Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

У травні 2021 року акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі АТ «Універсал Банк») звернулося в суд з позовом до [PERSON] (далі -- [PERSON] ), [PERSON] (далі - [PERSON] ) про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Свої вимоги мотивувало тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2009 року (справа № 2-970/2009), яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ВАТ «Універсал Банк» заборгованість у розмірі 1 883 723 грн 70 коп., судові витрати по оплаті судового збору - 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 30 грн., а всього 1 885 423 грн 70 коп. 20 липня 2009 року судом видано виконавчий лист. Станом на час подання позову відповідачем вказане рішення не виконано. Відповідно до розрахунку від 5 квітня 2021 року інфляційні втрати АТ «Універсал Банк» за час прострочення виконання грошових зобов`язань за останні три роки за період з 1 березня 2018 року по 28 лютого 2021 року становлять 376 744 грн 74 коп., три відсотки річних за час прострочення виконання грошових зобов`язань за останні три роки за період з 1 березня 2018 року по 28 лютого 2021 року становлять 169 689 грн 96 коп. Оскільки борг відповідачем не повернуто, тому він змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Просить суд ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2021 року відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Згідно з частиною 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Відповідачі в судові засідання призначені на 6 липня, 20 серпня 2021 року не з`являлися. 20 серпня 2021 року [PERSON] подавав клопотання про відкладення розгляду справи. Суд вказане клопотання задовольнив, справу було відкладено на 21 вересня 2021 року. 21 вересня 2021 року представник позивача в підготовчому засіданні підтримав позовні вимоги та не заперечував щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Відповідачі в підготовче судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду невідомі. Клопотання про відкладення розгляду справи та інших заяв з процесуальних питань від них до суду не надходило. Ухвалою суду від 21 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 2 листопада 2021 року. 2 листопада 2021 року прибув представник позивача, підтримав позовні позовні, просив їх задовольнити у повному обсязі. Крім того, у судове засідання на розгляд справи по суті прибув [PERSON] , просив відкласти розгляд справи, для того щоб він скористався правовою допомогою. Судом у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи було відмовлено, оскільки з його клопотання від 20 серпня 2021 року вбачається, що він знав про те, що у провадженні суду перебуває вказана справа, доказів неявки у судове засідання 21 вересня 2021 року не надав, протягом двох місяців з 20 серпня 2021 року по 1 листопада 2021 року в нього була можливість звернутися за правовою допомогою до адвоката, однак він цим правом не скористався. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та [PERSON] , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2009 року (справа № 2-970/2009), яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ВАТ «Універсал Банк» заборгованість у розмірі 1 883 723 грн 70 коп., судові витрати по оплаті судового збору - 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 30 грн., а всього 1 885 423 грн 70 коп. (а.с. 7) 20 липня 2009 року на виконання рішення суду видано виконавчий лист (а.с. 8). 21 травня 2019 року видано дублікат виконавчого листа (а.с. 9). Станом на день подачі позову до суду відповідачі заборгованості не повернули, рішення в добровільному порядку не виконують. В судовому засіданні [PERSON] не заперечував, що рішення про стягнення з нього та його дружини заборгованості не виконано, зазначав про підробку договору поруки, вказане рішення ним не було оскаржено. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18. Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2009 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, що утворилась після ухвалення рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2009 року , а саме: інфляційні втрати за час прострочення виконання грошових зобов`язань за останні три роки за період з 1 березня 2018 року по 28 лютого 2021 року у розмірі 376 744 грн 74 коп., три відсотки річних за час прострочення виконання грошових зобов`язань за останні три роки за період з 1 березня 2018 року по 28 лютого 2021 року у розмірі 169 689 грн 96 коп. Розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних наданий позивачем (а.с. 11). Вказаний розрахунок відповідачами не спростований. З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідачів також підлягає судовий збір на користь позивача у розмірі 8 196 грн 51 коп.

Outcome: approved