Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] (Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Дочірнього підприємства «Лакталіс-Україна»(Відповідач, ДП «Лакталіс-Україна») про захист ділової репутації, честі, гідності, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона бул співробітником Відповідача протягом 5 роки і займала посаду комерційного агента. В жовтні 2013. При розмові з керівниками Харківського філіалу компанії, а саме [PERSON] (супервайзер компанії) та [PERSON] (регіональний менеджер компанії) Позивачку повідомили, що сирний відділ скорочується і вона повинна написати заяву про звільнення за власним бажанням, на що Позивачка відмовилась, мотивуючи свою заяву тим, що вона знаходиться в процесі розірвання шлюбу з чоловіком та на її утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, віком від 3 до 8 років. Як зазначила, Позивачка, керівники компанії їй пояснили що в разі відмови її буде звільнено по статті за невиконання її обов'язків. На її прохання надати трудовий розпорядок компанії для співробітників та Правила внутрішнього трудового розпорядку, проте їй було відмовлено, всі звернення до керівництва повністю ігноруються. Здійснений тиск та приниження честі, гідності і ділової репутації Позивачки відобразились на її самопочутті та психоемоційному стані, внаслідок чого вона змушена була звернутись за допомогою в медичний центр, де лікарі поставили їй діагноз гостра кропивниця, яка виникла на фоні отриманого стресу. Разом з тим, в той час, коли позивачка перебувала на лікарняному по догляду за дитиною та одночасно проходячи курс лікування в медичному центрі «Евіва», їй стало відомо, що її усунули в односторонньому порядку від роботи, а її обов'язки та маршрут, згідно якого вона відвідувала клієнтів, перерозподілили між іншими співробітниками компанії без її відома та згоди. На підтвердження фактів розповсюдження Відповідачем недостовірної інформації про Позивачку, вона зазначила, що 31.10.2013р. близько 17 год 00 хв. на вечірніх зборах керівником підрозділів торгових представників та мерчендайзерів [PERSON] всім співробітникам повідомлено про те, що з 01.11.2013р. мобільні телефони Позивачки будуть вимкнені, вона не буде займатись раніше виконуваними обов'язками, та те, що звільнення Позивачки - лише питання часу, оскільки керівництво компанії створить такі умови, що Позивачка сама напише заяву про звільнення. Співробітникам супермаркетів Харкова, з якими їй довелося працювати протягом часу роботи в ДП «Лакталіс-Україна», була повідомлена інформація про відсторонення її від роботи, що призвело до появи різних поглядів на причини відсторонення, що відображається на оцінці Позивачки з боку суспільної думки, у зв'язку з чим дані дії відповідача підривають її ділову репутацію. Крім того, після того, як позивачка вийшла на роботу, керівниками підприємства були поставлені перед нею нереальні цілі, які не відповідають її посадовим обов'язкам, на неї почали тиснути шляхом позбавлення її від бонусів, що призвело до того, що їй довелося звернутися за допомогою до лікарів, в прокуратуру та в Державну інспекцію України з питань праці. Разом з тим, Позивачка відчуває явно упереджене ставлення до себе, що проявляється в тому, що її не попереджають про відміну ранкових та вечірніх зборів співробітників. Разом з тим, 04.02.2014р. позивачка була ознайомлена з наказами «Про скорочення штату співробітників» та «Про повідомлення співробітників підприємства про майбутнє звільнення в зв'язку зі скороченням штату», при цьому компанією було порушено ст. 42 КЗпП України, оскільки позивачка має переваги для залишення на роботі, оскільки знаходиться в стадії розірвання шлюбу з чоловіком та на її утриманні знаходиться двоє неповнолітніх дітей. Всупереч цьому, 23.04.2014р Позивачка підписала наказ про звільнення у зв'язку зі скороченням штату співробітників. Таке протиправне відношення та поведінка співробітників ДП «Лакталіс-Україна» спричинили позивачці непоправну шкоду, принизили її честь, гідність, ділову репутацію, психоемоційний стан, призвели до глибокої психологічної травми, стресу, фізичного болю і страждань, що призвело до втручання медиків, душевних страждань, які вона пережила, [PERSON] просила стягнути з Відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 45000,00 грн. та судові витрати в розмірі 450,00 грн. Відповідачем подано заперечення проти позову (а.с.110-113), в яких він зазначив, що позовні вимоги позивачки є безпідставними, а позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав, зокрема, на підтвердження своїх моральних та фізичних страждань, Позивачка надала суду висновок лікаря від 05.10.2013р. з медичного центру, в якому зазначено діагноз: гостра кропивниця, в той час як вказана хвороба є виключно алергічною реакцією організму, що нерідко виникає на фоні прийняття будь-яких медичних препаратів, внаслідок вірусних захворювань, через підвищену чутливість до холоду, тепла, сонячного світла, тиску, а також у звязку з іншими, не пов'язаними зі стресом причинами. Разом з тим, твердження Позивачки про відсторонення її від роботи в односторонньому порядку не відповідають реальним обставинам, що існували, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу, розрахунковими листами за період з жовтня 2013 року по квітень 2014 року. Разом з тим, внаслідок заяви Позивачки до територіальної державної інспекції з питань праці, на підприємстві Відповідача відбулась перевірка на предмет додержання вимог законодавства з питань праці, за результатами якої складено акт, в якому зазначено, що жодних порушень у трудових відносинах Позивачки і Відповідача не виявлено, таким чином твердження Позивачки про будь-які неправомірні дії щодо неї з боку Відповідача безпідставні. Разом з тим, перелічені Позивачкою факти поширення начебто неправдивої інформації, яка завдала шкоди її честі, гідності та діловій репутації, не підпадають під визначення поширення інформації, що могла спричинити приниження честі, гідності та ділової репутації особи у розумінні Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Окрім того, Позивачкою не доведено що інформація, яку вона вважає недостовірною, дійсно не відповідає дійсності або викладена неправдиво, як і не додано доказів на підтвердження достовірності поширення такої інформації. Враховуючи те, що протиправних дій Відповідача щодо Позивачки Інспекцією з питань праці не виявлено, з яких міркувань виходила Позивачка, визначаючи розмір шкоди, не зазначено, належних доказів спричинення моральної шкоди Позивачкою не надано, Відповідач вважає, що позов задоволенню не підлягає. В судовому засіданні Позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, разом з тим пояснила суду, що Відповідач створював жорсткі умови в процесі праці, оскільки позивачка в той час розлучалась з чоловіком - їй було важко морально, разом з тим, з позовом про захист трудових прав або про оскарження наказу про звільнення до суду Позивачка не зверталась (а.с.170-171). Представник Відповідача - Овсієнко С.Ф. в судовому засіданні проти позову заперечила та просила відмовити в його задоволенні. Разом з тим, Овсієнко С.Ф. зазначила, що наявність моральної шкоди, яку просить відшкодувати позивач, не доведена, як і не доведено наявність порушень норм законодавства з боку відповідача, а тому просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість вимог позивача. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задовленню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» та ст. 200 ЦК України, інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Право на інформацію забезпечується: створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов'язком суб'єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення; обов'язком суб'єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію (ст. 6 Закону). Згідно ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно до ст. 275 ЦК України, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Відповідно частин 1,3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова), юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Позивачка зазначила, що Відповідачем була поширена недостовірна інформація щодо неї, яка порушила її особисті права, зокрема такою інформацією позивачка вважає об'яву на вечірніх зборах 31.10.2013р. керівника підрозділу торгових представників та мерчендайзерів компанії ДП «Лакталіс-Україна» [PERSON] інформації наступного змісту: «с 01.11.2013 года мобильные телефоны сотрудников [PERSON], [PERSON] будут отключены, данные сотрудники более не занимаются ранее выполняемыми обязанностями по управлению продажами группы сыры, и увольнение [PERSON], [PERSON] - это вопрос времени. Что создадутся условия при которых [PERSON], [PERSON] сами напишут заявления на увольнение. Также с 01.11.2013 года прекращается начисление всех видов бонусации, проезда». За твердженнями Позивачка ця інформація була розповсюджена представниками компанії всім працівникам супермаркетів, інших компаній. Окрім того, недостовірною інформацією позивачка вважає копії актів про те, що вона відмовляється виконувати поставлені завдання і відсутня на робочому місці без поважних причин, та не виконання індивідуальних цілей, оскільки такі цілі суперечать внутрішнім правилам супермаркетів для відвідування торговельних точок представниками постачальників, а також її робочому графіку. Пунктом 18 Постанови зазначено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Разом з тим, позивачкою не доведено, що інформація, яку вона вважає недостовірною, дійсно не відповідає дійсності або викладена неправдиво. Крім того, позивач не долучила до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які б підтвердили факт поширення такої інформації співробітниками Відповідача. Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, у відповідності з п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р., із подальшими змінами, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У підтвердження своїх моральних та фізичних страждань, позивачка надала висновки лікаря з медичного центру від 05.10.2013 року та 16.11.2013 року (а.с.12-14), які містять перелік симптомів та діагноз: «гостра кропивниця», що являє собою алергічне захворювання, причиною виникнення якої є алергічна реакція організму, яка може бути пов'язана з бактеріальними або грибковими алергенами, укусами комах, порушення функцій печінки, нирок тощо (http://krapivnica.ru/info/21.html). Вказаний діагноз свідчить про особливості стану організму та способу життя позивача, що пов'язані з реакцією її організму на певні подразники, що викликають алергічну реакцію, а тому не можуть кваліфікуватися як моральна шкода, оскільки їх поява не спричинена моральними переживаннями, чи порушенням нормальних життєвих зв'язків. Позивачка зазначає, що дії представників відповідачів стосувалися відсторонення її від роботи в односторонньому порядку та носили протиправний характер, що спричинило їй фізичні та моральні страждання. Разом з тим, відповідно до табелів обліку використання робочого часу за період з жовтня 2013р. по квітень 2014р. (а.с.140-146), вбачається, що позивачка була офіційно працевлаштована на підприємстві та продовжувала виконувати свої трудові обов'язки відповідно до посадової інструкції та на умовах повного робочого дня, їй виплачувалась заробітна плата без затримок та у повному обсязі, що підтверджується розрахунковими листками за період з жовтня 2013 року по квітень 2014 року (а.с.147-153). Таким чином, твердження позивачки про відсторонення її від роботи в односторонньому порядку не відповідають реальним обставинам і спростовуються доказами, наданими відповідачем. Крім того, як вбачається з позовної заяви та матеріалів, долучених до неї, позивачка зверталася до прокуратури та до територіальної державної інспекції з питань праці, внаслідок чого на підприємстві було здійснено перевірку на предмет додержання ДП «Лакталіс-Україна» вимог чинного законодавства, в результаті проведення якої жодних порушень у трудових відносинах позивачки і відповідача Інспекцією з питань праці виявлено не було, що підтверджується актом перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №26-10-19/1412 від 18.12.2013р. (а.с. 115-138). Як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи, позивачкою не було підтверджено допустимими доказами факту заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також, з чого вона виходила, оцінюючи шкоду у розмірі 45 000,00 грн. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовна заява [PERSON] до дочірнього підприємства «Лакталіс-Україна» про захист ділової репутації, честі, гідності, відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволенню не підлягає. На підставі ст. 3, 32, 34 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 5, 6 Закону України «Про інформацію», ст.ст. 15, 16, 23, 200, 201, 275 , 297, 299, 1167 ЦК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року,

Outcome: dismissed