Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона та відповідач є батьками неповнолітніх [PERSON] та [PERSON]. Після розірвання шлюбу діти залишилась проживати разом з нею. Батько дітей не приймає участі у їх вихованні, не цікавиться станом їх здоров'я, не дбає про їх утримання, не піклується про фізичний та духовний розвиток, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не спілкується з ними, не проявляє будь-якої батьківської турботи, тобто ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей та не виявляє щодо них батьківського піклування. У зв'язку з цим просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав у відношенні дочок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач в судове засідання не з'явилася, однак надіслала на адресу суду заяву в якій просить справу слухати у її відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з підстав наведених у позові. Відповідач в судове засідання не з'явився, однак належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, через повідомлення про виклик до суду на сайті Кременецького районного суду Тернопільської області. Представник органу опіки та піклування Кременецької РДА в судове засідання не з'явився, однак подав заяву про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Оскільки відповідач [PERSON] не з'явився в судове засідання без поважних причин, хоча належним чином повідомлявся про день слухання справи в суді, у відповідності до ст.281 ЦПК України, суд ухвалив винести заочне рішення по справі. Суд, дослідивши письмові докази у справі, встановивши фактичні обставини та зміст спірних правовідносин приходить до наступних висновків. З свідоцтва про народження [NUMBER] вбачається, що [PERSON] народилася [INFO]. Її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). З свідоцтва про народження [NUMBER] вбачається, що [PERSON] народилася [INFO]. Її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). З рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 19.11.2013 року вбачається, що розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 21.11.2017 року вбачається, що [PERSON] проживає разом із своїми двома дітьми по [ADDRESS]. За вказаною адресою також проживають батьки позивачки [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] з сім'єю не проживає з листопада 2013 року. Участі у вихованні дітей не приймає (а.с.8). Як вбачається із характеристик дітей, виданих дирекцією Почаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, [PERSON] та [PERSON] виховуються у неповній родині. Мама цікавиться шкільним життям дітей, відвідує батьківські збори, приходить на індивідуальні консультації до вчителів, допомагає у навчанні, підготовці загальношкільних заходів. У випадку відсутності матері дітей на території України, у зв'язку із її роботою за кордоном, їхнім вихованням займається баба [PERSON]. Батько навчанням дітей не цікавиться, не відвідує батьківські збори, шкільні свята (а.с.9-10). Згідно висновку Кременецької районної державної адміністрації Тернопільської області від 22.12.2017 року № 02-1577/02-16 комісія з питань захисту прав дитини районної державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] по відношенню до малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а. с.11-13). Відповідно до ч.2 ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» - виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст.155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 Сімейного кодексу України передбачено, зокрема, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Згідно п. п. 15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо своїх дітей, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON] на думку суду не може позитивно впливати на виховання та розвиток дітей, оскільки не спілкується з ними, зв'язків не підтримує, не цікавиться їх вихованням та навчанням, не надає матеріальної допомоги на утримання, він не з'являвся у судові засідання, не висловив своє ставлення до позову, не намагався спростувати позовні вимоги, що свідчить про його байдуже ставлення до дітей. Крім того, згідно ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Частина 3 ст. 166 Сімейного кодексу України передбачає, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, що проявляється у відсутності його піклування про їх фізичний та духовний розвиток, навчання, що було встановлено в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. При визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров'я і матеріальне становище сторін, те, що відповідач є здоровою, працездатною людиною, виходить з розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, рівності обов'язку батьків щодо утримання дітей, а тому приходить до висновку про необхідність присудження аліментів на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14.05.2018 року до досягнення дітьми повноліття. На підставі викладеного,

Outcome: approved