Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

У травні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «АВТОМОТОРСГРУП», в якому просить визнати недійсним договір майнового лізингу № 505102 від 06.10.2015 р., укладений між ним та Лізинговою компанією ТОВ «АМГ», застосувати правові наслідки недійсності правочину та стягнути з ТОВ «АВТОМОТОРСГРУП» на його користь кошти у розмірі 26 000,00 грн., одержаних за недійсним правочином, а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 06 жовтня 2015 року між сторонами укладено договір майнового лізингу № 505102, відповідно до якого лізингова компанія TOB «АМГ» як Лізингодавець зобов'язувався придбати та передати Позивачу як Лізингоодержувачу на умовах майнового лізингу предмет лізингу автомобіль ВАЗ Нива 2121 1.7 МТ 21214-121-40, вартістю 130\~000 грн., а останній зобов'язувався прийняти автомобіль та сплачувати Лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. 06.10.2015 р. позивач сплатив на користь ТОВ «АМГ» вартість фінансування за вищевказаним договором в розмірі 26000 грн. Проте, позивач вважає, що з огляду на норми законодавства України, укладений договір майнового лізингу є недійсним, оскільки Лізингова компанія ТОВ «АМГ» не є фінансовою установою, в установленому діючим законодавством порядку не взята на облік як особа, яка не є фінансовою установою, але має право на надання окремих видів фінансових послуг, зокрема, послуг з фінансового лізингу. Відомості про цю особу в Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право на надання окремих видів фінансових послуг, відсутні. У зв'язку з чим ця установа не мала права на укладання договорів фінансового лізингу. Вважає, що при укладанні договору майнового лізингу відповідач, достовірно знаючи про відсутність у нього права на надання послуг з фінансового лізингу, навмисно не повідомив позивача про це, тобто ввів його в оману щодо свого правового статусу, своїх прав та обов'язків як сторони договору, що відповідно до ст.229 ЦК України є істотною обставиною. Такі дії відповідача свідчать про здійснення ним нечесної підприємницької практики в розумінні вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в даному випадку відповідач ввів позивача в оману стосовно прав продавця на надання відповідних послуг. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] у судове засідання не зявилися, подавши письмові заяви від 09.08.2016 року, у яких просять справу розглянути за їх відсутності, позов підтримують та просять задовольнити у повному обсязі. Крім того подали заяву про відшкодування витрат на публікацію в пресі оголошення про виклик відповідача. Представник відповідача лізингової компанії ТОВ «АМГ» у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчить копія оголошення друкованого органу, що міститься в матеріалах справи, тому суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Судом встановлено, що 06 жовтня 2015 року між сторонами укладено договір майнового лізингу № 505102, відповідно до якого лізингова компанія TOB «АМГ» як Лізингодавець зобов'язувався придбати та передати Позивачу як Лізингоодержувачу на умовах майнового лізингу предмет лізингу автомобіль ВАЗ Нива 2121 1.7 МТ 21214-121-40, вартістю 130 000грн., а останній зобов'язувався прийняти автомобіль та сплачувати Лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (а. с. 9-20). На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу фінансовий платіж у розмірі 26000 грн. (а .с. 22). Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зі змісту договору вбачається, що вказаний договір, хоч і має назву «Договір майнового лізингу», проте в преамбулі договору зазначено, що сторони уклали договір фінансового лізингу. А відтак, на вказані правовідносини розповсюджуються положення закону щодо фінансового лізингу. Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем спеціфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Разом з тим, в укладеному договорі не конкретизований предмет лізингу (рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), що є порушенням ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 807 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа це - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії. З цього можна зробити висновок, що відповідач при укладенні договору з позивачем діяв як фінансова установа, що надає фінансові послуги пов'язані з лізингом. Частиною 3 розділу 1 Положення про Державний реєстр фінансових установ від 28.08.2003 року передбачено, що дія цього Положення поширюється на всіх юридичних осіб незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надають одну чи декілька фінансових послуг, державне регулювання діяльності з надання яких належить до компетенції Нацкомфінпослуг». Згідно з ч. 8 р. 1 Положення про Державний реєстр фінансових установ від 28.08.2003 року, фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу. Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» розпорядженням Держфінпослуг № 21 від 22.01.2004 року розроблено Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Відповідно до п. 2 Положення для надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами необхідна наявність Довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Проте, судом встановлено, що відповідач уклав з позивачем договір фінансового лізингу за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є необхідною умовою для чинності правочину згідно з положеннями ч. 2 ст. 203, 227 ЦК України, чим ввів позивача в оману. Зокрема, вказаний договір лізингу укладено відповідачем без відповідного дозволу (ліцензії), відповідач як фінансова установа не включений до Державного реєстру фінансових установ та Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Частина 1 ст. 229 ЦК України встановлює, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У даному випадку має місце умисне замовчування представника ТОВ «АВТОМОТОРСГРУП» відсутності у останнього статусу фінансової установи, відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, у зв'язку з чим остання ввела позивача щодо прав ТОВ «АВТОМОТОРСГРУП» на укладання договору майнового лізингу в оману. Частиною 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У цьому разі кожна із сторін зобов'язання повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Оскільки суд дійшов висновку про визнання договору недійсним, то відповідно з відповідача підлягає стягненню на користь позивача фінансовий платіж у розмірі 26000 грн. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому необхідно стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] суму оплаченого судового збору, а також 254 грн. витрат, повязаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved