Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

У травні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування\~матеріальних збитків\~в наслідок\~дорожньо-транспортної\~пригоди,у подальшому залучено співвідповідача військову частину [NUMBER] Міністерства оборони України.В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 11.07.2019 [PERSON] керував автомобілем Renault Laguna, державний номерний знак [NUMBER] , та рухався з м. Конотоп у напрямку м. Полтава. При підйомі на трасу Київ-Харків він рухався зі швидкістю 20-30 км/год. по правій смузі руху. Назустріч йому по лівій смузі руху рухалася колона військового транспорту в/ч [NUMBER] . Він минув перший автомобіль, який рухався в колоні. Побачив другий автомобіль KPA3 6446, державний номерний знак [NUMBER] , з причепом ВАРЗ, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , що виїжджав з-за повороту. Виявивши, що причеп цього автомобіля рухається на нього, позивач зупинився. Через 5 секунд позивач відчув удар причеп наїхав на ліву передню частину його автомобіля. Від удару його автомобіль відкинуло назад. Унаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Пирятинського районного суду Полтавської області від 06 листопада 2019 року позивач [PERSON] визнаний невинуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова набрала законної сили. [PERSON] постановою Пирятинського районного суду Полтавської області від 09 січня 2020 року визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, проте провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Постанова набрала законної сили. Згідно звіту № 114/12/19 вартість матеріального збитку складає 41 491, 22 грн. Крім того, за повідомлення [PERSON] поштовим зв`язком про час і місце огляду пошкодженого автомобіля позивачем сплачено 199, 20 грн. Також проведена оплата за експертну оцінку завданого збитку в сумі 1 000 грн, витрати на яку слід стягнути з відповідача, оскільки позивач був вимушений провести її в обґрунтування позовних вимог. Враховуючи додаткові витрати, розмір завданої матеріальної шкоди становить 42 690, 42 грн. Крім матеріальної шкоди позивачу завдано також і моральної шкоди, оскільки відповідач не визнавав своєї вини у настанні пригоди та намагався покласти вину на позивача, через що справа розглядалася протягом п`яти місяців. Позивач був вимушений приїздити на судові засідання, відриватися від навчання в м. Полтава. Завдану моральну шкоду оцінює у 20\~000 грн. Відповідач відмовляється відшкодувати завдану позивачу матеріальну та моральну шкоду добровільно, тому він змушений звернутися до суду. Просить стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду, моральну шкоду та судові витрати. 02 червня 2020 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Цьми Р.А. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній зазначив, що відповідно до контракту від 07.06.2017 про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу [PERSON] на даний час проходить військову службу у Збройних Силах України у в/ч [NUMBER] на посаді водія автомобільного взводу автомобільних доріг. Відповідно до наказу № 36 від 08.07.2019 [PERSON] виконував службові обов`язки під час дорожньо транспортної пригоди 11.07.2019, керував службовим транспортним засобом КРАЗ 6446-02, військовий номер [NUMBER] , з напівпричепом ВАРЗ-НПВ-6009, військовий номер [NUMBER] . Володільцем даного автомобіля з напівпричепом є військова частина [NUMBER] , місце дислокації якої є [ADDRESS] . Зазначив, що відповідно норм ст.ст. 1187, 1172 ЦК України шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. З цих підстав просить у задоволенні позову відмовити. 27 серпня 2020 року від представника співвідповідача в/ч [NUMBER] [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній зазначив, що між позивачем та Страховою компанією «ПрАТ Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», що є діючим членом МТСБУ, укладено поліс № АО 1101693 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вважає, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. А отже, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на особу, яка у порушення вимог законодавства України не застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Відповідно до звіту № 114/12/19 про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу (КТЗ) вартість відновлювального ремонту належного позивачу транспортного засобу складає 42690,42 грн., тому у межах заявлених позивачем вимог повинна бути відшкодована МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, у зв`язку із тим, що цивільно-правова відповідальність на момент настання ДТП не були застраховані відповідачем. Оцінку матеріального збитку, на замовлення позивача було здійснено через 13 днів після ДТП, сума якого визначена у розмірі 42690,42 грн., однак доказів того, що вказані у звіті пошкодження завдані в результаті ДТП 11.07.2019 у позовній заяві та доданих до неї додатків відсутні. Крім того, виклику заінтересованої особи в даному випадку військова частина [NUMBER] для технічного огляду під розписку не отримувала. Щодо вимоги про стягнення відшкодування завданої моральної шкоди зазначив, що позовна заява не містить жодного доказу, який би підтвердив вину військової частини [NUMBER] , у позові відсутні посилання на закони, підзаконні акти і докази, з яких вбачалась би неправомірність рішень, дій чи бездіяльності військової частини [NUMBER] . Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, обов`язковими умовами відшкодування шкоди з державного бюджету згідно вказаних статей є неправомірність дій відповідного органу та наявність причино - наслідкового зв`язку між такими діями та завданою шкодою. Разом з тим в матеріалах позовної заяви відсутні докази в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки останнім не доведено обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, позивачем не надано жодних змістовних обґрунтувань та належних доказів заподіяння йому моральної шкоди. З урахуванням наведеного, підстави для задоволення позову відсутні. Ухвалою суду від 07 травня 2020 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених в позові. Просить стягнути збитки з відповідача військової частини. Представник відповідача [PERSON] адвокат Цьома Р.А у судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Відповідно до ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно ст.ст. 12, 81\~Цивільного процесуального\~кодексу України (далі ЦПК України) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Суд, вислухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково з огляду на наступне. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» судам роз`яснено, що суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Відповідно до положень ст.\~55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені нормативними положеннями ст. 16 ЦК України. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Щодо доводів представника відповідача військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України про неправильність звернення позовних вимог до військової частини та про те, що належними відповідачами є Міністерство оборони України та МТСБУ, суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 2 ст.\~1187\~ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі ст.\~1\~Закону України\~«Про правовий\~режим майна\~у Збройних\~Силах України» є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України. Відповідно до ч. 2 ст.\~2\~Закону України\~«Про правовий\~режим майна\~у Збройних\~Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування. Згідно зі ст.\~3\~Закону України\~«Про правовий\~режим майна\~у Збройних\~Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна. Згідно зі ст.\~1\~Закону України\~«Про правовий\~режим майна\~у Збройних\~Силах України» військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України\~«Про Збройні\~Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління. Згідно з ч. 1 ст.\~137\~Господарського кодексу\~України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Відповідно до ст.\~5\~Закону України\~«Про господарську\~діяльність у\~Збройних Силах\~України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. Відповідно до реєстраційних даних транспортних засобів серії КВ № 036051 від 15.06.2017 та серії КВ № 035746 від 15.06.2017 автомобіль KPA3 6446, військовий номерний знак [NUMBER] , та причеп ВАРЗ, військовий номерний знак [NUMBER] , належать [NUMBER] (с. Дівички Переяслав-Хмельницького району Київської області) (а.с. 27-28, справа № 544/900/19 пров. № 3/544/1/2020). Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою ст. 1187 ЦК України. Шкода, заподіяна об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і який був закріплений Міністерством оборони України на праві оперативного управління за військовою частиною, що має статус юридичної особи, відшкодовується цією військовою частиною, що вказано у правовому висновку, що викладений в постанові Великої палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року по справі №243/10982/15-ц (провадження №14-81цс18), який повинен бути врахований судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин на підставі ч.4 ст.263 ЦПК України. Крім того, закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, чи володільця джерела підвищеної небезпеки, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від володільця джерела підвищеної небезпеки. Щодо обставин справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. 11.07.2019 [PERSON] рухався автомобілем Renault Laguna, державний номерний знак [NUMBER] , з м. Конотоп у напрямку м. Полтава. При підйомі на трасу Київ-Харків він рухався зі швидкістю 20-30 км/год. по правій смузі руху. Назустріч йому по лівій смузі для руху рухалася колона військового транспорту в/ч [NUMBER] . Він минув перший автомобіль, який рухався в колоні, побачив другий автомобіль KPA3 6446, військовий номерний знак [NUMBER] , з причепом ВАРЗ, військовий номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , що виїжджав з-за повороту. Виявивши, що причеп цього автомобіля рухається на нього, [PERSON] зупинився. Через 5 секунд позивач відчув удар причеп наїхав на ліву передню частину його автомобіля. Від удару його автомобіль відкинуло назад. Постановою Пирятинського районного суду Полтавської області від 06 листопада 2019 року [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження по справі відносно нього закрито у зв`язку із відсутністю у його діях події та складу адміністративного правопорушення (а.с. 8-9). Постановою Пирятинського районного суду Полтавської області від 09 січня 2020 року № 544/900/19 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, що також підтверджується висновком експерта Полтавського науково - дослідного експерта експертно криміналістичого центра МВС України № 615 від 08.11.2019, яким міститься у матеріалах вищезазначеної справи, провадження відносно нього закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення (справа № 544/900/19 провадження № 3/544/1/2020). За змістом ч. 6 ст.\~82\~ЦПК України постанови суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвалу або постанову суду, лише з питань, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Власником автомобіля Renault Laguna, державний номерний знак [NUMBER] , є позивач [PERSON] (а.с. 38). Відповідно до контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 07.07.2017, укладеного строком на три роки, [PERSON] займав військову посаду старший солдат, старший водій автомобільного взводу автомобільної роти військової частини [NUMBER] (а.с. 59-62). Відповідно до наказу № 36 від 08.07.2019 [PERSON] виконував службові обов`язки під час дорожньо-транспортної пригоди 11.07.2019, та керував службовим транспортним засобом КРАЗ 6446-02, військовий номерний знак [NUMBER] , з причепом ВАРЗ, військовий номерний знак [NUMBER] (а.с. 63-65). Згідно із вимогами ст.\~22\~ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно із роз`ясненнями, наданими у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну. Статтею 1166\~ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ст.\~1188\~ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно ст.1192 ЦК України, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. При цьому, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність позивача [PERSON] була застрахована Страховою компанією «ПрАТ Українська страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», що є діючим членом МТСБУ укладено поліс № АО 1101693 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 14, справа № 544/900/19 провадження № 3/544/1/2020 ). Проте, у судовому засіданні представник позивача виявив бажання стягнення відшкодування саме з володільця джерела підвищеної небезпеки військової частини, що відповідає чинному законодавству. Позивач звернувся до оцінювача про визначення вартості матеріального збитку нанесеного власнику пошкодженого транспортного засобу, 24.07.2019 автомобіль Renault Laguna, державний номерний знак [NUMBER] , був оглянутий в присутності позивача спеціалістом та в подальшому був складений відповідний звіт № 114/12/19, відповідно до якого вартість матеріального збитку складає 41 491, 22 грн (а.с. 16 - 42). Твердження представника відповідача військової частини про те, що Звіт не слід брати до уваги через те, що заінтересована особа не повідомлялася про огляд транспортного засобу під розписку, спростовується наявними матеріалами справи. Так, відповідно до електронного повідомлення № 000001 від 19.07.2019, на якому проставлена печать Конотопського відділення Укрпошти, адресовано [PERSON] , прийняте. У повідомленні зазначено: «Прошу вас з`явитися або надіслати представника 24.07.2019 о 09 годині за адресою: [ADDRESS] для огляду та визначення пошкоджень експертом автомобіля Renault Laguna, номерний знак [NUMBER] (а.с. 25). Законодавство не передбачає обов`язковим наявність розписки як підтвердження отримання повідомлення. Крім того, в матеріалах справи № 544/902/19 пров. №3/544/275/2019 (а.с. 19-28), витребуваної судом, містяться фотографії, на яких відображений стан автомобілів безпосередньо після ДТП. Відмінностей чи невідповідностей, відображених на фотографіях, зроблених відразу після ДТП, а також на фотографіях, зроблених під час оцінки (а.с. 39-42) та у протоколі технічного огляду колісного транспортного засобу (а.с. 24, 26), пошкоджень відповідачем не зазначено. Матеріали узгоджуються та відповідають один одному. Суд вважає, що розмір матеріальних збитків, який визначений у висновку дослідження у розмірі 41491,22 грн., є обґрунтованим, і ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON] . Щодо позовних вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн. суд зазначає наступне. Приписами ч.ч. 1, 2 ст.\~23\~ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В даному випадку суд керується правовою позицією, викладеною у постанові ВСУ від 05.03.2012, відповідно до якої моральна шкода, завдана внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи. При визначенні розміру моральної шкоди, спричиненої позивачу, суд виходить із вимог ст. 1167 ЦК України, характеру правопорушення та вимог розумності і справедливості, бере до уваги те, що позивач отримав нервовий стрес щодо пошкодження власного автомобіля, порушення нормального способу життя пов`язаного з неможливістю користуватися автомобілем, що частково вплинуло на порушення його соціальних зв`язків. Однак на думку суду зазначена сума у розмірі 20000 грн не відповідає дійсним обставинам справи, глибині та періоду страждань, не ґрунтується на засадах розумності та справедливості, а тому відшкодуванню підлягає сума в розмірі 3000 грн. Також судом встановлено, що позивач поніс судові витрати та просить їх стягнути з відповідача на його користь. Згідно із ч. 1 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Встановлено, що позивач поніс витрати на залучення спеціалістів для складення оцінки вартості збитку в розмірі 1000 грн, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією до прибуткового касового ордера № 1/07 від 24.07.2019, відповідно до якої [PERSON] сплатив ФОП Кушнеренку за складання звіту про оцінку вартості збитку (а.с. 15). Тому, з відповідача слід стягнути на користь позивача у відшкодування понесених витрат, пов`язаних із залученням спеціалістів у розмірі 1000 грн. У вимозі позивача стягнути з відповідача у відшкодування оплати відправлення електронного повідомлення про проведення оцінки транспортного засобу 199,20 грн, слід відмовити з огляду на наступне. Так, у матеріалах справи наявна копія квитанції АТ «Укрпошта» на суму 199,20 грн. Згідно квитанції грошові кошти сплачені «За повідомлення. Кому: Пипа. Куди: 08436 Гречаники». Проте, затрати, понесенні на поштові послуги, не є процесуальною дією, а тому у відповідності до ст. 133 ЦПК України не є судовими витратами та не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного у позовній вимозі про стягнення з відповідача 199,20 грн у відшкодування затрат на відправлення повідомлення, слід відмовити. Щодо витрат на правничу допомогу, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст.\~137\~ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із ч. 4 ст.\~137\~ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 8 ст.\~141\~ЦПК України розмір\~витрат,\~які сторона\~сплатила або\~має сплатити\~у зв`язку\~з розглядом\~справи,\~встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. З наведених норм права вбачається, що розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. В матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги, відповідно до якого інтереси позивача представляв адвокат Кругляк В.В. Проте, доказів на підтвердження оплати правничих послуг позивач не надав, в матеріалах справи відсутні квитанції про оплату таких послуг, в договорі про надання правової допомоги також не прописана вартість надання таких послуг. В матеріалах справи наявний дублікат квитанції, якою підтверджується сплата судового збору у розмірі 840,80 грн (а.с. 4). У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд, у разі часткового задоволення позову, присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як позов задоволено часткового, то судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 605,40грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial