Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

У травні 2020 року позивач, в інтересах якого діє Алексєєв О.І. звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Управління державної міграційної служби України у Луганській області про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначав, що 03 жовтня 2018 року позивач звернувся до Управління державної міграційної служби України в Луганській області (далі - Управління) у зв`язку з необхідністю обміну посвідки на тимчасове проживання № [NUMBER] терміном дії до 01 листопада 2018 року та видачі йому нової посвідки строком дії до 01 серпня 2021 року, оскільки наказом Державного закладу Луганський державний медичний університет» (далі - ДЗ «ЛДМУ») був зарахований на навчання за спеціальністю 7.12010001 «Лікувальна справа». Документи позивач, як в подальшому було встановлено Луганським окружним адміністративним судом, були подані вчасно. Однак 18 жовтня 2018 року Управління прийняло повідомлення №4401.5-38971/44.1-18, з огляду на порушення строків подання документів, передбачених пунктами 17 та 19 Порядку. Цим повідомленням позивачу фактично відмовлено у видачі посвідки на тимчасове проживання. Не погодившись з таким рішенням позивач звернувся до суду із позовом на протиправні дії Управління. Рішенням Луганського окружного адміністративного суду у справі №360/3764/18, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2019 року, позов позивача задоволено. Визнано протиправним рішення Управління від 18 жовтня 2018 року №4401.5-38971/44.1-18 про відмову у видачі посвідки на тимчасове проживання громадянину [PERSON] , оформлене повідомленням про відмову в прийнятті (розгляду) документів. Таким чином, рішенням суду встановлено незаконність рішення Управління та його посадових осіб відносно позивача. У зв`язку з відмовою Управління продовжити позивачу посвідку на проживання позивач був відрахований із ДЗ «ЛДМУ», позивач втратив стійкі зв`язки із оточуючими людьми, змарнував майже рік життя, протягом якого був позбавлений можливості навчатися та отримати диплом про вищу освіту, був позбавлений права на проживання у гуртожитку, витрачав додаткові кошти на оренду квартири в місті Рубіжному, звичний життєвий уклад позивача був повністю змінений. Отже, зазначені обставини є підставою для відшкодування моральної шкоди з Держави Україна. На підставі наведеного, позивач просив стягнути з Держави Україна, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 100 000 грн та 10 000 витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді від 04 червня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 25 червня 2020 року від Управління надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що позивачу було відмовлено в прийнятті (розгляді) документів для оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні у зв`язку з порушенням строків подачі документів, оскільки строк його законного перебування на території України сплинув 01 червня 2018 року, а з клопотанням і заявою про продовження строку дії посвідки позивач звернувся до Управління лише 03 жовтня 2018 року через чотири місяці, пропустивши 15-денний строк, який передбачений Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №322. У зв`язку з чим, були відсутні законні підстави для продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання в Україні або видачі нової посвідки. Посилання позивача про завдання йому моральної шкоди або втрат немайнового характеру не підтверджені належними та допустимими доказами. Також не надано доказів на підтвердження, що його відмовились зарахувати до іншого навчального закладу, відмовили у працевлаштуванні, договір про оренду квартири та квитанції про її оплату тощо. Крім того, заявлений розмір моральної шкоди є неспівмірним і непропорційним до предмету спору. Що стосується заявлених вимог про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, то вони не підтверджені належним розрахунком, а також квитанціями про сплату їх вартості. Разом з тим, позивач помилково вважає, що він звільнений від сплати судового збору, оскільки позовна заява не є заявою про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним рішенням, а є заявою про відшкодування моральної шкоди, яка визначена особисто позивачем і повинна бути оплачена судовим збором у встановленому підп. 5 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір». 30 червня 2020 року від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету, оскільки позивач перебував у відносинах з Управлінням. Крім того, позивач не надав доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Таким чином, Державна казначейська служба не порушувала прав та законних інтересів позивача. 13 липня 2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив Управління, в якій зазначено, що обставини щодо видачі позивачу посвідки на проживання вже були досліджені Луганським окружним адміністративним судом у межах судової справи № 360/3764/18, яке було переглянуте Першим апеляційним адміністративним судом. За результатами розгляду рішення Управління щодо відмови у видачі посвідки позивачу визнані протиправними, а відповідача зобов`язано розглянути питання про видачу позивачу вказаної посвідки. Тому твердження Управління про те, що працівники Управління діяли в межах наданих їм повноважень, не відповідають дійсності. 13 липня 2020 року представник позивача подав відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якому вказано, що факт порушення прав позивача рішенням Управління, визнаним у встановленому порядку протиправним, сам по собі може слугувати підставою для відшкодування моральної шкоди з Держави Україна, яка в особі відповідача вступила в публічні відносини з позивачем. 07 жовтня 2020 року від представника позивача надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи розрахунку витрат на професійну правничу допомогу. 19 листопада 2020 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Судом установлено, що позивач [PERSON] , є громадянином Індії, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 16 листопада 2017 року Управління позивачу видало посвідку на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] , де в графі «Особливі примітки» зазначено: продовжено до 01 червня 2018 та вірно до 01 листопада 2018 року. Згідно з наказом Державного закладу «ЛДМУ» від 19 жовтня 2017 № 04.05/18 позивача зарахованоз 19 жовтня 2017 до ДЗ «ЛДМУ» на курси мовної підготовки. Наказами ДЗ «ЛДМУ» від 12 березня 2018 року № 04.02-04/74 та від 31 серпня 2018 № № 04.02-04 [PERSON] був поновлений та переведений для подальшого навчання за спеціальністю 7.12010001-лікувальна справа строком навчання до 01 серпня 2021 року. 03 жовтня 2018 позивач звернувся до Управління у зв`язку з необхідністю обміну посвідки на тимчасове проживання [NUMBER] терміном дії до 01 листопада 2018 та видачі нової посвідки, про що складений відповідний акт. 03 жовтня 2018 року до Управління надійшло клопотання ДЗ «ЛДМУ» від 03 жовтня 2018 року № 340 А щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання позивачу строком дії до 01 серпня 2021 у зв`язку із закінченням мовних курсів був переведений згідно наказу від 12 березня 2018 № 04.02.-04/74 для подальшого навчання за спеціальністю 222-«Медицина» (термін навчання 6 років) термін навчання до 01 серпня 2021року. 18 жовтня 2018 Управління прийнято повідомлення № 4401.5-38971/44.1-18, яким відмовлено [PERSON] у видачі посвідки на тимчасове проживання у зв`язку із порушенням строків подачі документів, передбачених пунктами 17 та 19 Порядку № 322. Згідно з наказом ДЗ «ЛДМУ» від 02 листопада 2018 року [PERSON] відраховано зі складу студентів за порушення міграційного законодавства. Не погодившись з відмовою у видачі йому посвідки на проживання, позивач звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Управління про визнання протиправним та нечинним рішення та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року позовні вимоги [PERSON] до Управління Державної міграційної служби України в Луганській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ДЗ «ЛДМУ», про визнання протиправним та нечинним рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним рішення Управління Державної міграційної служби України в Луганській області від 18 жовтня 2018 № 4401.5-38971/44.1-18 про відмову в видачі посвідки на тимчасове проживання громадянину [PERSON] , оформлене повідомленням про відмову в прийнятті (розгляді) документів. Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Луганській області розглянути питання щодо видачі посвідки на тимчасове проживання громадянину [PERSON] на підставі поданих ним 03 жовтня 2018 документів, з урахуванням правової позиції суду. Вирішено питання розподілу судових витрат. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2019 року рішення суду від 07 червня 2019 року залишено без змін. У статті 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди`судам роз`яснено, щовідповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Ураховуючи викладене, на підставі належним чином дослвджених доказів, поданих сторонами, слід дійшли висновку про те, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року визнано протиправним рішення Управління Державної міграційної служби України в Луганській області від 18 жовтня 2018 № 4401.5-38971/44.1-18 про відмову у видачі посвідки на тимчасове проживання громадянину [PERSON] . Отже, відповідно до частини четвертої статті 81 ЦПК України такі обставини доказуванню не підлягають. Ураховуючи те, що преюдиційним судовим рішенням встановлено протиправність дій Управління, унаслідок чого позивач був відрахований з учбового закладу, що є підставою для цивільно-правової відповідальності. Таким чином, протиправними діями Управління позивачу була завдана моральна шкода, яка полягала у тому, що позивач втратив стійкі зв`язки із оточуючими людьми, протягом певного періоду був позбавлений можливості навчатися та отримати диплом про вищу освіту. Положеннями частин першої-третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третійстатті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач. Ураховуючи те, що позивачу заподіяна моральна шкода, однак визначений позивачем розмір моральної шкоди є неспівмірним із протиправним рішенням Управління та з урахуванням принципу розумності та справедливості, при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди слід дійти висновку про те, що вимоги [PERSON] про компенсацію моральної шкоди підлягають задоволенню в розмірі 5000 гривень. Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Так, 07 жовтня 2020 року представник позивача подав докази витрат позивача на професійну правничу допомогу, а саме: угоду №05-11/1 від 05 листопада 2018 року; додаткова угода до угоди №05-11/1 від 01 жовтня 2019 року, додаток №3 до угоди №05-11/1 від 25 травня 2020 року, акт №20-9-1 від 21 вересня 2020 року про приймання виконаних робіт з описом робіт (наданих послуг) наданих адвокатом Алексєєвим О.І. [PERSON] , квитанція до прибуткового касового ордеру №21 від 21 вересня 2020 року щодо сплати 10 000 грн. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, якщо до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Таким чином, розподіляючи витрати, понесені [PERSON] на професійну правничу допомогу, слід дійти висновку про те, що наявні в матеріалах справи документи, надані відповідачем не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу, адже цей розмір має бути доведений та документально підтверджений. За правилами ч. 2-4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Однак поданий стороною позивача опис робіт не є обґрунтованим в повному обсязі, оскільки витрати на судове представництво не підтверджені належними та допустимими доказами. За таких обставин, витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню у розмірі 5 000 грн. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку часткове задоволення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року).

Outcome: partial