Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07.06.2012р. визнано мирову угоду сторін про поділ спільного сумісного майна подружжя, відповідно до якої серед іншого майна виділено [PERSON] транспортний засіб напівричіп-Фургон Ізотерм-Е, SCHMITZ SKO 24, 1998р.в., білого кольору, номер шасі WSMS7480000412140. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 23.04.2013р., за апеляційною скаргою [PERSON], скасована ухвала Золотоніського міськрайонного суду від 07.06.2012р. про визнання мирової угоди сторін про поділ майна подружжя та справа направлена для продовження розгляду по суті. На даний час справа перебуває в провадженні суду. 29.03.2013р. [PERSON] зняв з обліку напівричіп-Фургон Ізотерм-Е, SCHMITZ SKO 24, 1998р.в.для реалізації та відповідно до довідки-рахунку ДПІ № 717502 від 29.03.2013 року, виданою ПП «Автоком центр», відчужив напівпричіп [PERSON]. Позивач [PERSON], вважаючи зазначений напівпричіп спільною сумісною власністю подружжя, звернулася до суду із позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину недійсним та витребування майна. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] підтримали позов та наполягали на його задоволенні, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі із 20.09.1997р. по 09.02.2012р. та у період шлюбу, у 2010 році був придбаний напівричіп-Фургон Ізотерм-Е, SCHMITZ SKO 24, 1998р.в., який був оформлений на [PERSON] у звязку із скасуванням ухвали суду від 07.06.2012р. про визнання мирової угоди про поділ майна подружжя, згідно якої напівричіп-Фургон Ізотерм-Е, SCHMITZ SKO 24, 1998р.в.був переданий у власність [PERSON], спірний автомобіль набув статус майна спільної сумісної власності подружжя, а тому право на розпорядження обєктом спільної сумісної власності належить чоловікові та дружині за взаємною згодою. Напівричіп-Фургон Ізотерм-Е, SCHMITZ SKO 24, 1998р.в.був відчужений відповідачем [PERSON] згідно довідки-рахунку [PERSON] без її згоди, як співвласника напівпричіпа, який є цінним майном. Вона вважає, що відповідач [PERSON], укладаючи договір купівлі-продажу напівпричіпа із [PERSON], а в послідуючому звертаючись із апеляційною скаргою на ухвалу суду від 07.06.2013р. про її скасування, діяв недобросовісно та його дії були направлені на виведення зазначеного автомобіля із подальшого розподілу спільного сумісного майна подружжя та обмеження її прав при поділі майна подружжя. Зазначений правочин вона вважає таким, що порушує її право власності, а саме право на частину у спільній сумісній власності. За цих обставин, вона просить суд визнати договір купівлі-продажу напівричіпа-Фургон Ізотерм-Е, SCHMITZ SKO 24, 1998р.в., укладення якого було оформлено довідкою-рахунком ДПІ № 717502 від 29.03.2013 року, виданою ПП «Автоком центр»недійсним, оскільки згоди на відчуження напівпричіпа вона не надавала. Вона також просить витребувати у [PERSON] напівричіп-Фургон Ізотерм-Е, SCHMITZ SKO 24, 1998р.в.та передати їй, як співвласнику цього напівпричіпа, обґрунтовуючи в цій частині вимогу тим, що напівпричіп вибув із її володіння поза її волею. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] повторно в судове засідання не зявилися, з невідомих суду причин, оскільки відповідачі в судове засідання не зявилися та не повідомили суд про причини неявки, хоча належним чином були повідомлені, головуючий ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи позивача [PERSON] та її представника, проаналізувавши надані докази, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав. Відповіднодо ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. За правилами ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. З урахуванням вартості транспортного засобу напівричіпа-Фургон Ізотерм-Е, SCHMITZ SKO 24, 1998р.в., що зазначена у довідці-рахунку ДПІ № 717502, виданій 29 березня 2013 року ПП «АВТОКОМ ЦЕНТР» - 42\~300,00 грн., його можна вважати саме цінним майном. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Виходячи зі змісту ст. 215, 216 ЦК України право на предявлення позову про визнання правочину недійсним належить не лише стороні правочину, а й іншій заінтересованій особі (ч. 3 ст. 215, ч. 2 ст. 216 ЦК України). У судовому засіданні встановлено, що напівричіп-Фургон Ізотерм-Е, SCHMITZ SKO 24, 1998р.