Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Мельник Р. А., Міськрайонне управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпінь Головного управління Держгеокадастру у Київській області, у якому просили: - визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на Ѕ частину будинку, розташованого по [ADDRESS] у рівних частках у порядку спадкування за законом; - визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право на завершення процедури відведення земельної ділянки в оренду терміном на 49 років для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] сільради та відведення земельної ділянки в оренду терміном на 49 років для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] . Свої вимоги мотивували тим, що будинок по [ADDRESS] був придбаний [PERSON] (спадкодавцем) у період шлюбу з [PERSON] та на момент смерті останньому належала Ѕ цього будинку, а тому позивачі вважають, що вони мають право власності на зазначене нерухоме майно у порядку спадкування за законом. Крім того, позивачі зазначають, що рішеннями Білоцерківської сільради від 16 липня 2014 року № 539/1, від 21 січня 2015 року № 640/1 та від 18 грудня 2015 року № 16/2 померлому [PERSON] було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у довгострокову оренду, однак процедуру оформлення технічної документації та правовстановлюючих документів на земельні ділянки [PERSON] завершити не встиг, а тому позивачі вважають за можливе визнати за ними право на завершення цієї процедури. У судове засідання позивачі не з`явились. Подали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просили позов задоволити. У судове засідання представники Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Мельник Руслана Аліксерівна, Міськрайонне управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпінь Головного управління Держгеокадастру у Київській області не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Письмовий відзив до суду не надходив. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвали провести заочний розгляд справи. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 31 грудня 1983 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] . [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON] , яка 06 грудня 2013 року змінила своє прізвище з « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] . [INFO] [PERSON] помер, про що відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві було зроблено актовий запис № 21303 та видано свідоцтво про смерть від 26 грудня 2018 року серії [NUMBER] . 02 березня 2019 року Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою було зареєстровано Спадкову справу за № 63845705, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 55335392. Спадкоємцями за законом після померлого [PERSON] є його дружина [PERSON] та діти - [PERSON] , [PERSON] 30 липня 2019 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Фроловою А. О. винесено постанову про відмову у вчинені нотаріальних дій, а саме: видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Підставою для прийняття такого рішення слугувала відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно. Також, 30 жовтня 2019 року, згаданим нотаріусом була прийнята постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Вказана постанова прийнята у зв`язку з тим, що у документах, що підтверджують право власності на спадкове майно, виявлені розбіжності у даті угоди про розірвання договору дарування. Вказані обставини стали підставою для звернення позивачів до суду з цим цивільним позовом за захистом порушених, на їх думку, прав та інтересів. При встановлені фактичних даних, дослідженні матеріалів справи та пояснень сторін, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на таке. Відповідно до ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Статтею 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За приписами ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Також судом встановлено, що 16 червня 2007 року спадковий будинок був придбаний спадкодавцем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Федотовою О. В. за № 3958. 02 вересня 2008 року між померлим та його дочкою укладено договір дарування на 69/100 частки цього будинку, який у подальшому був скасований договором від 23 лютого 2010 року. У договорі купівлі-продажу, який був зареєстрований приватним нотаріусом Федотовою О. В. 16 червня 2007 року, іншим нотаріусом - Мельник Р. А. (третя сторона у справі) було внесено запис «Договір дарування 69/100 частини будинку скасовано договором про розірвання договору дарування 69/100 частини житлового будинку, посвідченого мною 24 лютого 2010 року». Оскільки у договорі містяться розбіжності у даті укладення договору, тому нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. Позивачі вказують, що відсутня можливість отримати належним чином виправлений договір, оскільки приватний нотаріус Мельник Р. А. припинила свою діяльність. Враховуючи наведене, доказів протилежного інші учасники справи не надали, тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог у частині визнання за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право на завершення процедури відведення земельної ділянки в оренду терміном на 49 років для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] сільради та відведення земельної ділянки в оренду терміном на 49 років для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] , суд зазначає таке. Відповідно до п.«г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав на земельні ділянки здійснюється, в тому числі шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України. Частиною 1 ст. 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акту на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано, право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців в порядку спадкування, за винятком випадків, на які поширюється дія п. 1 розд.«Перехідні положення Земельного кодексу України». Разом із тим, у Перехідних положеннях ЗК України визначено, у разі коли спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно до ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено у завершені процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання права на завершення приватизації та одержання державного акту про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. У п. 3.5 вказано, що правильною є практика судів, які у випадку не завершення процедури приватизації земельної ділянки яку розпочав за життя спадкодавець, та не встиг закінчити, визнають за спадкоємцем таке право. Як убачається з матеріалів справи, померлий [PERSON] розпочав процедуру приватизації згаданих вище земельних ділянок, відповідно до чинного законодавства України, проте не завершив її та не отримав правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Право на завершення процедури приватизації та отримання даної земельної ділянки у власність, яке належало померлому на момент відкриття спадщини, не припинилося внаслідок його смерті. При цьому, суд звертає увагу, що наявність чи відсутність відмови органу приватизації не є обов`язковим фактом, з яким закон пов`язує можливість ухвалення судом рішення про визнання за спадкоємцем права на завершення приватизації. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17. Ураховуючи вище викладене, суд вважає, що таке право в порядку спадкування на загальних підставах повинно перейти до позивачів, як спадкоємців померлого [PERSON] . При таких обставинах суд знаходить повністю обґрунтованими позовні вимоги у цій частині, у зв`язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява від 10 лютого 2010 року № 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v.), серія A,303-A, п. 29). На підставі ст. ст. 15, 16, 1217, 1218, 1223, 1233, 1268, 1276 ЦК України та

Outcome: approved