Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON], [INFO].н., та стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 30% від прожиткового мінімуму доходу громадян на дитину відповідного віку. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що мати дитини ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, за весь час перебування малолітньої дитини на обліку у службі у справах дітей мати не цікавилась долею дитини, в зв'язку з чим служба через свого представника звернулася до суду з відповідним позовом. Представник служби у справах дітей Золочівської районної державної адміністраціїв судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати за відсутності представника служби, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вимогами ст. 61 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] року народилась [PERSON]. ЇЇ батьками згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 18.06.2013р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Золочівського районного управління юстиції у Харківській області, є [PERSON] та [PERSON]. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження згідно з ч. 1 ст. 135 СК України для призначення допомоги від 18.06.2013р. відомості про батька дитини записані за вказівкою матері. 22 лютого 2017 року Золочівською районною державною адміністрацією Харківської області на підставі протоколу зсідання комісії служби у справах дітей від 01.02.2017 р. затверджено висновок № 02-29/426 органу опіки та піклування Золочівської районної державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON]. Даний висновок ґрунтується на тому, що малолітня дитини після народження не була тривалий час зареєстрована, весь час проживала з бабусею, після того, як бабуся захворіла вона передала дитину своїй знайомій, яка привела дівчинку до служби у справах дітей, місцезнаходження матері невідомо. Затвердженню вказаного висновку передували збирання відомостей щодо отримання відповідачем матеріальних допомог, встановлення її місця проживання, обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання [PERSON] Зі змісту акту про обстеження житлово-побутових умов, складеному 11.04.2017р. в с. М. Рогозянка Золочівського району Харківської області, вбачається, що комісія у складі начальника служби у справах дітей Золочівської районної державної адміністрації [PERSON], спеціалістів районного центру соціальної служби [PERSON] та [PERSON], провела обстеження житлово-побутових умов за адресою: [ADDRESS] та встановила, що сім'я складається з однієї особи - [PERSON], санітарний стан будинку незадовільний, відсутній ремонт, меблі, світло, дохід родини складає 200,00грн. на одну особу, мати покинула дитину на сторонніх осіб, не працює, на обліку у центрі зайнятості не перебуває, проживає за рахунок незначних заробітків, часто змінює співмешканців. Згідно даних адресно-довідкового бюро ГУДМС від 13.05.2017р. відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS], з 16.02.2004р. Отже, обстеження житлово-побутових умов проведено не за місцем проживання відповідача, акт не містить відомостей чи була присутня при його складанні відповідач [PERSON], на даний час позивачем не отримано відомостей щодо умов проживання відповідача, її доходів, засобів існування, відношення до дитини. Тож, вказаний акт про обстеження житлово-побутових умов не може бути належним доказом у даній справі відповідно до положень ст. 58 ЦПК України. На засідання комісії, яка вирішувала питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] не запрошувалась, від неї не були витребувані пояснення службою у справах дітей. Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жеребкування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Як вбачається з Висновку № 02-29/426 від 22.02.2017 р. Органу опіки та піклування Золочівської районної державної адміністрації в Харківській області [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO].н. (а.с.3). Суд не може погодитися з висновком, щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача та ставиться до нього критично, оскільки такий висновок винесено без достатніх правових підстав, він немотивований, не містить обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору негативного впливу на малолітню доньку [PERSON] з боку матері. Відповідно до вимог ст. 51 Конституції України та ст. 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Згідно ст. 150, ст. 151, ст. 152, ст. 155, ст. 163 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст.ст. 12, 14 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеею ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного i гармонійного розвитку її особистості потребує любові i розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою i відповідальністю своїх батьків i в усякому випадку в атмосфері любові i моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини , бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно ст. 9 Конвенції ООН права дитини держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до «Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок», схваленою Постановою Верховної Ради України від 05.03.1999р. № 475-XIV, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та міжнародного права стосовно сім'ї та жінок. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року N 789-XII, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року, з урахуванням змісту частин 7, 8 ст. 7 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав в силу ст. 166 СК України є виключною мірою. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В матеріалах справи відсутні переконливі докази винної поведінки [PERSON] щодо ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В силу ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed