського району Київської області, актовий запис № 113 (а.с. 5). Сумісне життя сторін не склалося по тій причині, що у сторін втрачена основа подружніх відносин і почуття любові та поваги один до одного. З огляду на встановлені обставини судом зазначається наступне. Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Порядок припинення шлюбу врегульовано главою 11 СК України. Відповідно до пункту 2 статті 104 СК України розірвання шлюбу є однією із законодавчо визначених підстав його припинення. Право на розірвання шлюбу ґрунтується нормами статей 105-114 СК України. Відповідно до статті 112 СК України, суд постановляє рішення, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При прийнятті рішення, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя і збереження сім'ї [PERSON] та [PERSON] стало неможливим, тому шлюб підлягає розірванню. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]». За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Outcome: approved