Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання незаконними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] подав до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» дві заявки для укладення договору про споживчий кредит на придбання енергозберігаючого обладнання та матеріалів, проте, на його думку, йому відмовили незаконно. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.05.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. Відповідач подав відзив на позов, в якому зазначено, що АТ «Ощадбанк» не відмовляв та не міг відмовити [PERSON] у видачі кредиту на оплату Рахунку-фактури №СФ-0003998 від 27.05.2020 року, оскільки Позивач не подавав до банку відповідну кредитну заявку, що є обов`язковою умовою для визначення банком можливості укладення договору про споживчий кредит. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 28.05.2020 до АТ «Ощадбанк» звернувся [PERSON] із кредитною заявкою Позичальника, яка є запитом (заявою) споживача на укладення договору про споживчий кредит та із заявою про участь в державній цільовій економічній програмі енергоефективності і розвитку сфери виробництва енергоносіїв з відновлювальних джерел енергії та альтернативних видів палива на 2010-2020р.р. В кредитній заявці Позивач зазначив: продукт/умови, які його цікавлять - Енергокредит; зазначив вид кредиту - Разовий кредит; зазначив ціль кредиту - Світлопрозорі конструкції з енергозберігаючим склом, у тому числі вікна та балконні двері. Також, Позичальник в кредитній заявці визначив повну вартість товару/послуги/заходу - 13 167 (тринадцять тисяч сто шістдесят сім) гривень 00 копійок; вказав суму кредиту, яка йому необхідна для оплати вказаного товару - 11 850 (одинадцять тисяч вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок та визначив суму власних коштів, яку має намір спрямувати на оплату товару, для придбання якого необхідний кредит - 1 316 (одна тисяча триста шістнадцять) гривень 70 копійок. На підтвердження цільового використання кредиту та вартості товару, [PERSON] надав Банку Рахунок на оплату №593 від 23.04.2020. В результаті розгляду Банком вказаної вище кредитної заявки, між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] (далі - Сторони) укладено Договір про споживчий кредит №61_0194 від 03.06.2020 (далі - Кредитний договір) на придбання енергозберігаючого обладнання та матеріалів. Відповідно до умов пункту 2.1. Кредитного договору, Сторони дійшли згоди, що Банк зобов`язується надати Позичальнику на умовах цього договору, а Позичальник має право отримати та зобов`язується належним чином використати і повернути в передбачені цим договором строки кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі у порядку та на умовах, визначених цим договором. Згідно пункту 2.2. кредит надається в загальному розмірі 11 850 (одинадцять тисяч вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок на строк 36 (тридцять шість) місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 03.06.2023, якщо інший строк та/або термін не буде встановлено згідно з умовами цього договору. Крім того, Сторони в пункті 3.2.1. Кредитного договору визначили порядок видачі кредиту, згідно з яким Банк здійснює надання кредиту одноразово шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Позичальника з одночасним подальшим перерахуванням в безготівковій формі кредитних коштів на поточний рахунок продавця - ТОВ «Віндом», код отримувача 39323722, № [NUMBER] , відкритий в АТ КБ «Приватбанк». Наразі, Сторони Кредитного договору виконали взяті на себе зобов`язання належним чином та у відповідності до двосторонніх домовленостей. Позивач стверджує, що звертався до АТ «Ощадбанк» надавши рахунок-фактуру №593 від 23.04.2020, проте, працівник Банку повідомив про її не відповідність вимогам Орієнтованого переліку енергоефективного обладнання та/або матеріалів, які є складовими (комплектуючими) устаткування та матеріалів, що визначені Порядком використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення заходів щодо ефективного використання енергетичних ресурсів та енергозбереження. Водночас, після вилучення з рахунка-фактури спірних позицій матеріалів, та надавши до Банку рахунок-фактуру №СФ-0003998 від 27.05.2020, відповідач відмовив йому у видачі споживчого кредиту на будівельні матеріали та утеплення стін будинку на суму 7 956,60 грн., що зазначена в поданій ним рахунку-фактурі. Відповідно до статті 14 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Визначення кредитодавцем можливості укладення договору про споживчий кредит здійснюється на підставі відповідного запиту (заяви) споживача, у тому числі з використанням засобів дистанційного зв`язку, та оцінки кредитоспроможності споживача. У разі відмови кредитодавця від укладення договору про споживчий кредит на підставі інформації, отриманої з офіційних джерел, визначених законодавством, зокрема з бюро кредитних історій, споживачу безоплатно надається відповідна інформація із зазначенням таких джерел, за його бажанням - у письмовій формі. АТ «Ощадбанк» зазначає, що не відмовляв [PERSON] у видачі кредиту на оплату Рахунку-фактури №СФ-0003998 від 27.05.2020 року, оскільки Позивач не подавав до банку відповідну кредитну заявку, що є обов`язковою умовою для визначення банком можливості укладення договору про споживчий кредит. Позивачем 28.05.2020 подано до Банку кредитну заявку, в якій чітко вказав продукт, умови, вид кредиту, зазначив повну вартість товару, зазначив необхідну суму кредиту та іншу інформацію, яка відповідає наданому [PERSON] рахунку на оплату №593 від 23.04.2020. Інших кредитних заявок від [PERSON] до АТ «Ощадбанк» не надходило, в тому числі кредитних заявок на придбання товару, який би відповідав Рахунку-фактурі №СФ- 0003998 від 27.05.2020. Вказане позивачем не спростовано. Відповідно, за результатом розгляду поданої до Банку кредитної заявки, 03.06.2020 між АТ «Ощадбанк» та Позивачем укладено Договір про споживчий кредит №61_0194 на придбання енергозберігаючого обладнання та матеріалів (світлопрозорих конструкцій з енергозберігаючим склом). Крім того, ч. 3 ст. 203 ПК України, визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 1 Закону У країни «Про споживче кредитування» споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. В даному випадку, позивач просить суд зобов`язати Банк укласти з ним Договір споживчого кредиту на придбання енергозберігаючого обладнання та матеріалів для проведення робіт з теплоізоляції зовнішніх стін, однак, вказане обладнання та матеріали ним вже придбано згідно Рахунку фактури №СФ-0004382 від 05.06.2020 та поставлено постачальником згідно Видаткової накладної №РН-0004207 від 12.06.2020, а роботи з теплоізоляції зовнішніх стін вже проведено, що суперечить природі договору споживчого кредиту та Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, пунктом 5 постанови Кабінету міністрів України «Про деякі питання використання коштів у сфері енергоефективності та енергозбереження» від 17.10.2011 №1056 встановлено, що кредит надається позичальникам в національній валюті уповноваженими банками для цілей кредитування, передбачених підпунктами 3, 4 і 4-1 пункту 3 цього Порядку. За кожним заходом, визначеним підпунктами 4 і 4-1 пункту 3 цього Порядку, кредит надається один раз протягом одного бюджетного періоду. Під час укладення кредитного договору для цілей кредитування, передбачених підпунктами 4 і 4-1 пункту 3 цього Порядку, позичальники підтверджують, що протягом поточного бюджетного періоду не отримували кредит за відповідним заходом. 03.06.2020 Позивач вже отримав кредит згідно з Договором про споживчий кредит №61_0194 (на придбання енергоефективного обладнання та матеріалів), а саме, вікон з енергоефективним склом, і, таким чином, протягом відповідного бюджетного періоду скористався кредитуванням передбаченим постановою КМУ від 17.10.2011 №1056. Відтак, вимога позивача щодо зобов`язання Банку укласти з ним (вдруге за бюджетний період) договір споживчого кредиту прямо суперечить пункту 5 постанови КМУ «Про деякі питання використання коштів у сфері енергоефективності та енергозбереження» від 17.10.2011 №1056, що є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює дані правовідносини. Позивач не наводить докази наявності спричиненої йому реальної шкоди, оскільки посилається на Рахунок-фактуру №СФ-0003998 від 27.05.2020, за яким він не здійснював платежі з оплати вказаних у ньому товарів. У діях Банку відсутні ознаки протиправності діяння, та відсутній причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана, оскільки ненадання кредиту на утеплення стін, шляхом підписання відповідного договору, сталося не з вини кредитодавця, а в силу відсутності від позичальника відповідної кредитної заявки. Водночас, після того, як позивач отримав споживчий кредит на встановлення енергоефективних вікон, уклавши відповідний кредитний договір 03.06.2020, надання йому кредиту на утеплення стін стало неможливим, в силу обмежень встановлених пунктом 5 постанови Кабінету міністрів України «Про деякі питання використання коштів у сфері енергоефективності та енергозбереження» від 17.10,2011 №1056. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч. 3 ст. 6 ЦК України). Зі змісту позовної заяви убачається, що [PERSON] самостійно придбав енергозберігаюче обладнання та матеріали для проведення робіт з теплоізоляції зовнішніх стін згідно рахунку-фактури №СФ-0003998 від 27.05.2020 та посилається на наявність матеріальної шкоди. Разом з тим, постачальник поставив товар згідно з видаткової накладної №РН-0004207 від 12.06.2020 що також відповідає рахунку-фактури №СФ-0004382 від 05.06.2020 на суму 7917,61 грн, після чого були виконані роботи з теплоізоляції зовнішніх стін. Вказане свідчить про недоведеність факту наявності шкоди та безпідставність вимог її відшкодування. Згідно статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, оцінивши доводи сторін, перевіривши обставини справи в сукупності з наявними у справі доказами, суд дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed