Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 22.09.2021 року відкрите провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. На стадії підготовчого судового засідання представник відповідача надав відзив на позов. Підтримуючи позовні вимоги адвокат Аверіна В.В. - представник позивача і посилаючись на положення ст.625 ЦК України, просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати від суми боргу 5753 000 грн і суми судових витрат в розмірі 9252,4 грн, стверджуючи, що [PERSON] умисно не виконує рішення Київського райсуду м.Одеси від 02.11.2018 року, яким з неї на користь позивача стягнуті вищевказані грошові кошти. За розрахунком позивача стягненню підлягають 1573726,60 грн, де 3% річних за період з 01.11.2018 року по 23.08.2021 року складають 485902,36 грн, а інфляційні втрати відповідно- 1087824,25 грн. Судові витрати у вигляді витрат по сплаті судового збору і витрат на професійну правничу допомогу позивач вимагає покласти на відповідача. Представник відповідача - адвокат Деменчук Д.А. позов не визнав і стверджував, що [PERSON] не ухиляється умисно від виконання рішення суду. Відповідач не має грошових коштів на повернення боргу, тому виконавець поставив питання про звернення стягнення на майно, належне боржнику. Адвокат вважає позов не доведеним, тому як відсутні належні розрахунки інфляційних втрат. До того ж, на думку адвоката, строк позовної давності в частині вимог про стягнення інфляційних втрат сплив. Судом встановлено, що рішенням Київського райсуду м.Одеси, ухваленим 02.11.2018 року по справі за №520/5345/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] з відповідача на користь позивача стягнуті грошові кошти в сумі 5753 000 - заборгованість за договором позики та судові витрати в сумі 9252,40 грн. Рішення суду набрало законної сили 03.06.2020 року. 21.08.2019 року приватним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №520/5345/18, виданого Київським райсудом м.Одеси 14.08.2019 року. Рішення суду до теперішнього часу не виконано. Дослідивши надані докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення про стягнення грошових коштів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). За змістом ст..625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Матеріали справи свідчать і представники сторін визнали в судовому засіданні, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням суду. Грошове зобов`язання відповідача на даний час не виконано. З огляду на те, що відповідач порушила вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з неї судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц. Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання. Саме таку правову позицію щодо застосування положень статті 625 ЦК України висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18, який відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України правильно врахував суд першої інстанції. Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суд виходить з наступного: сума боргу з урахуванням індексу інфляції розраховується на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». Суд перевірив розрахунки, надані стороною позивача як щодо розміру 3% річних на суму боргу, так і щодо розміру інфляційних втрат у зв`язку з невиконання грошового зобов`язання за період з 01.11.2018 року по 23.08.2021 року. 3% річних від суми боргу 5753 000 + 9252 грн = 5762252 грн за 1037 днів складають 485902 грн 36 коп. Інфляційні втрати за прострочення виконання фінансового зобов`язання за вищевказаний період складають за розрахунком суду 1087824 грн 25 коп. Суд відхиляє доводи відповідача про порушення позивачем строків позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У даному випадку застосовується загальна позовна давність, тривалість якої встановлена законом у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до положень п.8 ст.141 ЦПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У відповідно до положень ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 11350 грн (квитанція на а.с.7) . Витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 28 000 грн суд вважає не доведеними і такими, що не підлягають задоволенню. Так, 01.12.2020 року [PERSON] і адвокат Аверіна В.В. уклали договір про надання послуг адвоката та консультаційних послуг. Будь-яких доказів щодо понесених витрат на правничу допомогу позивач не надала. Окрім того, згідно з умовами договору (п.2.2.2) «Замовник зобов`язалась здійснити оплату Виконавця на умовах, визначених згідно додаткової домовленості, якої сторони за договором досягли окремо.» Умов додаткової домовленості позивач не виклала в позові і не додала до позову.

Outcome: approved