Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

У травні 2016 року до Червонозаводського районного суду міста Харкова звернувся [PERSON] із позовом про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоровя у звязку з трудовим каліцтвом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у звязку з виробничою травмою, яка сталася 23 лютого 2003 року за місцем роботи позивача, про що було складено акт про нещасний випадок, повязаний з виробництвом, за формою Н-1, затверджений 8 вересня 2003 року, він втратив 60% професійної працездатності, отримав інвалідність, після цієї події життя змінилось в гіршу сторону, зявилась потреба в коштовному лікуванні, позбавився можливості працевлаштуватися за спеціальністю та не може себе належним чином забезпечити результатом чого стало моральна шкода та душевні страждання. Посилаючись на наведене позивач просить суд стягнути з відкритого акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на його користь моральну шкоду, завдану у звязку з нещасним випадком на виробництві та трудовим каліцтвом у розмірі 150000 грн. В судове засідання позивач [PERSON], повідомлений належним чином не прибув, звернувся до суду із заявою в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача не погодившись із позовною заявою надав до суду заперечення, в яких просив залишити позовну заяву без задоволення оскільки ПРАТ «ММК ім. Ілліча» вважає себе неналежним відповідачем, з огляду на діюче на час настання нещасного випадку та дату першого висновку МСЕК законодавства, рішень КСУ та ВСУ обовязок відшкодування моральної шкоди, заподіяної в наслідок нещасного випадку на виробництві, який спричинив втрату професійної працездатності покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог статей\~10,\~60 ЦПК України\~і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, зясувавши фактичні обставини справи, - приходить до наступного висновку. За правилами ч.1\~ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені статтями 10 і 11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень, саме сторона визначає коло доказів, які вона надає суду. Приписами статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що [PERSON] працював дозувальником у ВАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» - на підприємстві металургійної промисловості, та під час виконання своїх трудових обовязків 23 січня 2003 року він отримав ушкодження здоровя травму правої ноги, про що адміністрацією підприємства складений акт про нещасний випадок на підприємстві від 29.08.2003 року №83/5. Наказом № 9 від 03 січня 2006 року позивача було звільнено з роботи за пунктом 2 статті 40 КЗпП України виявленої невідповідності працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоровя, який перешкоджає продовженню даної роботи. Згідно з висновком медико-соціальної експертної комісії від 22 жовтня 2003 року [PERSON] на підставі акта огляду вперше встановлена стійка втрата професійної працездатності у розмірі 30% у звязку із трудовим каліцтвом, та встановлена третя інвалідності. Наведені факти і обставини не оспорювались сторонами, тому відповідно до правил частини першої статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці на всіх підприємствах, в установах, організаціях, відповідно до вимог статті 153 Кодексу законів про працю України, покладається на власника або уповноважений ним орган. Приписами статті 13 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобовязаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV«Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон № 1105-ХІV, набрав чинності з 1 квітня 2001 року) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що у разі настання страхового випадку Фонд зобовязаний у встановленому законодавством порядку згідно статті 21 Закону надати соціальні послуги і провести виплати, передбачені цією нормою права, зокрема, своєчасно та в повному розмірі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоровя, виплачуючи йому: е) грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування майнової втрати відповідно до статті 1 Закону було одним із засобів захисту особистих немайнових прав працівника. Обовязок по відшкодуванню моральної шкоди застрахованим особам, як це було передбачено підпунктом 1 частини першої статті 21, частиною третьою статті 28 Закону, покладався на установи Фонду. Частиною третьою статті 34 цього Закону передбачено, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. При цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат. Рішенням від 27 січня 2004 року №1-рп/2004 (пункт 4.1) Конституційний Суд України розяснив про обовязок відшкодування Фондом моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди має забезпечуватися Фондом на підставі статей 1,5,6,13, 21 та частини третьої статі 28 цього Закону. Положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу 3 пункту 10, пункту 11 розділу І Закону України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-ХІV. Рішенням Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 визнано, що зазначеними законодавчими змінами право цієї категорії громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 2371 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи, що факт нещасного випадку на виробництві із [PERSON], що призвів до стійкої втрати працівником професійної працездатності, вперше встановлений медико-соціальною експертною комісією 22 жовтня 2003 року, суд дійшов висновку про виникнення страхового випадку в період дії Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», оскільки згідно до норми частини 4 статті 2 ЦПК України закон, який встановлює нові обовязки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної сили. Таким чином, суд визнає наявність у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди, заподіяної унаслідок нещасного випадку на виробництві, з виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Доводи позивача про необхідність стягнення суми відшкодування моральної шкоди на користь позивача з роботодавця - відкритого акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» не ґрунтуються на нормах закону, тому не беруться судом до уваги. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в силу вимог ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд визнає, що заявлений позов не є обґрунтованим, а тому законних підстав для його задоволення не має. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed