Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Вказував, що наказом генерального директора ПрАТ «ЄМЗ» № 1026 від 16.03.2017 року звільнений з посади штабелювальника металу за ст. 36 п. 1 КЗпП України. Підставою звільнення стала його неявка на пропозицію роботодавця до м. Маріуполя за новою юридичною адресою відповідача. Вважає звільнення незаконним оскільки жодної домовленості щодо припинення трудового договору між ним та підприємством не існувало. Просив поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що 15.03.2017 року підприємство було захоплене представниками влади так званої «Донецької народної республіки», у звязку з чим завод не зміг продовжувати нормальну господарську діяльність, виробничі потужності, майно та первинна документація підприємства перебуває у незаконному володінні та під контролем представників так званої «ДНР». З метою максимально можливого в ситуації, що склалася, врегулювання трудових відносин роботодавець 15.03.2017 року видав наказ № 1025, яким запропонував кожному зацікавленому у збереженні трудових відносин до 18 годин 16.03.2017 року зявитися до м. Маріуполя за новою юридичною адресою підприємства для оформлення переводу до інших структурних підрозділів. Ухвалено вважати неявку працівника протягом зазначеного в наказі часу та неподання ним письмової заяви про бажання продовжити трудові відносини згодою на розірвання трудового договору за згодою сторін. Копії наказу були розміщені на прохідних, у столових цехів, місцях загального користування, надіслані працівникам електронною поштою, зміст наказу доводився до відома через внутрішні системи сповіщення. Відповідача також зазначив, що через відсутність фактичного доступу до трудових книжок працівників та первинної документації відповідач не має можливості у відповідності до вимог діючого законодавства зробити відповідні записи про розірвання трудового договору, видати трудову книжку, нарахувати та виплатити суми, що належать працівнику від підприємства на день звільнення. Вислухавши доводи і заперечення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке. Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі положеннями ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання роботи. Судом встановлено та не заперечуються сторонами, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював на посаді штабелювальника металу, що зайнятий переміщенням готової продукції в процесі виробництва, дільниці. Наказом № 1026 від 16.03.2017 року позивача було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Звільненню позивача передувало видання відповідачем наказу № 1025 від 15.03.2017 року, яким кожному заінтересованому у збереженні трудових відносин працівнику до 18-00 16.03.2017 року наказано зявитися за юридичною адресою підприємства (м. Маріуполь, пр. Нахімова, 116а). У випадку неприбуття за зазначеною адресою та не виявлення у письмовому вигляді згоди на продовження трудових відносин, буде вважатись, що з боку працівника надається згода на розірвання трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України та угода буде розірвана з 16.03.2017 року. Позивач в судовому засіданні підтвердив, що з телефонної розмови з колегою він дізнався про існування наказу «По персоналу» та про необхідність зявитися до м. Маріуполь з метою продовження трудових відносин. З акту від 15.03.2017 року вбачається, що 15.03.2017 року було здійснено розміщення копій наказу № 1025 «По персоналу» у місцях промислової ділянки ПрАТ «Єнакіївський металургійний завод» за адресами: пр. Металургів, 9, м. Єнакієве та вул. Металургійна, 57, м. Макіївка. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до положень ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Для вирішення питання про загальновідомість можливо використовувати критерій оприлюднення факту, події у загальнодержавних чи місцевих засобах масової інформації (у пресі, по радіо чи телебаченню). У випадку висвітлення, тим більше неодноразового, певного факту в засобах масової інформації, можна зробити висновок про відомість цієї інформації загалу. Інформацію про втрату контролю над діяльністю свої підприємств на тимчасово окупованій території 15 березня 2017 року було розміщено на сайті СКМ (http://rebuild.scm.com.ua/ru/2017/03/15/gruppa-metinvest-zayavlyaet-o-potere-ko/), яку також неодноразово було опубліковано в популярних та авторитетних засобах масової інформації, зокрема ІА «Інтерфакс». Факт захоплення підприємства відповідача не заперечується позивачем та підтверджується витягом з кримінального провадження № 12017050150000803, з якого вбачається, що 27.03.2017 року до ЧЧ Бахмутського відділу поліції ГУНП в Донецькій області надійшов лист про те, що 15.03.2017 року невідомі особи, які представились представниками так званої «Донецької народної республіки» захопили адміністративну будівлю ПрАТ «ЄМЗ», яка розташована за адресою: м. Єнакієве, пр. металургів, 9 та ПрАТ «Макіївський металургійний завод», що розташований за адресою: м. Макіївка, вул. Металургійна, 147, що й стало передумовою видання вищезгаданого наказу. Вирішуючи цей спір, суд, з-поміж іншого, бере до уваги те, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ст. 3 Конституції України). Міжнародними нормативно-правовими актами закріплене право на безпечні умови праці, що в подальшому знайшли своє відображення в національному законодавстві. Так, зокрема, статтею 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права передбачено право кожного працівника на умови роботи, що відповідають вимогам безпеки та гігієни. Враховуючи, що перенесенню потужностей виробництва підприємства відповідача передувала реальна загроза з боку представників незаконних збройних формувань, можна зробити висновок, що керівництвом підприємства вживались всі можливі на той час заходи щодо збереження майна підприємства, забезпечення безпеки працівників шляхом переведення їх на роботу на територію, підконтрольну Україні. Інших шляхів вирішення проблеми термінового переведення працівників та забезпечення їх безпеки підприємство на той час не існувало. Верховний суд України у постанові № 6-1185цс16 від 12 квітня 2017 року зазначив, що згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частина перша статті 9 ЦК України передбачає застосування цього Кодексу до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо їх не врегульовано іншими актами законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла відвернути, і ця подія завдала збитків. Терористична загроза та загроза територіальній цілісності України, в тому числі територіям м. Єнакієве та м. Макіївки Донецької області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають, є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що обєктивно унеможливлювають виконання обовязків сторонами, передбачених умовами договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами. Якщо виробничі потужності ПрАТ «ЄМЗ», що знаходяться на територіях м. Єнакієве та м. Макіївки Донецької області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань і вийшли з під контролю роботодавця, у звязку із злочинним їх захопленням для подальшої господарської діяльності представниками цих незаконних збройних формувань і термін повернення їх є невідомим, то пропозиція роботодавця про термінове припинення трудових відносин з усіма представниками, що за трудовим договором виконують функціональні обовязки на цих виробничих потужностях, за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, є вимушеним необхідним та упереджуючим заходом. Формою трудового договору та волевиявлення сторін на його укладання є усна, за винятком окремих випадків, передбачених законодавством України про працю. У такій формі має бути здійснено і волевиявлення стоні на припинення (розірвання) трудового договору, укладеного не невизначений термін, за підставами, передбаченими законодавством України про працю. Принцип обовязковості отримання згоди працівника на переведення як умови законності його здійснення має провідне значення і його ПрАТ «ЄМЗ» дотримується. Використання принципу мовчазної згоди працівника за надзвичайних обставин у підтвердженні його згоди на звільнення за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України як одного із способів такого підтвердження власником чи уповноваженим ним органом доведення ним, за цим висновком до працівників пропозиції про звільнення і надзвичайності обставин, у разі виникнення спору. Обовязок власника або уповноваженого ним органу щодо видачі працівникові в день звільнення належно оформленої трудової книжки і проведення з ним розрахунку є обовязком, передбаченим законодавством України про працю, зокрема, ст.ст. 47 та 116 КЗпП України. Обовязковою умовою відшкодування середнього заробітку за час затримки трудової книжки, а також зміни запису у трудовій книжці про дату звільнення на день фактичної видачі трудової книжки, є наявність вини власника або уповноваженого ним органу у затримці видачі трудової книжки. Втрата контролю і доступу ПрАТ «ЄМК» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться в м. Єнакієве та м. Макіївка, у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, компютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, фактично знівелювала можливість виконати зобовязання перед працівниками, згідно зі ст.ст. 47 та 116 КЗпП України, а саме 16 березня 2017 року кожному працівнику ПрАТ «ЄМК» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок, а цим порушується співвідношення його майнових інтересів з майновими інтересами його працівників, і позбавляє того, на що такий працівник може розраховувати і це гарантується йому законодавством України про працю, а саме: у день звільнення отримати належно оформлену трудову книжку та розрахунок. Унеможливлення виконання зобовязань, передбачених ст. ст. 47 і 116 КЗпП України, а саме: 16 березня 2017 року кожному працівникові видати належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), а саме: актами тероризму на території Донецької області, у тому числі м. Єнакієве та м. Макіївки, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобовязальної сторони за трудовим договором. Такі форс-мажорні обставини є підставами для звільнення від відповідальності зобовязальної сторони. Оскільки трудовим законодавством не врегульовано за яких обставин сторони трудових правовідносин звільняються від виконання обовязків, положення цивільного законодавства щодо урахування при вирішення спорів про майнову відповідальність обставин непереборної сили можуть застосовуватись й до цих правовідносин. Враховуючи особливості застосування та дотримання норм трудового законодавства в умовах форс-мажору, суд вважає за потрібне застосувати до вказаних правовідносин аналогію права, яка за своїм змістом повинна використовуватися для подолання прогалин в правовому регулюванні на основі загальних принципів права і загальних засад окремої галузі права, що по суті і являє собою зміст права. Судом встановлено та з боку позивача не заперечується, що останній у встановлені наказом 1025 від 15.03.2017р. строки за юридичною адресою відповідача не зявився, заяву щодо переводу до інших структурних підрозділів не написав, а отже свого бажання щодо продовження трудових відносин із відповідачем не виразив. Стаття 205 Цивільного кодексу України передбачає різні форми зовнішнього вияву волі (волевиявлення): словами (усно), письмовим актом, поведінкою особи, тобто конклюдентними діями. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Під конклюдентними діями у цивільному праві прийнято розуміти дії особи, що виявляють її волю встановити правовідношення, але не у формі усного чи письмового волевиявлення, а своєю поведінкою, щодо якої можна зробити певний висновок про конкретний намір. У деяких прямо передбачених законом випадках мовчання особи породжує юридичні наслідки. З огляду вищезазначене, суд вважає переконливими доводи відповідача щодо отримання з боку позивача мовчазної згоди (конклюдентних дій) на звільнення останнього із займаної посади через відмову у подальшому продовженні трудових відносин, що було виражене у незявленні за юридичною адресою роботодавця та неподанні заяви про перевід до інших структурних підрозділів відповідача, що розташовані на підконтрольній території України. Таким чином, судом встановлено, що звільнення позивача було здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства, у звязку з чим підстав для задоволення вимоги про поновлення на роботі та інших похідних від неї вимог, не вбачається. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed