Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

У січні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ виробничо-комерційна фірма «Курс», в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі. В обґрунтування позову зазначив, що з 01 лютого 2018 працював на посаді охоронця за трудовим договором у товаристві з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Курс». При працевлаштуванні з роботодавцем мали домовленість про те, що розмір заробітної плати буде дорівнювати розміру мінімальної заробітної плати, до якої будуть нараховуватися доплати за понаднормову працю. З березня 2018 року роботодавець припинив виплачувати заробітну плату в повному обсязі та в передбачені законом строки. Не виплачено заробітну плату за березень-червень 2018 року, квітень-вересень 2019 року, червень-грудень 2020 року. Довідку про розмір заборгованості відповідач не надає, а також відмовився видати позивачу копію наказу про прийняття на роботу та копію трудової книжки. Виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за місяці, у яких не було здійснено виплату заробітної плати, позивачем розраховано заборгованість по заробітній платі у розмірі 81618 грн., яку просить стягнути з відповідача. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Також вказаною ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Представник позивача у судове засідання не з`явився. 03 березня 2021 року через канцелярію суду надав заяву у якій просить розглядати справу без його участі та без участі позивача, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Будь - яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Відповідно до витягу з трудової книжки серії [NUMBER] , відповідно до наказу №6 від 31 січня 2017 року позивач [PERSON] з 01 лютого 2017 року прийнятий на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Курс» на посаду охоронця. 26 лютого 2021 року наказом №47 позивач був звільнений за угодою сторін на підставі статті 36 КЗпП України. Відомості про суму нарахованої та виплаченої заробітної плати відповідачем надані не були, ухвалу суду про витребування доказів відповідачем не виконано. При цьому суд зауважує, що копію ухвали суду від 01 лютого 2021 року відповідачем отримано вперше 30 березня 2021 року, та повторно вручено 15 квітня 2021 року, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Позивачем суду було надано копію трудової книжки, яка в нього була відсутня на момент звернення з позовом, а також витяг з реєстру застрахованих осіб загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5. З наданих позивачем відомостей судом встановлено період перебування позивача у трудових правовідносинах з відповідачем, а також розміри нарахованої заробітної плати. Так, із копії Індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих з Реєстру зарахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), вбачається, що [PERSON] було нараховано заробітну плату для нарахування пенсії під час роботи в Товаристві з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Курс»: березень-червень 2018 року - по 3780 грн.; квітень-червень, серпень, вересень 2019 року - по 4250 грн.; липень 2019 року - 4438,63 грн., а всього за вказані місяці нараховано заробітну плату на суму 40808,63 грн. Будь-яких доказів того, що ці суми були сплачені відповідачем на користь позивача, суду надано не було. Позивачем заявлено позовні вимоги за вказаний період на суму 39930 грн. За червень-грудень 2020 року, тобто у період, коли позивач перебував у трудових правовідносинах з відповідачем, нарахування заробітної плати позивачу не здійснювалось. При цьому відповідачем не надано жодного доказу, на підтвердження того, що у вказаний період не підлягала нарахуванню заробітна плата (перебування у відпустці без збереження заробітної плати, відсутність на роботі тощо). За вказаний період позивачем здійснено розрахунок заробітної плати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на суму 29169 грн. З наведеним розрахунком суд погоджується, оскільки розмір заробітної плати, який нараховувався роботодавцем у 2018,2019 р.р. відповідає законодавчо визначеному розміру мінімальної заробітної плати, а жодних доказів на спростування цих розрахунків відповідачем не надано. Вирішуючи спір, суд враховує наступні положення законодавства, що регулює спірні правовідносини. Конституцією України гарантується право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначної законом. Згідно ст.94 КЗпП України, ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до ст.115 КЗпП України, ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. З огляду на наведені норми, враховуючи факт перебування позивача у трудових правовідносинах з відповідачем та відсутність відомостей про те, що позивач не виконував роботу, обумовлену трудовим договором, суд приходить до висновку, що позивач мав право на отримання заробітної плати. Стосовно встановлених судом фактичних обставин справи, зокрема розміру заборгованості, суд вважає за необхідне зауважити наступне. Згідно з ч.1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Оскільки відповідач ухилявся від подання доказів щодо наявності заборгованості по заробітній платі та її розмір, суд вважає можливим визнати факт наявності заборгованості та її розмір, визначений позивачем. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 81618 гривень підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а при поданні позову позивача звільнено від сплати судового збору, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору з у розмірі 908,00 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: approved