Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

У січні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини, згідно прохальної частини якої позивач просить суд: 1) розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 22.09.2012 року та зареєстрований Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №632; 2) визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за адресою зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] ; 3) стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1921, 00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дати подання позовної заяви - 12.01.2021 року і до повноліття дитини; 4) здійснити розподіл судових витрат. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.09.2012 року між сторонами Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, у якому народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Після народження сина відносини з чоловіком ускладнились, вони втратили спільне бачення майбутнього, не можуть знайти порозуміння щодо вирішення побутових питань та виховання дитини. Протягом всього часу вони не могли дійти спільної думки у вирішенні сімейних питань, у них склались різні погляди на сімейне життя, права та обов`язки подружжя, продовження шлюбних відносин завдає моральних страждань. Примирення з відповідачем на теперішній час є неможливим. Позивач наголошує, що має житло, у якому вони з сином зареєстровані та проживають, а тому просить встановити місце проживання дитини разом з матір`ю. Крім того, оскільки відповідач не має стабільного доходу, проте орендує майно та використовує його у якості танцювальної студії, відповідач має можливість сплачувати аліменти в розміру прожиткового мінімуму для дитини віком до 10 років, що складає 1921, 00 грн. Просить суд позов задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву з проханням провести судовий розгляд за її відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про визнання позову, згідно якої відповідач наголошує, що вони з позивачем дійсно віддалились один від одного та подальше збереження шлюбу не відповідає їхнім інтересам. Крім того, у нього ніколи не було наміру забирати сина у позивача, адже дитині корисно отримувати увагу та виховання від обох батьків. Після подання позову [PERSON] відповідач влаштувався на роботу та щомісяця в добровільному порядку матеріально забезпечує сина та розмір матеріального забезпечення є більшим, ніж той, про який просить позивач, отже вказане відповідає його можливостям. Просить суд задовольнити позов. Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, заяву відповідача про визнання позову та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено матеріалами справи, 22.09.2012 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, актовий запис №632, що підтверджує свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 22.09.2012 року, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] (а. с. 6). Від цього шлюбу у сторін є дитина - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видане Дзержинським районним у місті Харкові відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 19.04.2017 року (а. с. 10). Як наголошують сторони у письмових заявах по суті справи, подружні стосунки між ними на даний час фактично припинені, подружжя не веде спільного господарства і не проживає однією сім`єю, збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам як позивача, так і відповідача. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Пунктом 9 статті 7 Сімейного Кодексу України передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості та розумності, відповідно до моральних засад суспільства Відповідно до статті 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до частини 1 статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини 2 статті 104, частини 3 статті 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т. ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 3 статті 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до частини 2 статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно із пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. На підставі наведеного, з урахуванням особливого характеру сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, беручи до уваги, що сторони заперечують проти збереження їхньої сім`ї та наполягають на розлученні, суд не може покласти обов`язок збереження сім`ї на сторін при наявності категоричного заперечення цього, окрім того збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, при наявності бажання обох сторін. Підстав для вжиття заходів щодо примирення подружжя суд не знаходить. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ради України 27.02.1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до статті 161 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Судом встановлено, що згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 04.01.2021 року, позивач [PERSON] та дитина [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а. с. 11). Позивач [PERSON] працює в Харківській державній академії культури на посаді викладача кафедри сучасної та бальної хореографії з 03.02.2020 року, про що свідчить довідка Харківської державної академії культури 18.09.2020 року (а. с. 13). Визначальним у вирішенні даної позовної вимоги є принцип Міжнародної декларації прав дитини, проголошеною Генеральною асамблеєю ООН «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю». Згідно статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Так, принцип статті 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що випливає як зі змісту статті 141 Сімейного кодексу України, так зі змісту Конвенції про права дитини, тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, рівно як і батько дитини, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини батьки можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Згідно зі статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Позивач вважає, що вона спроможна надати дитині належний рівень виховання, постійно піклується про її розвиток, має належні житлово-побутові умови. Достовірно встановлено, що на даний час спільна малолітня дитина проживає разом з матір`ю, також мати [PERSON] не перешкоджає участі батька [PERSON] у вихованні спільної дитини. Згідно із статтею 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Дана норма передбачає у першу чергу, щоб саме батьки виявляли до дитини повагу та ставилися до неї як до особистості, враховували її бажання, інтереси, потреби. Сторони не позбавлені можливості домовитися, діючи в інтересах дитини, щодо спільної участі у вихованні дитини. У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. У рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» (Заява №39948/06 від 18.12.2008 року, суд звертає увагу, що для батьків та дитини «бути разом» є елементом сімейного життя, та внутрішні засоби, які їм перешкоджають є елемент втручання в право. «…Там, де є очевидні сімейні зв`язки з дитиною, держава повинна діяти так, щоб ці зв`язки розвивались і дотримувались законні гарантії, які б дозволяли дитині бути частиною сім`ї, навіть якщо батьки не проживають разом…». З урахуванням наведеного, суд визначає місцем проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . З приводу позовної вимоги [PERSON] про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України, статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.п. 15, 17 Постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року, у відповідності із статтею 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених ст. 198, 199 СК України, і своїх повнолітніх дочку, сина. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (статті 183 цього кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 СК) і виплачуються щомісячно. Згідно статі 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1, 2 статті 184 Сімейного Кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. При цьому, згідно з частиною 2 статті 182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Даних про працевлаштування позивача відповідача, про наявність у нього нерухомого майна та інших джерел доходу матеріли справи не містять. Разом з тим, суд враховує і ту обставину, що відповідач є здоровою, працездатною молодою особою, даних про наявність обмежень за станом здоров`я не має, дані про наявність на його утриманні інших непрацездатних осіб також відсутні. Отже, приймаючи до уваги як рівень прожиткового мінімуму дитини, на утримання якої стягуються аліменти, матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, зважаючи на батьківський обов`язок відповідача по утриманню дитини до його повноліття, враховуючи інтереси останньої, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн. 00 коп. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 12.01.2021 року. При цьому, суд зазнає, що стаття 180 Сімейного кодексу України визначає, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто дана норма передбачає обов`язок утримувати дитину, як батьком, так і матір`ю, причому, такий обов`язок є особистим, індивідуальним, а не солідарним. Позивач при цьому є особою працездатного віку, немає ніяких протипоказань до праці, тому вона також повинна приймати участь в утриманні дитини на рівні з її батьком. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судового рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем [PERSON] було сплачено 1816 грн. за дві позовні вимоги немайнового характеру - розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, та оскільки ці вимоги задоволені у повному обсязі, суд присуджує на її користь витрати по сплаті судового збору з другої сторони - [PERSON] . Відповідно до вимог частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів (пункт 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»). Оскільки позовна вимога [PERSON] про стягнення аліментів задоволена, з відповідача [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню 908 грн. 00 коп. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини підлягає задоволенню.

Outcome: approved