Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

У січні 2020р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва до відповідачів [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори (далі по тексту - відповідач 2), в якому просила суд: визнати відмову від прийняття спадщини недійсною; визнати незаконною та скасувати постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що [INFO] померла її мати - [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається із квартири за адресою: [ADDRESS] . 04 листопада 2002р. за життя спадкодавцем було складено заповіт, посвідчений Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 2у-3542, згідно з яким все своє майно вона заповіла своїй донці - позивачу. У вересні 2019р. позивачка звернулася до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини за заповітом на користь рідного онука спадкодавця, сина позивачки - [PERSON] . Одна сторона позивача посилалася, що заява про відмову від спадщини не відповідала її волі, складена з порушенням норм діючого законодавства, зокрема п.п.1-4 Глави 6 Розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» а тому її необхідно визнати недійсною. Як підставою для скасування постанови також зазначає формальний підхід нотаріуса під час прийняття заяви від неї, що в кінцевому результаті призвело до виникнення помилки під час подання нею заяви про відмову від спадщини на користь сина - [PERSON] та порушення прав та законних інтересів позивача. 10 грудня 2019р. позивачка звернулася із заявою до відповідача 2 про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом. 13 грудня 2019р. позивачкою було отримано постанову державного нотаріуса (відповідача 2) Мельник М.П. про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що позивачка відмовилась від спадкового майна по заповіту та по закону після смерті [INFO] її матері - [PERSON] на користь рідного онука померлої - [PERSON] , до шести місяців з дня смерті матері та не подала згідно ст.1269 ЦК України іншу заяву, а саме заяву про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк відповідно до ст. 1270 ЦК України. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2020р. відкрито провадження по справі. 13 травня 2020р. відповідачем 2 було подано до суду відзив на позов, в якому відповідач 2 проти позову заперечив, зазначивши, що стороною позивача не надано до суду доказів на підтвердження своїх вимог, а також те, що відповідач 2 діяв в межах своїх повноважень. 15 червня 2020р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача 2, в якій сторона позивача зазначала, що відповідачем 2 не було роз`яснено позивачці норми ст. ст.1273, 1274 ЦК України, а також інші норми законодавства, що регулюють порядок спадкування за заповітом та за законом. У зв`язку з чим позивач помилилася щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін, що випливають із даного правочину. 02 вересня 2020р. до суду надійшли копії матеріалів спадкової справи №1250/2019. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У квітні 2021 року на адресу суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, в якому [PERSON] просив суд: визнати незаконною та скасувати постанову від 15 листопада 2019р. державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Свої позовні вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтовував тим, що [INFO] померла його бабуся - [PERSON] [INFO] його мати - [PERSON] від прийняття спадщини відмовилась на його користь, заяву про що подала до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори та у строк, встановлений ст. ст. 1270, 1273 ЦК України її не відкликала. Отже, вважає відмову [PERSON] від спадщини чинною. 15 листопада 2019р. [PERSON] звернувся до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини, після офіційної відмови у її прийнятті [PERSON] . Також вважає, що державний нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори 13 грудня 2019р. правомірно відмовив у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на підставі того, що [PERSON] відмовилась від спадкового майна по заповіту та по закону, яка не подала, згідно ст.1269 ЦК України іншу заяву про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк відповідно до ст.1270 ЦК України. Посилається, що він, як єдиний спадкоємець за законом, згідно матеріалів спадкової справи у встановлений законодавством ч.2 ст.1270 ЦК України тримісячний строк подав заяву про прийняття спадщини та просив видати свідоцтво про право на спадщину. Інші спадкоємці по спадковій справі відсутні. Вважає відмову Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 15 листопада 2019р. у вчиненні нотаріальної дії - видачі [PERSON] . Свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки останній пропустив передбачений законодавством шестимісячний строк, встановлений для прийняття спадщини - незаконною. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2021р. поновлено процесуальний строк на подання зустрічного позову та прийнято зустрічний позов для спільного розгляду з первісним позовом. В судове засідання 19 листопада сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку. Суд на підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України, вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та зустрічний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний позов не підлягає задоволенню, тоді як зустрічну позовну заяву слід задовольнити частково з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що [INFO] померла - [PERSON] , яка була матір`ю позивачки за первісним позовом та рідною бабусею відповідача [PERSON] (позивача за зустрічним позовом). Судом встановлено, що 04 листопада 2002р. [PERSON] склала заповіт, посвідчений відповідачем Дванадцятою Київської державної нотаріальної контори, відповідно до якого спадкодавець заповіла належне їй майно на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч.1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1273 ЦК України). Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною (ч. 5 ст. 1273 ЦК України), однак, згідно ч. 6 ст. 1270 ЦК України може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст. ст. 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. У відповідності до норми ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що позивачка відмовилась від спадкового майна по заповіту та по закону після смерті [INFO] її матері [PERSON] на користь рідного онука померлої - [PERSON] , до шести місяців з дня смерті матері та не подала, згідно ст.1269 ЦК України іншу заяву, а саме заяву про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк відповідно до ст.1270 ЦК України. У зв`язку з чим відповідачем 2 було винесено постанову, якою позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка (первісна) наголошувала, що їй не було роз`яснено норми ст.ст. 1273, 1274 ЦК України, а саме те, що відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття, натомість нотаріусом було роз`яснено норму ст. 1269 ЦК України, яка регулює відкликання заяви про прийняття спадщини. А також те, що спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини лише на користь іншого спадкоємця за заповітом. А оскільки інших спадкоємців за заповітом не існує, то у зв`язку з тим, що нотаріусом не було роз`яснено позивачці норму даної статті, остання вчинила даний правочин (заяву про відмову від спадщини) під впливом помилки, так як мала намір відмовитися від належної їй спадщини саме на користь її сина [PERSON] , який є рідним онуком спадкодавця. Однак, про право позивачки відкликати свою заяву про відмову від спадщини, згідно ст.1269 ЦК України у строк, передбачений ст. 1270 ЦК України, їй було роз`яснено відповідачем 2, про що зазначено в тексті поданої нею заяви. Згідно п.3.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України 22 лютого 2012р. № 296/5: якщо спадкоємець протягом шести місяців не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем, не доведено в судовому засіданні поважності причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами на вчинення дій, передбачених ч. 1 ст. 1269 ЦК України. Незнання норм закону, на які посилається позивачка не може бути визнано судом поважною причиною під час здійснення останньою відмови від прийняття спадщини, відкликання такої відмови та неподання відповідної заяви про прийняття спадщини. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання незаконною та скасування постанови державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 15 листопада 2019р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , слід зазначити наступне. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців (ч. 1-3 ст.1270 ЦК України). Звертаючись до суду із зустрічним позовом, [PERSON] наголошував, що спадщина після смерті його бабусі [PERSON] відкрилася [INFO] . 17 вересня 2019р. позивачка [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини за законом та за заповітом на користь онука спадкоємця - [PERSON] та у строки передбачені законом таку заяву не відкликала. Після відмови позивачКИ від спадщини, у відповідача за первісним позовом [PERSON] виникло право на прийняття спадщини, як у єдиного спадкоємця за законом після смерті [PERSON] у строки, визначені ч.2 ст.1270ЦК України. З матеріалів спадкової справи вбачається та не заперечується сторонами, що 15 листопада 2019р. [PERSON] звернувся до відповідача 2 із заявою про видачу останньому свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті його бабусі [PERSON] . Однак, того ж дня 15 листопада 2019р. постановою відповідача 2 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку із пропуском останнім передбаченого законодавством шестимісячного строку встановленого для прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Судом встановлено, що строк від подання відмови позивачем від спадщини за заповітом та за законом до звернення відповідача 1 із заявою про прийняття спадщини становив менше двох місяців (від 17 вересня 2019р. до 15 листопада 2019р.). Отже, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1270 ЦК України відповідачем 1 дотримано строків, визначених для прийняття ним спадщини, оскільки для відповідача 1 перебіг такого строку встановлено законодавчо - у три місяці з моменту відповідної події - відмови від прийняття спадщини позивачем. Таким чином, останнім днем строку на звернення відповідача 1 із заявою про прийняття спадщини була дата 17 грудня 2019р., тоді як відповідач 1 звернувся із відповідною заявою значно раніше, а саме 15 листопада 2019р. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови від 30 травня 2008р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкодавцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо. У разі відкликання спадкоємцем своєї відмови від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття, він відновлює своє право на спадкування. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Коло осіб, на користь яких спадкоємець може відмовитися від прийняття спадщини, є вичерпним і за його волевиявленням змінюватись або доповнюватись не може. У разі коли спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь особи, вказаної в статті 1266 ЦК, правила про спадкування за правом представлення не застосовуються. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених статтями 225, 229-231, 233 ЦК. Згідно позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07 лютого 2014р. № 2, можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Закон України «Про нотаріат» поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Обов`язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні. Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом. Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст. 49 Закону України «Про нотаріат», не є вичерпним. За наявності умов, передбачених 49 Закону України «Про нотаріат» на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні. Перевіряючи законність дій нотаріуса, суддя повинен детально вивчити закон, на підставі якого діяв нотаріус чи інша посадова особа, уповноважена на вчинення нотаріальної дії, дослідити всі докази і з`ясувати обставини, що мають значення для справи. Це, у свою чергу, дає суду можливість винести законне й обґрунтоване рішення. Предметом доказування під час судового розгляду у справах про оскарження нотаріальних дій або про відмову в їх вчиненні є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами у справах щодо оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні можуть бути документи, що стосуються вчиненої нотаріальної дії (оригінали нотаріально посвідченого договору, заповіту, свідоцтва про право на спадщину, про право власності на частку в спільному майні подружжя, довіреності, інші документи, видані нотаріусами; документи, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника, тощо); постанова нотаріуса або відповідний акт посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, про відмову вчинити дану нотаріальну дію; документи, які заявник просив засвідчити або посвідчити. Згідно з підпунктом 4.12 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачкою за первісним позовом, не доведено в судовому засіданні поважні причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами на вчинення дій, передбачених ч. 1 ст. 1269 ЦК України, тоді як відповідач 1 за первісним позовом довів під час розгляду справи обставини щодо порушення його права на прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені зустрічні позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають частковому задоволенню, а саме слід визнати незаконною та скасувати постанову від 15 листопада 2019р. державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України саме з Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,0 грн.

Outcome: partial