Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] (далі - [PERSON].) звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом до [PERSON], треті особи: Орган опіки та піклування Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради про позбавлення батьківських прав. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2016 року указану цивільну справу передано на розгляд Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська. Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 05 вересня 2016 року указана цивільна справа передана для розгляду судді Антонюку О.А. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Антонюка О.А. від 12 жовтня 2017 року заявлено про самовідвід у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Орган опіки і піклування Центральної районної в м. Дніпрі ради і Орган опіки і піклування Соборної районної в м. Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав, у зв'язку із чим згідно з автоматизованою системою документообігу в загальному суді цивільна справа за указаним позовом була передана для розгляду судді Ходаківському М.П., яким ухвалою від 13 жовтня 2017 року прийнято її до свого провадження та призначено до судового розгляду на 09 листопада 2017 року. Позовні вимоги [PERSON] з урахуванням уточнень до позовної заяви обґрунтовано тим, що вона є бабусею малолітнього [PERSON], [INFO], та його опікуном на підставі рішення Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради № 230 від 26 листопада 2014 року. Мати дитини [PERSON] загинула в березні 2014 року та на даний час Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області розглядається кримінальне провадження відносно у тому числі [PERSON], який обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 27, п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України. За доводами позивача, [PERSON] замовив вбивство матері малолітнього [PERSON] - [PERSON] Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2014 року [PERSON] визнано батьком дитини [PERSON] Відповідач не бажав народження цієї дитини та не визнавав її, ніколи сином не цікавився, не приймав участі ні у його вихованні, ні в утриманні. Після встановлення батьківства відповідач забрав онука та передав його своїй колишній дружині, з якою у лютому 2015 року повторно уклав шлюб. [PERSON] посилається на те, що відповідач ухиляється від виховання сина та ніколи з ним не проживав та не проживає, батьківських обов'язків не виконує, участі у вихованні сина не приймає та більш того перешкоджає спілкуванню дитини з рідними. На даний час вихованням дитини займається стороння людина, яка не має на це законних підстав, та перешкоджає спілкуванню дитини з рідною людиною. Вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2014 року відповідач був визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 302 та ч. 1 ст. 303 КК України (створення та утримання з метою наживи місць розпусти і звідництво, втягнення особи в заняття проституцією з використанням уразливого стану цієї особи та сутенерство вчинене відносно кількох осіб). Наведені обставини позивач розцінює як ухилення відповідача від виховання дитини, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками та указує у зв'язку із цим на наявність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON]. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та просила позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що саме відповідач забрав дитину із пологового будинку та піклувався про неї. Він має стабільний грошовий дохід та ним створені належні умови проживання для дитини. На даний час відповідач не визнаний винним у вчиненні умисного кримінального правопорушення ані щодо матері дитини, ані щодо дитини. Крім того, [PERSON] відповідально ставиться до своїх батьківських обов'язків та проживає разом із сином. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Центральної районної у місті Дніпрі ради просила вирішити позовні вимоги на розсуд суду, враховуючи інтереси малолітньої дитини. Представник Органу опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради у судовому засіданні вважала за недоцільне позбавляти батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON]. Також у ході розгляду справи представником цього органу надано для долучення до матеріалів справи та врахування при вирішенні спору висновок Соборної районної у м. Дніпрі ради від 28 вересня 2017 року № 137/05-38 про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що [INFO] народився [PERSON], про що в Книзі реєстрації народжень 13 грудня 2011 року зроблено актовий запис № 534. Це підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим 13 грудня 2011 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 5). Матір'ю дитини в свідоцтві про народження зазначено [PERSON], а батьком - [PERSON]. При цьому заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2014 року у цивільній справі № 203/3226/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - Управління-служба у справах дітей Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради, яке набрало законної сили 24 червня 2014 року, [PERSON], [INFO], визнано батьком дитини - [PERSON], [INFO] (а.с. 89-90). Як вбачається із матеріалів справи, згідно із свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим 08 листопада 2014 року відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, мати дитини - [PERSON] померла в березні 2014 року, про що 08 листопада 2014 року складено відповідний актовий запис № 7989 (а.с. 5 на звороті). Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2014 року до батька дитини [PERSON] було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто до 03 січня 2015 року. У подальшому 13 листопада 2014 року начальником Управління-служби у справах дітей Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради [PERSON] видано наказ № 22 про тимчасове влаштування дитини, яка залишилась без батьківського піклування, [PERSON], [INFO], в сім'ю [PERSON] до прийняття рішення органом опіки та піклування щодо влаштування дитини до сімейних форм виховання (а.с. 91). Рішенням виконкому Кіровської районної у м. Дніпропетровську від 21 листопада 2014 № 325 [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Рішенням колегії Маріупольської міської ради від 26 листопада 2014 року [PERSON] призначено опікуном малолітнього онука [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Як встановлено судом, 05 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] (а.с. 92). Згідно із відомостями викладеними в ухвалах, що містяться в матеріалах справи, у провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження № 12014040670000599 (справа № 175/763/15-к) відносно у тому числі [PERSON] обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 27, п. 3, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 та ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 146 КК України. Так, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2015 року [PERSON] змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт (а.с. 93-94). У подальшому запобіжний захід, обраний [PERSON] у вигляді цілодобового домашнього арешту, неодноразово продовжувався відповідно до ухвал Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, востаннє згідно із даними із матеріалів судового провадження до 18 листопада 2017 року, тобто розгляд кримінальної справи у вказаному провадженні наразі не завершено і кінцеве процесуальне рішення судом не ухвалювалося (а.с. 182-183). Судом також установлено, що згідно із довідкою із місця проживання про склад сім'ї від 23 грудня 2015 року, виданою квартальним комітетом № 57 Красногвардійського району м. Дніпропетровська, [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS], разом із дружиною [PERSON] та сином [PERSON] (а.с. 101). Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов за указаною адресою, складеного 21 січня 2016 року комісією у складі завідувача сектору з питань опіки та піклування та головного спеціаліста управління-служби у справах дітей виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради, [PERSON] проживає у приватному двоповерховому домоволодінні з усіма зручностями та з його слів за даною адресою також проживають його дружина [PERSON] та син - [PERSON], який відвідує ДНЗ № 326. Також у вказаному акті зазначено, що дитина має окрему кімнату, яка обладнана всім необхідним для нормальної життєдіяльності дитини, житлово-побутові умови відповідають усім вимогам необхідним для проживання, повноцінного виховання та розвитку дитини (а.с. 110). Виконавчим комітетом Центральної районної у місті Дніпрі ради 15 липня 2016 року прийнято рішення № 168 «Про неможливість передачі малолітнього [PERSON] для подальшого виховання батьку [PERSON] та втрати малолітньою дитиною [PERSON] правового статусу дитини, позбавленої батьківського піклування» (а.с. 202-205). На даний указане рішення оскаржується у судовому порядку та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Центральної районної у місті Дніпрі ради про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії (а.с. 191-196). Згідно із копією паспорта [PERSON] з 27 липня 2016 року зареєстроване місцем проживання останнього є [ADDRESS] (а.с. 109). Співробітниками Управління-служби у справах дітей були обстежені житлово-побутові умови проживання малолітнього [PERSON] за указаною адресою та 05 липня 2016 року складено акт обстеження житлово-побутових умов (а.с. 111), відповідно до якого у хлопчика є окрема кімната та все необхідне для проживання, виховання та розвитку дитини. Також 11 вересня 2017 року співробітниками цього управління складено акт обстеження умов проживання [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS] (а.с. 164). Результатами обстеження встановлено, що [PERSON] та [PERSON] створені належні умови для проживання [PERSON], а також для його виховання та розвитку. На виконання делегованих повноважень та у зв'язку із розглядом цієї справи виконавчим комітетом Соборної районної у місті Дніпрі ради 28 вересня 2017 року складено висновок № 137/05-38, відповідно до якого визнано за недоцільне позбавляти [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] (а.с. 218-220). Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] посилалася на те, що у зв'язку із тим, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню та утриманню своєї дитини, більш того може демонструвати свою розбещеність перед малолітнім сином, його слід позбавити батьківських прав. При цьому посилається на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2014 року, яким [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 302 та ч. 1 ст. 303 КК України (створення та утримання з метою наживи місць розпусти і звідництво, втягнення особи в заняття проституцією з використанням уразливого стану цієї особи та сутенерство вчинене відносно кількох осіб). Суд із цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 12 вказаного Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із положеннями ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Положеннями вищевказаної статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей. Батьківські права є в той же час і обов'язками батьків по вихованню дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов'язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату або тимчасове позбавлення цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є наступне: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Отже, позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. При цьому, реалізація зазначеного правового механізму має здійснюватися за результатами з'ясування наявності вини батьків по невиконанню своїх батьківських обов'язків, з урахуванням думки органу опіки та піклування, а також самої дитини. Суд звертає увагу на те, що згідно із вимогами частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України, положеннями Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року при вирішенні будь-яких спорів, що стосуються дитини, державні органи, у тому числі суди, мають забезпечити пріоритет прав дитини, тобто спір має бути вирішений таким чином, щоб максимально гарантувати фізичний, розумовий, духовний розвиток дитині у соціально здоровому середовищі. При цьому особисті амбіції батьків або одного з них відносно дитини чи будь-які конфлікти між самими батьками стосовно питання утримання і виховання дитини не можуть прийматися до уваги. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. (Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року у справі № 760/18209/15-ц та від 14 вересня 2016 року у справі № 216/2914/14-ц). Як випливає з правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в п. 95 рішення від 8 квітня 2004 року у справі «Хазе проти Німеччини», сам по собі той факт, що дитина може бути поміщена в більш сприятливу для її виховання середу, не виправдовує примусові заходи щодо відібрання її у біологічних батьків; потрібна наявність інших обставин, які свідчать про необхідність такого втручання у право батьків на сімейне життя разом з їхньою дитиною, яке закріплене у ст. 8 Конвенції про захист прав людини. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини вказує, що в раніше сформульованих правових позиціях констатувалося, що у справах, де доведено існування сімейних зв'язків з дитиною держава повинна сприяти їх подальшому розвитку. У справі «Аманалакьоай проти Румунії» у зв'язку зі скаргою про розрив відносин між дитиною і батьком, яка зберігає батьківські права, після відмови дідуся і бабусі у поверненні дитини суд визнав порушеними вимоги ст. 8 Конвенції. Дідусь і бабуся позбавляли заявника можливості здійснення батьківських прав та опіки над дочкою. Відмовляючи в поверненні дитини заявнику, національні суди посилалися в своїх рішеннях на матеріальні умови, які забезпечував заявник, і на його поведінку, а також на потенційну складність інтеграції дитини в її нову сім'ю і на інтеграцію дитини в оточення її бабусі і дідуся, до яких вона глибоко прив'язалася. Однак той факт, що дитина могла бути поміщена у більш сприятливе середовище для його виховання, сам по собі не виправдовує її видалення з-під опіки біологічних батьків. У цій справі заявник мав постійне житло і нормальні матеріальні умови. Європейський суд неодноразово зазначав, що ст. 8 Конвенції включає право батьків на те, щоб було вжито заходів, спрямованих на возз'єднання з їхньою дитиною, а також зобов'язання національних властей вжити подібних заходів. Це відноситься не тільки до справ, що стосуються обов'язкового призначення опіки державою і вживання заходів стосовно опіки, але також і до справ, коли між батьками і / або іншими членами сім'ї дитини виникають суперечки з питання спілкування і проживання дитини (рішення у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року). Під час розгляду цієї справи не було встановлено жодних обставин, які свідчили б про свідоме ухилення відповідачем від виконання батьківських обов'язків. Більш того, матеріалами справи підтверджений факт проживання відповідача [PERSON] разом із малолітнім сином [PERSON] та створення ним всіх необхідних умов для виховання та розвитку дитини. Суд відзначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками, що відсутнє в діях відповідача, а тому відсутні правові підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Слід також відзначити, що орган опіки та піклування як відповідний орган державної влади, на якого покладено повноваження із перевірки стану дотримання прав дитини батьками або іншими особами, за результатами вивчення ставлення відповідача до своєї дитини та умов, в яких проживає така дитини, не встановив жодних обставин, які б вказували на неналежне виконання [PERSON] своїх батьківських обов'язків і стороною позивача не надано жодних доказів про те, що органу опіки та піклування позивачем надавалися документи, які б указували на обґрунтований сумнів у цьому і що вони не були перевірені чи не оцінені, а тому наданий органом опіки та піклування висновок береться судом до уваги при вирішенні питання про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Суд відзначає, що відповідач є батьком [PERSON], про що суду надані підтверджуючі документи, а тому позбавлення його прав щодо цієї дитини за відсутності визначених для цього актами міжнародного та національного законодавства підстав призведе до порушення його права на возз'єднання із сім'єю та виховання власної дитини. Щодо посилань позивача на те, що вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2014 року відповідач був засуджений за вчинення злочину, то як встановлено судом у ході вирішення цієї справи ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2017 року [PERSON] звільнено від відбування покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі, призначеного вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2014 року у зв'язку із закінченням іспитового строку (а.с. 190). Згідно із приписами ч. 1 ст. 78 Кримінального кодексу України після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов'язки та не вчинив нового злочину звільняється судом від призначеного йому покарання, а ст. 89 Кодексу визначено, що такими, що не мають судимості, визнаються особи засуджені відповідно до ст. 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового злочину і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом. З огляду на ці положення законодавства указана позивачем обставина не може слугувати підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Що стосується доводів позивача про значення для вирішення питання про позбавлення [PERSON] батьківських прав тієї обставини, що на цей час Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області розглядається кримінальне провадження, у якому він бере участь як обвинувачений, то суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Аналогічні положення містяться й у ст. 62 Конституції України, згідно із якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Отже, врахування при розгляді цієї справи та покладення в основу судового рішення обставин указаного позивачем кримінального провадження та факту його розгляду іншим судом, яким на цей час кінцеве процесуальне рішення не ухвалено і законної сили воно не набрало, може призвести на цій стадії до порушення прав відповідача та свідчити про втручання в його особисте приватне життя, а тому такі доводи судом до уваги не беруться. Усі інші доводи позивача є припущеннями, які жодним чином не доведені відповідними доказами, та мають емоційний, нічим не підтверджений характер, з огляду на що також не можуть слугувати підставою для позбавлення відповідача батьківських прав щодо [PERSON] Оцінюючі всі докази досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності, та приймаючи до уваги приписи законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про необґрунтованість пред'явлених позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати не підлягають стягненню. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed