Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

У травні 2013 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 2009 року він є власником квартир у будинку 31 (літ.В-5) на вул. Тимурівців у м. Харкові, а саме: №№ 1?7, 14?16, 18?22, 24, 25, 30, 39, 42, 45, 52?54, 60?64, 69, 70, 74, 75, 77, 78, 85, 86, 91, 94, 100?103, 112, 113, 115, 117?119. У листопаді 2010 року він дізнався, що 11 вересня 2009 року між фізичною особою підприємцем [PERSON] (далі ФОП [PERSON]В.), фізичною особою підприємцем [PERSON] (далі ФОП [PERSON]І.) та фізичною особою підприємцем [PERSON] (далі ФОП [PERSON]В.) укладено договір купівлі-продажу квартир у будинку 31 (літ.В-5) на вул.Тимурівців у м.Харкові, а 22 вересня 2009 року між ними укладено додаткову угоду до цього договору, за умовами якої передано у власність ФОП [PERSON] 80 квартир, до складу яких входять і квартири, що перебувають у власності позивача. На підставі рішення Господарського суду Харківської області від 27 січня 2011 року, яке набрало законної сили, визнано дійсним договір купівлі-продажу квартир, укладений 11 вересня 2009 року між ФОП [PERSON], ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON], і визнано за ФОП [PERSON] право власності на 80 квартир у будинку 31 (літ.В-5) на вул..Тимурівців у м.Харкові. На підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 31 березня 2010 року ФОП [PERSON] відчужив майнові права на 80 квартир товариству з обмеженою відповідальністю «Аліма-Т» (далі ТОВ «Аліма-Т»). Згідно з рішенням Господарського суду Харківської області від 26 квітня 2011 року договір купівлі-продажу майнових прав від 31 березня 2010 року визнано дійсним і визнано право власності на 80 квартир за ТОВ «Аліма-Т». Проте постановою Харківського апеляційного господарського суду від 10 травня 2012 року, яка набрала законної сили, рішення Господарського суду Харківської області від 26 квітня 2011 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ТОВ «Аліма-Т». Позивач зазначає, що договір купівлі-продажу від 11 вересня 2009 року є недійсним, оскільки він нотаріально не посвідчувався та не проводилася його державна реєстрація, до того ж продавцями за цим договором були ФОП [PERSON] і ФОП [PERSON], хоча на підставі судового рішення право власності на будинок, у якому розташовані квартири, що були предметом спірного договору, визнано за фізичними особами [PERSON] і [PERSON]. Незважаючи на чинне рішення господарського суду, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу від 11 вересня 2009 року, особі, чиї права цим договором порушені, не заборонено оскаржувати цей договір з метою захисту своїх прав та інтересів. Крім того, незважаючи на скасування судового рішення про визнання за ТОВ «Аліма-Т» права власності на обєкти нерухомості, на даний час право власності зареєстровано за ТОВ «Аліма-Т». Посилаючись на те, що він фактично позбавлений можливості реалізувати своє право щодо обєктів нерухомості, [PERSON] просив на підставі частини першої статті 203, частин першої та третьої статті 215, статей 319, 321, 640 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11 вересня 2009 року та на підставі статей 387, 388 ЦК України витребувати від ТОВ «Аліма-Т» квартири, розташовані в будинку за адресою: м.Харків, вул..Тимурівців, 31 (літ.В-5), а саме квартири №№ 4, 5, 7, 15, 16, 21, 30, 39, 42, 53, 54, 60, 61, 63, 69, 70, 74, 91, 94, 100, 101, 117, 119. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2013 року, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2014 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2013 року залишено без змін. Постановою Верховного суду України від 23 грудня 2015 року заяви [PERSON], [PERSON], [PERSON] задоволені, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2014 року, ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2013 року та рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2013 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. [PERSON] уточнивши позовні вимоги просив суд витребувати у його власність від ТОВ «Алімат Т» квартири, які розташовані в житловому будинку «літ.В-5», що знаходиться у м.Харків, вул.Тимуровців,буд.31, а саме: №№4, 5, 7, 15, 16, 21, 30, 39, 42, 53, 54, 60, 61, 63, 69, 70, 74, 91, 94, 100, 101, 117, 119 та визнати за ним право власності. В обґрунтування уточненого позову [PERSON] зазначив, що договір купівлі-продажу квартир від 15.12.2009 року із нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією, на підставі якого у нього виникло право власності, недійсним не визнавався, предметом судового розгляду не був, рішення про припинення права власності [PERSON] не ухвалювались. На цей час, право власності на квартири №№4, 5, 7, 15, 16, 21, 30, 39, 42, 53, 54, 60, 61, 63, 69, 70, 74,91,94,100,101,117,119, досі зареєстровано за ТОВ «Аліма-Т», отже відповідно до приписів ст.ст.387, 388 ЦК України він має право витребувати від ТОВ «Аліма-Т» зазначені квартири та відповідно до ст.392 ЦК України визнати на них право власності. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, його представник [PERSON] позов з урахуванням уточнень підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Треті особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у судове засідання не зявилися, їх представник [PERSON] уточнені позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі та зазначила наступне. На підставі договорів про врегулювання зобовязань сторін від 1 серпня 2013 року, укладених між [PERSON] і [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], останні постійно проживають у квартирах №№7, 15, 16, 21, 30, 39, 54, 60, 61, 69, 94 та 100101, деякі навіть зареєстровані. [PERSON] взяті на себе зобовязання за попередніми договорами купівлі-продажу квартир не може виконати перед [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо реалізації свого права власності та відчуження зазначеним особам вказаних квартир, оскільки квартири вибули з його володіння проти його волі та на цей час зареєстровані за ТОВ «Аліма-Т». Позовну заяву [PERSON] з урахуванням уточнень підтримує та просить її задовольнити. Відповідачі ТОВ «Аліма-Т», ФОП [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день, час слухання справи були повідомлені належним чином і суд розглянув справу у їх відсутності, на підставі наданих доказів. Суд, вислухавши пояснення сторін та вивчивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. 11 вересня 2009 року між ФОП [PERSON], ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ФОП [PERSON] і ФОП [PERSON] передали, а ФОП [PERSON] прийняв у власність 89 квартир у будинку 31 (літ.В-5) на вул.Тимурівців у м.Харкові, а саме квартири №№ 116, 1828, 30, 31, 3739, 4149, 5154, 6064, 67, 69, 70, 72, 7380, 82, 8587, 91, 94, 97103, 107, 110113, 115123. Зазначений договір укладено у письмовій формі, без нотаріального посвідчення та державної реєстрації. 22 вересня 2009 року між ФОП [PERSON], ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено додаткову угоду до договору купівлі-продажу від 11 вересня 2009 року, згідно з умовами якої ФОП [PERSON] прийняв у власність 80 квартир у будинку 31 (літ.В-5) на вул.Тимурівців у м.Харкові, а саме квартири №№ 116, 1826, 30, 31, 38, 39, 41, 4248, 5154, 6064, 67, 69, 70, 7480, 8587, 91, 94, 98103, 107, 110, 112, 113, 115123. Зазначена додаткова угода також укладена у письмовій формі без нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Рішенням Господарського суду Харківської області від 6 листопада 2009 року визнано дійсним договір купівлі-продажу від 11 вересня 2009 року, укладений між ФОП [PERSON], ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON], і визнано за ФОП [PERSON] право власності на квартири №№ 116, 1826, 30, 31, 38, 39, 41, 4248, 5154, 6064, 67, 69, 70, 7480, 8587, 91, 94, 98103, 107, 110, 112, 113, 115123 (загальна кількість 80 квартир) у будинку 31 (літ.В-5) на вул. Тимурівців у м.Харкові. 13 жовтня 2009 року між [PERSON], [PERSON]І.(продавці) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №4932 та зареєстрований у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». Згідно із вказаним договором [PERSON] стала власником однокімнатних квартир в будинку 31 (літ. «В-5») на вул.Тимурівців у м.Харкові, а саме квартири №№ 1-7, № 14- 16, № 18 22, № 24, № 25, №30, №39, №42, №45, №52 - №54, №60 - №64, №69, №70, №74, №75, №77, №78, №85, №86, №91, №94 , №100 - 103, №112 , №113, №115, №117, №118, №119. 15 грудня 2009 року між [PERSON]О.(продавець) і [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартир, за умовами якого останній придбав однокімнатні квартири в будинку 31 (літ.В-5) на вул..Тимурівців у м.Харкові, а саме квартири №№17, 1416, 1822, 24, 25, 30, 39, 42, 45, 5254, 6064, 69, 70, 74, 75, 77, 78, 85, 86, 91, 94, 100103, 112, 113, 115, 117119. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та права власності на вищезазначені квартири зареєстровані 17.12.2009 року в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». За умовами п.1 цього договору «Продавець» ([PERSON]) передала у власність (продала), а «Покупець» ([PERSON]) прийняв у власність (купив) однокімнатні квартири : № 1, № 2, № 3-7, № 14- 16, № 18 22, № 24, № 25 , № 30 , № 39 , № 42 , № 45 , № 52 - № 54, № 60 - № 64 ,№ 69 , № 70 № 74, № 75 , № 77 , № 78 , № 85, № 86, № 91, № 94 , № 100 - 103 , № 112 , № 113, № 115, № 117, № 118 , № 119, що розташовані в будинку № 31, літ «В-5» по вул. Тимурівців у місті Харкові. Відповідно до п.5 даного договору, продавець ([PERSON]) стверджує, що відчужуване майно на момент підписання цього договору, нікому іншому не продано, не подаровано, не відчужене іншим чином не заставлено, в спорі чи під забороною не перебуває, прав, щодо нього, у третіх осіб не має. Рішенням Господарського суду Харківської області від 29 червня 2010 року задоволено заяву [PERSON] про перегляд рішення цього ж суду від 6 листопада 2009 року у звязку з нововиявленими обставинами, рішення господарського суду Харківської області від 6 листопада 2009 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON]. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18 серпня 2010 року рішення Господарського суду Харківської області від 29 червня 2010 року скасовано й відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про перегляд рішення Господарського суду Харківської області від 6 листопада 2009 року. Рішенням Господарського суду Харківської області від 27 січня 2011 року заяву ФОП [PERSON] про перегляд рішення господарського суду Харківської області від 29 червня 2010 року у звязку з нововиявленими обставинами задоволено, рішення Господарського суду Харківської області від 29 червня 2010 року скасовано, визнано дійсним договір купівлі-продажу від 11 вересня 2009 року, укладений між ФОП [PERSON], ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON]; визнано за ФОП [PERSON] право власності на квартири №№ 116, 1826, 30, 31, 38, 39, 41, 4248, 5154, 6064, 67, 69, 70, 7480, 8587, 91, 94, 98103, 107, 110, 112, 113, 115123 (загальна кількість 80 квартир) у будинку 31 літ.В-5 на вул.Тимурівців у м. Харкові. Рішення набрало законної сили. 31 березня 2010 року між ФОП [PERSON] і ТОВ «Аліма-Т» укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартири №№ 116, 1826, 30, 31, 38, 39, 41, 4248, 5154, 6064, 67, 69, 70, 7480, 8587, 91, 94, 98103, 107, 110, 112, 113, 115123 (загальна кількість 80 квартир) у будинку 31літ.В5 на вул.Тимурівців у м.Харкові та акт приймання-передачі до цього договору. Рішенням Господарського суду Харківської області від 26 квітня 2011 року визнано дійсним договір купівлі-продажу майнових прав від 31 березня 2010 року, укладений між ФОП [PERSON] і ТОВ «Аліма-Т»; визнано за ТОВ «Аліма-Т» право власності на квартири №№ 116, 1826, 30, 31, 38, 39, 41, 4248, 5154, 6064, 67, 69, 70, 7480, 8587, 91, 94, 98103, 107, 110, 112, 113, 115123 (загальна кількість 80 квартир) у будинку 31 літ.В-5 на вул.Тимурівців у м.Харкові. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 10 травня 2012 року рішення Господарського суду Харківської області від 26 квітня 2011 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ТОВ «Аліма-Т». Зазначена постанова суду Харківського апеляційного господарського суду залишена в силі Постановою Вищого Господарського суду України від 21 серпня 2012 року по справі №67/147-10. В даній справі в апеляційній та касаційній інстанції приймали участь такі ж самі особи, що і в даній справі, а саме: [PERSON], ФОП [PERSON], ФОП [PERSON], ФОП [PERSON], ТОВ «Аліма-Т», [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та інші. В постанові Вищого господарського суду України від 21.08.2012 року по господарській справі №67/147-10 зазначено, що «фактично ФОП [PERSON] спірними квартирами не володів, так як вони на той час знаходились у володінні мешканців на підставі дійсних та належним чином оформлених правочинів, у тому числі [PERSON], який є стороною договору купівлі-продажу частини спірного майна №3900 від 15.12.2009 року, а отже права власності на згадані вище квартири у ФОП [PERSON] не було, він не володів та не користувався ними, а отже не міг розпоряджатися, оскільки державної реєстрації його права власності не було». Отже обставини щодо відсутності у ФОП [PERSON] станом на 15.12.2009 року права власності на квартири встановлені судовим рішенням у господарській справі №67/147-10, що набрало законної сили, тому не підлягають доказуванню відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України в даній справі, оскільки в даній справі беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені обставини у господарській справі №67/147-10. Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках ці обставини встановлюються на загальних підставах. За змістом частини третьої статті 14 ЦПК України, частини третьої статті 61, частини другої статті 223 ЦПК України особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів (пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»). Верховний суд України у Постанові від 23.12.2015 року по даній справі за позовом [PERSON] зазначив, що рішення Господарського суду Харківської області від 27 січня 2011 року, яким визнано дійсним спірний договір купівлі-продажу квартир та право власності за ФОП [PERSON], не є преюдиціальним, оскільки воно ухвалено в справі за позовом ФОП [PERSON] до ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, де [PERSON], а також треті особи, в тому числі [PERSON] та [PERSON], не брали участі при розгляді цієї справи. У зазначеній Постанові Верховний суд України зазначив, що не встановивши дійсних обставин справи, зокрема хто є дійсним власником спірних квартир, надавши перевагу одним доказам над іншими, суди дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON]. Верховним судом України в даній справі висловлена наступна правова позиція: «Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Виходячи з положень зазначених статей право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. Розглядаючи такі спори судам слід встановити дійсного власника майна, для чого необхідно дослідити всі докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, з урахуванням рівності прав сторін щодо надання доказів та їх дослідження, при цьому суди не повинні надавати перевагу одним доказам над іншими.» Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного суду України. В матеріалах справи щодо спірних квартир наявні інформаційні довідки з Державного реєстру іпотек, з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, з Реєстру прав власності на нерухоме майно. В судовому засіданні досліджувалися відомості щодо спірних квартир, перелік яких зазначений в уточненій позовній заяві [PERSON], а саме квартири №№ 4, 5, 7, 15, 16, 21, 30, 39, 42, 53, 54, 60, 61, 63, 69, 70, 74,91,94,100,101,117,119 у житловому будинку 31 літ. «В-5» по вул..Тимурівців в м.Харкові. Так, судом встановлено, що право власності на квартири №№4, 5, 7, 15, 16, 21, 30, 39, 42, 53, 54, 60, 61, 63, 69, 70, 74,91,94,100,101,117,119 по вул..Тимурівців, буд. 31 літ. «В-5», було зареєстровано первинно на імя [PERSON], [PERSON] на підставі рішення Московського районного суду м.Харкова від 16.04.2008 року (справа №2-2906/2008). На імя [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], реєстровий №4932. На імя [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], реєстровий №3900. За ФОП [PERSON] на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 27.01.2011 року (справа №29/132-10, постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.04.2011 року). За ТОВ «Аліма-Т» на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 26.04.2011 року (справа №67/147-10, ухвала господарського суду Харківської області від 18.05.2011 року). За таких умов позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованим, тому суд приходить до висновку про задоволення позову. Так, дійсним власником квартир №№4, 5, 7, 15, 16, 21, 30, 39, 42, 53, 54, 60, 61, 63, 69, 70, 74,91,94,100,101,117,119 у будинку 31 (літ. «В-5») по вул. Тимурівців у м. Харкові є [PERSON], який придбав квартири на законних підставах, а саме, на підставі дійсного договору купівлі-продажу квартир від 15.12.2009 року із нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією. Цей договір ніким не оспорюється, в судовому порядку його не визнано недійсним. Квартири вибули з володіння [PERSON] поза його волею лише у травні 2011 року після державної реєстрації права власності на квартири спочатку на ФОП [PERSON] на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 27.01.2011 року, та потім перереєстровані на ТОВ «Аліма-Т» на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 26.04.2011 року, яке у подальшому було скасоване Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 10.05.2012 року та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Аліма-Т» до ФОП «[PERSON]В.» про визнання дійсним договору від 31.03.2010 року та визнання права власності відмовлено. Вищезазначена Постанова суду апеляційної інстанції залишена в силі Постановою Вищого Господарського суду від 21 серпня 2012 року по справі №67/147-10. В даній справі в апеляційній та касаційній інстанції приймали участь такі ж самі особи, що і в справі що переглядається. В постанові Вищого господарського суду України від 21.08.2012 року по господарській справі №67/147-10 зазначено, що «фактично ФОП [PERSON] спірними квартирами не володів, так як вони на той час знаходились у володінні мешканців на підставі дійсних та належним чином оформлених правочинів, у тому числі [PERSON], який є стороною договору купівлі-продажу частини спірного майна №3900 від 15.12.2009 року, а отже права власності на згадані вище квартири у ФОП [PERSON] не було, він не володів та не користувався ними, а отже не міг розпоряджатися, оскільки державної реєстрації його права власності не було». Таким чином, обставини щодо відсутності у ФОП [PERSON] станом на 15.12.2009 року права власності на квартири встановлені судовим рішенням у господарській справі №67/147-10, що набрало законної сили, тому не підлягають доказуванню відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України в даній справі, оскільки в даній справі беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені обставини у господарській справі №67/147-10. Крім того, як свідчать фактичні обставини справи, 11.09.2009 року ФОП [PERSON], ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартир у простій письмовій формі, який не був нотаріально посвідчений та який потребував державної реєстрації. Відповідно до абз.1 п.13 Постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: «З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін». Отже у даній справі, дійсним власником спірних квартир є [PERSON], який придбав квартири на законних підставах. Однак до теперішнього часу квартири перебувають у незаконному володінні ТОВ «Аліма-Т», що підтверджується матеріалами справи та наявним в матеріалах справи інформаційними довідками з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно до ст.ст.317,319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею, однак позивачу чиняться перешкоди у розпорядженні його власністю. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України). За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої ? пятої статті 13 цього Кодексу. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст..392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких умов позовні вимоги є обґрунтованим, тому суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON].

Outcome: approved