Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

У травні 2016 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що з 04.12.2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано 11.03.2014 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Дитина проживає разом із позивачкою та повністю знаходиться на її утриманні, оскільки відповідач жодним чином не приймає участі у вихованні дитини, не піклується про її розвиток, не турбується щодо її стану здоров'я. На теперішній час позивачка не має можливості виїхати з дитиною за межі України з метою навідування рідних, які мешкають у Північній Кореї, оскільки у добровільному порядку відповідач нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дочки за кордон не надає. Просила надати дозвіл, щодо неповнолітньої дочки [PERSON] на тимчасовий виїзд, без згоди та супроводу батька - [PERSON] за межі України. Позивачка та її представник у судове засідання не з'явились, надали суду заяву про можливість розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, просив вирішити спір з урахуванням інтересів дитини. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Так, батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 22.03.2016 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 93. Як убачається з акту відвідування Служби у справах дітей Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради від 16.06.2016 року [PERSON] не проживає в [ADDRESS], зі слів жильців будинку він уїхав рік тому до м. Донецька. Згідно довідки УСЗН Кальміуського району від 20.07.2016 року [PERSON] на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції не перебуває. На підтвердження мети виїзду позивачки з дочкою за кордон надано нотаріально посвідчене запрошення, з якого вбачається, що [PERSON] та її дочку [PERSON] запрошують родичі [PERSON] та її чоловік в Республіку Корею. Приїхав до Кореї позивачка з дочкою будуть проживати в [ADDRESS] Згідно ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. У відповідності до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. За правилами ч. 2 ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно із ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Конкретний порядок оформлення документів для виїзду дитини за кордон, перетинання дитиною державного кордону України врегульований Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою КМ України від 27.01.1995 № 57 (Правила), Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого Постановою КМ України від 07.05.2014 № 152 (Порядок). Ці нормативні акти в сукупності та з урахуванням запровадження з 01.01.2015 видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон також особам, які не досягли 16-річного віку (п. 3 Постанови КМ України від 07.05.2014 № 152, п.п. 1 - 3 Порядку), передбачають, що: кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон, такий паспорт оформляється особам, які не досягли 16-річного віку, на чотири роки на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа) (п.п. 2, 3, 20 пп. 2 Порядку); виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду чи його нотаріально засвідченої копії про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 пп. 1, пп. 2 абз. 9 Правил). Ці норми законодавства узгоджуються з положеннями ст. 16 ч. 1, ст. 22 ч.ч. 1 - 3, 11 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», а також з урахуванням правил, встановлених ст. 8 ч. 1 ЦК України, узгоджуються у відповідній частині з положеннями ст. 4 ч.ч. 1, 2 Закону № 3857-XII. Таким чином, той із батьків, який проживає окремо від дитини, вправі бути обізнаним щодо оформлення дитині паспорта громадянина України для виїзду за кордон, щодо часу, мети, місця призначення та тривалості виїзду дитини за кордон у супроводі іншого з батьків. Спір з приводу участі батьків у вихованні дитини, в т.ч., спір з приводу відсутності згоди одного з батьків дитини на тимчасовий її виїзд за кордон у супроводі іншого з батьків, вирішується судом (ст. 18 та інші норми СК України, ст. 4 ч. 2 абз. 2 Закону № 3857-XII). Законодавством передбачена необхідність подання у пункті пропуску через державний кордон України належно оформленого доказу надання згоди тим з батьків, який не супроводжує дитину, на виїзд дитини за кордон у конкретну країну та в конкретний проміжок часу, а у випадку відсутності такої згоди - подання відповідного рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Водночас, законодавство не обумовлює оформлення дитині паспорта громадянина України для виїзду за кордон дозволом (згодою) того з батьків, який проживає окремо від неї, у випадку, якщо батьки дитини не перебувають у шлюбі, а заяву для оформлення документів подає той з батьків, з яким проживає дитина, право дитини як громадянина України на отримання паспорта для виїзду за кордон як таке є безумовним і підлягає реалізації з дотриманням передбачених законодавством процедур. Законодавчих підстав для обмеження права дитини та матері, яка діє в інтересах дитини, на оформлення відповідних документів немає, таке право підлягає захисту судом, зокрема, і від безпідставних та необґрунтованих заборон щодо цього одним з батьків дитини (ст.ст. 274, 275 ЦК України). Реалізація дитиною права на отримання вищевказаного паспорта сама по собі не може розглядатися як порушення прав відповідного з батьків, оскільки щодо перетинання дитиною державного кордону України встановлена інша процедура, яка передбачає дотримання сімейних прав того з батьків, хто проживає окремо від дитини, а за наявності відповідних підстав - вирішення спору судом. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини. В той же час вимога щодо надання позивачці дозволу на виїзд дочки за кордон до досягнення нею повноліття без дозволу батька дитини є неконкретною і не має належного обґрунтування. Надання вказаного дозволу до досягнення дитиною повноліття означає фактичне вирішення спірних питань на майбутнє, щодо яких невідомо, настануть відповідні обставини, чи ні, якщо так, якими будуть правові підстави для відповідних фактів, дій, документів, якою буде їх правова природа, регулювання, надання таких дозволів не враховує положень чинного законодавства щодо реалізації відповідних прав особою залежно від досягнення певного віку тощо, а тому не ґрунтується на законі.

Outcome: approved