Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

У червні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Воловецького району Закарпатської області (далі [PERSON] сільська рада), в якому просила визнати за нею право власності на земельні ділянки площею 0,0608 га, 0,1016 га, 0,0576 га та 0,1636 га, всього загальною площею 0,3836 га, що розташовані на території с. Верхні Ворота [PERSON] сільської ради, право на які виникло на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 041931, виданого 12.08.2002 р., яке не визнається відповідачем [PERSON] сільською радою. В обґрунтування позову зазначала, що зазначені земельні ділянки були передані їй за рішенням 14 сесії 21 скликання [PERSON] сільської ради та підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 041931, виданого 12.08.2002 р., зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 143. Однак зазначений державний акт не був підписаний сільського голови та не може вважатися повноцінним документом. Позивач зверталась до [PERSON] сільської ради, однак рішенням № 257 від 17.05.2018 р. їй відмовлено у підписанні та посвідченні печаткою державного акту. Вважає, що підпис сільського голови на державному акті не є підставою набуття права власності, оскільки це питання відноситься до компетенції сесії сільської ради, а є тільки формальністю, яка надає документу юридичного значення. Просив визнати право власності на земельні ділянки в судовому порядку, оскільки новий сільський голова не має повноважень підписувати державний акт за попередника. На підставі відповідної заяви ухвалою суду від 13.11.2018 р. до справи було залучено третю особу [PERSON], яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Із заяви вбачається, що він є власником домоволодіння за адресою с. Верхні Ворота, вул. Верховинська, 66, Воловецького району Закарпатської області, в якому проживає також позивачка, а тому рішення в справі може вплинути на його права. У судовому засіданні представник позивачки підтримав позов посилаючись на обставини викладені позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради у підготовчому судовому засіданні позов не визнав, вважаючи, що право власності на земельну ділянку виникає після виготовлення землевпорядної документації на підставі державного акту, виданого органом місцевого самоврядування в передбаченому законом порядку, просив у позові відмовити. На судовий розгляд представник відповідача та третя особа не зявилися без поважних причин, хоч були належно повідомлені про час та місце розгляду справи, що стало підставою для заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Згідно з частиною 2 статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. На підтвердження позову позивач надала Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 041931 оформлений на імя [PERSON], в якому зазначено, що на підставі рішення 14 сесії 21 скликання [PERSON] сільської ради народних депутатів від 30 грудня 1993 року їй передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,3836 га для ведення особистого підсобного господарства та господарських споруд. Державний акт не підписаний головою [PERSON] сільської ради та не посвідчений відповідною печаткою. [PERSON] до ч.1 ст. 6 Земельного кодексу України (далі ЗК України), в редакції від 22.06.1993 р., чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. У відповідності зі ст. 17 ЗК України (в редакції від 22.06.1993 р.) передача земельних ділянок у колективну та приватну власністьпровадиться [PERSON] народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської,селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, [PERSON] народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заявізазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. [PERSON] народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) [PERSON] народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури іподається до районної (міської) [PERSON] народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими [PERSON] народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно зстаттею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Згідно з ч.1 ст. 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. У відповідності з ч.1 ст. 23 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними [PERSON] народних депутатів. На підтвердження позову позивачка не надала рішення органу місцевого самоврядування про передачу їй у власність земельної ділянки, відсутній проект відведення земельної ділянки у власність, погоджений у встановленому законом порядку, а Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 041931 оформлений на імя [PERSON], не має юридичної сили, оскільки не підписаний головою [PERSON] сільської ради та не посвідчений відповідною печаткою. За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Відмовляючи в позові суд виходить з того, що на час звернення до суду з позовом позивачка [PERSON] не набула права власності на зазначені земельні ділянки в установленому законом порядку, оскільки не одержала документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, тобто державного акту на право власності на землю встановленого зразка, та не здійснила його державної реєстрації. Суд зазначає, що виникнення права власності на земельну ділянку на підставі судового рішення чинним законодавством не передбачено. На підставі встановлених обставин справи суд дійшов висновку, що фактичні та правові підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed