Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення кошті на оплату комунальних послуг. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 17.09.2002 року він та [PERSON] уклали шлюб, про що Нетішинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану складено актовий запис №211. В червні 2007 року сторони придбали однокімнатну квартиру в місті Нетішин, в якій вони проживав однією сім`єю до жовтня 2019 р. Відповідно до рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 25.10.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач зазначає, що він є основним квартиронаймачем і сплачує всі необхідні платежі за комунальні послуги (водопостачання та водовідведення, опалення; послуги ЖКО м. Нетішин) відповідно до ускладнених ним договорів з надавачами цих послуг, хоча фактично з жовтня 2019 року в квартирі не проживає. За період з жовтня 2019 року по квітень 2021 року Позивач сплатив за послуги Комунального господарства ВП Хмельницька АЕС ДП НАЕК «Енергоатом» кошти в сумі 18332 грн., з яких за водопостачання гарячою водою - 3775 грн., за водопостачання холодною водою - 4531 грн., за користування каналізацією - 7472 грн., за опалення квартири - 2353 грн. Позивач вказує, що відповідачка в добровільному порядку компенсувати свою частку сплачених ним за комунальні послуги коштів не бажає, а тому він вимушений звернутися до суду з вказаним вище позовом. На підставі наведеного, посилаючись на ст.ст. 64-68,191 ЖК України позивач просить стягнути з відповідача на його користь кошти за комунальні послуги в сумі 17155,50 грн. та судові витрати по справі. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову відповідачем до суду не подано. Будь-яких заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 24.05.2021 року вказана позовна заява прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. 02 листопада 2021 року після автоматичного розподілу, в порядку визначеному Положенням про автоматизовану систему документообігу суду, дану цивільну справу передано раніше визначеному складу суду, а саме на розгляд судді Стасюку Р.М. Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 04.10.2021 року вказана позовна заява прийнята до свого провадження, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювалися. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позовній заяві. Додатково позивач пояснив, що він в квартирі не проживає з 24.10.2019 року, доступу в квартиру немає. Відповідачка змінила замок в вхідних дверях, також позивач вказав, що звертався в поліцію, двері не ламав. Він сплатив борг в просить його стягнути з відповідача. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явилася. Суд, встановивши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що в позов слід відмовити зважаючи на таке. За ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч. 1 ст. 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. За ч. 1 ст. 544 Цивільного кодексу України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги, регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Згідно ст..15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у спосіб визначений ст.16 даного Кодексу. У свою чергу, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що між ним та [PERSON] 17.09.2002 року було укладено шлюб, про що Нетішинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану складено актовий запис №211. В червні 2007 року сторони придбали однокімнатну квартиру в місті Нетішин, в якій вони проживали однією сім`єю до жовтня 2019 року. Відповідно до рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 25.10.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач є основним квартиронаймачем і сплачує всі необхідні платежі за комунальні послуги (водопостачання та водовідведення, опалення; послуги ЖКО м. Нетішин) відповідно до ускладнених ним договорів з надавачами цих послуг (арк. спр.6-7), хоча фактично з жовтня 2019 року в квартирі не проживає. За період з жовтня 2019 року по квітень 2021 року [PERSON] сплатив за послуги Комунального господарства ВП Хмельницька АЕС ДП НАЕК «Енергоатом» кошти в сумі 18332 грн., з яких за водопостачання гарячою водою - 3775 грн., за водопостачання холодною водою - 4531 грн., за користування каналізацією - 7472 грн., за опалення квартири - 2353 грн. У відповідності до вимог ст.ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Отже, звертаючись до суду із позовною вимогою про стягнення коштів на оплату комунальних послуг згідно ст. 64 ЖК України, позивач повинен належними та допустимими доказами довести факт, що сторони дійсно перебували в зареєстрованому шлюбі, проживання відповідачки в вказаній квартирі, існування боргу з оплати комунальних послуг та самого погашення згідно відповідних квитанцій. Із наданих позивачем письмових доказів та його показань у судовому засіданні, судом встановлено наступне. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, єдиним власником квартири, який розташований за адресою: [ADDRESS] є позивач - [PERSON] (арк. спр. 4-5) Вказане стверджується договору №86/8938 від 26.10.2007 року укладеного між ДП НАЕК «Енергоатом» ВП Хмельницька АЕС з однієї сторони і квартиронаймачем [PERSON] , який є власником квартири [ADDRESS] . Згідно ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. На даний момент відсутнє рішення суду, що набрало законної сили - про визнання квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю та про визнання за відповідачкою - [PERSON] , в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на вказану квартиру. При цьому позивач у судовому засіданні стверджував, що на час звернення до суду він сплатив борг за комунальні послуги, проте на підтвердження сплати позивачем комунальних послуг за квартиру за адресою: [ADDRESS] жодної квитанції суду не надав. У процесі розгляду справи, позивач ані усних, ані письмових клопотань про витребування доказів суду не заявляв. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В силу приписів ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Так, ст.81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних права бо виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Водночас, звертаючись до суду із позовом про стягнення коштів на оплату комунальних послуг з [PERSON] , позивач надав доказ, який підтверджує лише факт що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] за якою як він стверджує виникла заборгованість за комунальні послуги, натомість жодних доказів, які підтверджують саму заборгованість - позивачем суду не надано. Крім того, позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що відповідач та позивач дійсно перебували в зареєстрованому шлюбі, не надано жодних доказів того, що відповідач проживає у вказаній квартирі. Зокрема, у позовній заяві та у судовому засіданні позивач посилався на те, що рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 25.10.2019 року шлюб між сторонами розірвано, однак позивач на підтвердження вказаного належного доказу суду не надав, що неможливо встановити, що [PERSON] та [PERSON] дійсно були подружжям. Крім того, позивач в судовому засіданні вказав, що відповідач, змінила замки у вхідних дверях квартири та те, що він звертався в поліцію, при цьому ані письмових, ані будь-яких інших доказів, передбачених ст.76 ЦПК України, суду не надає. З огляду на наведене вище, суд приходить до висновку про недоведеність належними та допустимими доказами позовних вимог позивача про стягнення коштів на оплату комунальних послуг, що у свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються. На підставі наведеного, та

Outcome: dismissed