в., який був придбаний [PERSON] у 2011 році є спільною сумісною власністю подружжя та після скасування ухвали суду від 07.06.2012р. про визнання мирової угоди щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя, транспортні засоби, що є предметом спору про розподіл майна подружжя, повернулися до статусу спільного сумісного майна подружжя, яке підлягає розподілу. Факт скасування ухвали від 07.06.2012р. про визнання мирової угоди свідчить про те, що спірні транспортні засоби перейшли знову у власність відповідача [PERSON] та набули режиму спільного сумісного майна подружжя. Відповідно до ст. 655 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Нормами ст. 203 ЦК визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст нравочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлення законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON], на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 07.06.2012р., яка ухвалою апеляційного суду від 23.04.2013р. скасована як така, умови якої суперечать вимогам закону та порушують права та законні інтереси сторін та третіх осіб, не мав права на відчуження напівричіпа-Фургон Ізотерм-Е, SCHMITZ SKO 24, 1998р.в., оскільки набув на нього право власності на підставі цієї угоди, як частини у спільному сумісному майні подружжя. А тому суд вважає, що оспорюваний правочин договір купівлі-продажу напівричіпа-Фургон Ізотерм-Е, SCHMITZ SKO 24, 1998р.в., укладений між [PERSON] та [PERSON], укладення якого оформлено довідкою-рахунком ДПІ № 717502 від 29.03.2013 року, виданою ПП «Автоком центр», підлягає визнанню недійсним, внаслідок недодержання в момент вчинення стороною вимог, передбачених ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставнини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 390 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно ст. 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07 червня 2012, на підставі якої за [PERSON] визнано право власності на спірний напівпричіп, після чого останній відчужив його [PERSON], у подальшому було судом скасовано, то слід вважати, що [PERSON] не мав права його відчужувати, а [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна. Відповідно до правової позиції ВСУ, викладеній у постанові від 16 квітня 2014 року за наслідками розгляду справи 6-146цс13, від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14, за змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Із системного аналізу вищевказаних норм діючого законодавства та правових позицій ВСУ, які у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів, та враховуючи обставини спору, суд приходить до висновку, що у даному випадку власник спірного напівричіпа-Фургон Ізотерм-Е, SCHMITZ SKO 24, 1998р.в. має право витребувати це майно у [PERSON] Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до ст. 387 ЦК та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Судом встановлено, що предмет позову - спірний напівричіп-Фургон Ізотерм-Е, SCHMITZ SKO 24, 1998р.в., білого кольору, номер шасі WSMS7480000412140, був неправомірно відчужений [PERSON] Зазначений напівпричіп був набутий [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 04 березня 2011 року в період шлюбу із позивачем [PERSON] Вказаний факт визнаний сторонами та не оспорюється. Норми СК України у статтях 57, 60, 61, на підставі частини першої статті 7 цього Кодексу встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них. Згідно з частиною другою статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презюмується), що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Якщо докази відсутні або їх недостатньо, майно, набуте за час шлюбу, вважатиметься спільним майном подружжя. Доказів, які спростовували б презумпцію спільності майна та доводили існування обставин, передбачених ст. 57 СК України, судом не встановлено. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю (якщо інше не встановлено договором або законом), а співвласники володіють і користуються ним спільно. Виходячи з зазначених положень закону, беручи до уваги, що автомобіль був придбаний та оформлена на ім'я [PERSON], як одного із подружжя, в період перебування відповідача та [PERSON] у шлюбі, що майно вважається їх спільною сумісною власністю, а тому обидві сторони як співвласники мають рівні права на це майно по 1/2 частині кожний. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] як співвласник спірного автомобіля має право на витребування від добросовісного набувача [PERSON] спірний автомобіль. Суд вважає, що судові витрати, відповідно до ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню на користь позивача [PERSON] із відповідачів [PERSON] та [PERSON] в сумі по 243,60 грн. з кожного.

Outcome: approved