Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ГУНП у Вінницькій обл., Державної казначейської служби України та просив стягнути за рахунок держави Україна шляхом списання коштів з Державного бюджету України в безспірному порядку, без врахування будь-яких податків, що можуть нараховуватися на цю суму на користь [PERSON] 500000 грн в якості відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач являється потерпілим у кримінальному провадженні № 12012010380000162, відомості про яке внесені до ЄРДР 22.11.2012 року. У зв`язку з вступом в силу Закону України «Про національну поліції» функції проведення досудового розслідування перейшли до органів поліції. Посилаючись на те, що внаслідок неправомірної бездіяльності органів досудового розслідування, ігнорування виконання службових обов`язків щодо захисту особи від злочинних посягань, чим завдано моральних страждань, а також на те, що досудове слідство триває понад розумні строки, просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 10.05.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 10.05.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування матеріалів кримінального провадження та його карти стаціонарного хворого. 28.05.2019 року відповідач ГУНП у Вінницькій обл. подало до суду відзив, відповідно до якого просило відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Так позивач свідомо не інформує, що отримані ним тілесні ушкодження та як наслідок набуття статусу потерпілого тісно пов`язані з обставинами кримінального провадження за вчинення злочинів передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 129 КК України, в рамках якого він визнаний винним. Проведення досудового розслідування з листопада 2015 року по даний час пояснюється, забезпеченням всебічності та неупередженості слідства. Бездіяльність або незаконність дій органів поліції щодо проведення слідства жодним судовим рішенням не встановлена. Також позивачем не надано доказів на підтвердження душевних страждань, які є підставою для відшкодування моральної шкоди. 03.06.2019 року [PERSON] засобами поштового зв`язку подав до суду відповідь на відзив якому виклав свої заперечення проти аргументів зазначених ГУНП у Вінницькій обл. Зокрема підставами та предметом позову являється не обставини отримання позивачем тілесних ушкоджень, а факт бездіяльності органів слідства. Стягнення з відповідачів моральної шкоди передбачено загальними нормами щодо відшкодування моральної шкоди завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Посилання відповідача на законність дій слідчого щодо затягування розгляду справи спростовується ухвалами суду від 06.12.2018 року та 12.02.2019 року. Ухвалою суду від 08.07.2019 року у справі призначено судово-психологічну експертизу. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 17.09.2019 року з метою вирішення клопотання експерта провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 23.09.2019 року за клопотанням позивача припинено проведення судово-психологічної експертизи. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов з підстав викладених у ньому та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача ГУНП у Вінницькій обл. в судовому засіданні заперечив проти позову з підстав викладених у відзиві та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Державної казначейської служби України до судового засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, хоча про місце, дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. Судом встановлено, що 22.11.2012 року до ЄРДР внесено відомості за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, в якому [PERSON] визнано потерпілим, кримінальне провадження № 12012010380000162. У зв`язку з набранням чинності Закону України «Про національну поліцію» з 07.11.2015 року проведення досудового розслідування кримінального провадження № 12012010380000162 здійснювали слідчі Головного управління Національної поліції у Вінницькій області. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2018 року зобов`язано слідчого СВ ЛВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області Новікова П.О. виконати усі необхідні слідчі дії для всебічного, повного, неупередженого досудового розслідування кримінального провадження та якнайшвидшого прийняття законного та неупередженого процесуального рішення за результатами розслідування кримінального провадження (на 8 а.с.). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.02.2019 року постанову старшого слідчого СВ Лівобережного відділення поліції Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області Новікова П.О. від 11.12.2018 року про закриття кримінального провадження №12012010380000162 від 22.11.2012 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, скасовано. Матеріали кримінального провадження №12012010380000162 від 22.11.2012 направлено до Лівобережного відділення поліції Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області для проведення додаткової перевірки (на 11-13 а.с.). Встановлено, що на момент пред`явлення позову досудове слідство органами поліції проводилось 3 роки 5 місяців та 29 днів, що не відповідає вимогам закону про розумний строк досудового розслідування. Аналіз ухвал винесених слідчими суддями 12.02.2018 року та 06.12.2018 року суд може зробити висновок, що слідчими н досі не виконано всі необхідні слідчі дії для всебічного, повного, неупередженого досудового розслідування кримінального провадження та якнайшвидшого прийняття законного та неупередженого процесуального рішення за результатами розслідування кримінального провадження. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтями 1173, 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; Згідно роз`яснень, даних у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При встановленні факту моральної шкоди суд керується критеріями загальнолюдських цінностей, на чому неодноразово наголошував у власних рішеннях ЄСПЛ. Зокрема в п. 74 рішення «Ігнаткіна проти України» констатуючи порушення права заявника на справедливий суду, ЄСПЛ наголошує, про необхідність недопущення національними органами невиправданих затримок тривалості провадження - «розумність» тривалості провадження має оцінюватися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, та також важливість предмета спору для заявника. Аналогічний постулат ЄСПЛ наводив в п. 95 рішення у справі «Таран проти України», окремо наголосивши, що розглянувши всі надані йому матеріали справи, Суд вважає, що Уряд не навів жодного факту чи аргументу, здатного переконати його, що така тривалість провадження за обставин цієї справи була обґрунтованою. Зважаючи на власну судову практику з цього питання, Суд вважає, що в цій справі тривалість провадження була надмірною і не відповідала вимозі «розумного строку». Отже, було порушення пункт 1 статті 6 Конвенції. Суд приймає до уваги доводи позивача, що факт бездіяльності органу слідства підтверджується необґрунтовано довгим проведенням досудового розслідування та додатково не потребує доведення судовим рішенням. Захисту прав позивача, як заявника в кримінальному провадженні, не відбулося, адже орган досудового розслідування фактично «імітує» розслідування поза межами розумного строку незважаючи на вказівки суду до вчинення дій та скасування завідомо необґрунтованої постанови слідчого, жодних ефективних дій з метою забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності, органом досудового розслідування не вчинено. З огляду на наведене суд приходить до переконання про наявність передбачених законом підстав для відшкодування завданої позивачу такими діями моральної шкоди. Оцінюючи розмір компенсації завданої позивачу [PERSON] моральної шкоди, суд враховує характер завданої шкоди, глибину душевних страждань позивача, тривалість завдання такої шкоди, а також вимоги розумності та справедливості, та визначає що в якості компенсації за спричинену моральну шкоду підлягає до стягнення 50000 грн. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). З врахуванням вищенаведеного суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди слід задовольнити частково, стягнувши з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача 50000 грн моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів в рівних частинах підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 500 грн, а також на користь позивача 400 грн в рахунок відшкодування понесених судових витрат, розрахованих пропорційно до задоволених позовних вимог На підставі викладеного та

Outcome: partial