Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Словянської міської ради, треті особа - [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. У судовому засіданні позивачка [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі і на їх обгрунтування зазначила про те, що 28 квітня 2002 року помер її двоюрідний дідусь- Михайлов [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді 3/10 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських, побутових будівель та споруд, який розташований за адресою: місто Словянськ, провулок Краматорський, № 5. Зазначена частина жилого будинку належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право приватної власності на будову, яке видане 19 січня 1981 року виконкомом Словянської міської ради. Право власності зареєстроване у реєстрі прав власності на нерухоме майно. При житті [PERSON] заповіт не складав. Спадкоємцями першої черги після його смерті за законом є по праву представлення його племінниці: мати позивачки - [PERSON], та тітка позивачки- Кабацька Л.Ю., які не прийняли спадщину після смерті [PERSON], але подали до Першої словянської державної нотаріальної контори 23 квітня 2013 року заяви про те, що вони до суду із заявами про поновлення строку на прийняття спадщини звертатися не будуть і не заперечують, щоб свідоцтво про право на спадщину було видане на імя її- позивачки по справі. Інших спадкоємців, які б мали право на отримання спадщини, немає. Постановою державного нотаріусу Першої словянської державної нотаріальної контори від 22 квітня 2013 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], з посиланням на те, що не надано доказів прийняття нею спадщини та рекомендовано було звернутися до суду із заявою про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини, із заявою про визнання права власності у порядку спадкування за законом, та звернутися із заявою до органів державної реєстрації прав за місцем розташування нерухомого майна для отримання інформації про наявність (відсутність) обтяжень та для реєстрації права власності. Згідно рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 25 липня 2013 року, яке набрало законної сили 05 серпня 2013 року, було встановлено факт її проживання однією сімєю з [PERSON] по провулку Краматорський, 5 у місті Словянську з літа 1996 року по день його смерті та їй було відмовлено у задоволенні заяви у частині встановлення факту прийняття спадщини після його смерті. Зазначену копію рішення суду нею було подано із відповідною заявою до Першої словянської державної нотаріальної контори, але до цього часу свідоцтва про право на спадщину на це нерухоме майно їй не видано, як не було видано таких свідоцтв і іншим особам. Вважає, що є спадкоємцем пятої черги четвертого ступеня споріднення та спадкоємцем четвертої черги як особа, яка проживала разом зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини, але вона не може отримати у нотаріуса відповідне свідоцтво про право на спадщину на це майно, про що є відповідна письмова відмова нотаріусу від 22 квітня 2013 року та усна рекомендація нотаріуса у лютому 2014 року про вирішення питання через суд шляхом визнання права власності за набувальною давністю. Між тим, вона з літа 1996 року і по теперішній час проживає у цьому будинку, до 28 квітня 2002 року однією сімєю з [PERSON] Вона користувалася і користується будинком як власник, сплачує усі необхідні платежі, здійснює поточні ремонтні роботи будинку і господарських будівель за власний кошт, користується земельною ділянкою, підтримує будинок і земельну ділянку у придатному для користуванні стані. За життя [PERSON] вони проживали однією сімєю, мали спільний бюджет та побут, вона доглядала за ним, вони мали взаємні права та обовязки, спільні витрати ( були сімєю у розумінні поняття, викладеного у статті 3 Сімейного кодексу України); після смерті - організувала його поховання та поминальні обіди. Ховали [PERSON] із цього будинку. Після смерті [PERSON] вона продовжує користуватися будинком, використовувати його за прямим призначенням для власного проживання. Вона підтримує будинок у придатному для проживання стані- ремонтує паркан, пічку, тощо, сплачує необхідні послуги, висаджує огородні культури та збирає врожай, тобто підтримує будинок та земельну ділянку у придатному для користування за прямим призначенням стані, що підтверджується актом з місця проживання та рішенням Словянського міськрайонного суду від 25 липня 2013 року. Ще при вселенні у будинок влітку 1996 року [PERSON] казав їй про бажання зробити документи на будинок на неї ( заповіт) і про згоду на її проживання у будинку. Оскільки він, ще при вселенні був особою похилого віку та страждав низкою захворювань, потребував стороннього догляду, то вона не питала у нього які саме документи він зробив і де вони є. Не довіряти рідній людині вона не могла, ще і тому, що він про це казав і іншим її родичам. Своєю наступною поведінкою від підтвердив, що він вважає саме її власницею належною йому частки будинку, оскільки усунувся від усіх питань, повязаних щодо утриманням нерухомого майна. Усім займалася позивачка- сплачувала необхідні послуги, робила поточні ремонтні роботи, тощо. Посилаючись на те, що вона проживає у будинку безперервно з літа 1996 року, володіння нерухомим майном було з її сторони протягом цього часу відкритим та добросовісним, з часу смерті [PERSON] вже минуло більше 10 років, та положення статті 344 ЦК України, відповідні розяснення, викладені у постановах Пленуму Верховного Суду України та Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, позивачка [PERSON] просила суд визнати за нею право власності власності за набувальною давністю відносно 3/10 частки жилого будинку, з відповідною частиною прилеглих господарських, побутових будівель та споруд, які розташовані за адресою: місто Слов`янськ, провулок Краматорський, №5. Представник відповідача- Слов'янської міської ради, який був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні. На адресу суду було подано два письмових клопотання від 26 травня 2016 року та 31 травня 2016 року про розгляд справи по суті у відсутність представника відповідача, винесення рішення на розсуд суду із урахуванням наявних у справі матеріалів. ( а.с. 67,96,100) Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим провести розгляд справи по суті у відсутність представника відповідача. Треті особи - [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні погодилися із заявленими позовними вимогами та пояснили, що їх дядька [PERSON] після смерті дружини залишився проживати у будинку один, тому влітку 1996 року до нього поселилася [PERSON], яка і по цей час постійно проживає у будинку та користується ним. Вони повністю згодні з рішенням суду від 25 липня 2013 року про встановлення факту її постійного проживання з [PERSON] однією сім'єю у цьому будинку. 23 квітня 2013 року кожна із них подала до державного нотаріусу письмову заяву про те, що вони до суду із заявами про поновлення строку на прийняття спадщини звертатися не будуть і не заперечують, щоб свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] відносно 3/10 часток жилого будинку було видане на її імя. Додаткова [PERSON] зазначила суду про те, що 27 лютого 2014 року вона оформила свої спадкові права після смерті батька [PERSON] та отримала відповідне свідоцтво у нотаріуса ще на 21/40 часток у цьому будинку. За документами її частина у будинку має самостійну нумерацію під літерою « а». Вислухавши пояснення позивачки, третіх осіб, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у їх сукупності, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. Відповідно до довідки комунального підприємства « Бюро технічної інвентаризації» міста Словянська від 11 жовтня 2013 року, яку було видано [PERSON], право власності на жилий будинок, розташований в місті Словянську по провулку Краматорському, № 5 за станом на 01 січня 2013 року зареєстроване:- на 3/10 частки за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Словянським міськкомунгоспом 19 січня 1981 року, дата реєстрації 19 січня 1981 року;- на 21/40 частки за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Першою словянською державною нотаріальною конторою 09 грудня 1998 року р. № 3-2617, дата реєстрації 11 грудня 1998 року та свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою словянською державною нотаріальною конторою 09 грудня 1998 року р. № 3-2618, дата реєстрації 11 грудня 1998 року ; - на 7/40 часток за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою словянською державною нотаріальною конторою 09 грудня 1998 року р.№ 3-2618, дата реєстрації 11 грудня 1998 року. Згідно матеріалів поточної інвентаризації, проведеної 24 жовтня 2001 року на земельній ділянці за вказаною адресою знаходяться наступні будівлі та споруди: житловий будинок « А-1» загальною площею 83,8 кв.м., житловою площею 60,8 кв.м., сарай « Б», літня кухня « В», сарай« Г», вбиральня « Д», вбиральня « Е», колодязь « №1», огорожа «№2», «№3».( а.с.37,87). Згідно інформаційної довідки, отриманої судом 20 травня 2016 року. із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] 27 лютого 2014 року отримала свідоцтво про право на спадщину відносно 21/40 часток жилого будинку за № 5, розташованого по провулку Краматорському у місті Словянську. ( а.с.52) Як убачається із свідоцтва про право власності на будівлю, яке було видане 19 січня 1981 року відділом комунального господарства виконкому Словянської міської ради, [PERSON] на право власності належить 3/10 частки жилого будинку за № 5, розташованого по провулку Краматорському у місті Словянську.( а.с.36,89) Відповідно до свідоцтва, яке було видане 29 квітня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Словянського міського управління юстиції, у цей день у книзі реєстрації актів про смерть за номером 721 була зареєстрована смерть 28 квітня 2002 року [PERSON] у віці 59 років.( а.с.15,76). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із 3/10 часток жилого будинку, розташованого по провулку Краматорському у місті Словянську. Із інформаційного листа від 30 травня 2016 року завідуючої Першою словянською державною нотаріальною конторою убачається, що за заявою позивачки [PERSON] була заведена спадкова справа № 407/2013 після померлого 28 квітня 2002 року громадянина [PERSON], який проживав та був зареєстрований в [INFO]. З заявою про неприйняття спадщини звернулися племінниці померлого [PERSON] та [PERSON]. Станом на 30 травня 2016 року свідоцтво про право на спадщину ще не видано. ( а.с.68) Із матеріалів спадкової справи № 407/2013, наданою Першою словянською державною нотаріальною конторою, убачається, що заповіти при житті [PERSON] не укладалися. Згідно постанови державного нотаріусу від 22 квітня 2013 року, за результатом наданих 22 квітня 2013 року [PERSON] документів: заяви про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок ( 3/10 частки) після смерті [PERSON]. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, з посиланням на те, що не було надано доказів прийняття нею спадщини та рекомендовано: звернутися до суду із заявою про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини, із заявою про визнання права власності у порядку спадкування за законом, та звернутися із заявою до органів державної реєстрації прав за місцем розташування нерухомого майна для отримання інформації про наявність (відсутність) обтяжень та для реєстрації права власності. ( а.с.81,30) За поясненнями [PERSON] у судовому засіданні зазначена постанова нотаріусу нею не оскаржувалася. Згідно рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 25 липня 2013 року, яке набрало законної сили 05 серпня 2013 року, було встановлено факт проживання [PERSON] однією сімєю з [PERSON] по провулку Краматорський, 5 у місті Словянську з літа 1996 року по день його смерті та їй було відмовлено у задоволенні заяви у частині встановлення факту прийняття спадщини після його смерті.( а.с.31-33, 82-86). Судом встановлено, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася 28 квітня 2002 року, тобто до набрання чинності ЦК 2003 року. Відповідно до розяснень, викладених в абзаці 3 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 « Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються ЦК 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК 2003 р. і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачкою [PERSON] було надано нотаріусу 04 вересня 2013 року копію вищевказаного рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 25 липня 2013 року і на час вирішення цього позову по суті нотаріусом не було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/10 частки жилого будинку після смерті [PERSON], що і було визнано нею під час судового розгляду. Матеріалами справи встановлено, що позивачка [PERSON] не була і на даний час не зареєстрована у [INFO], що і було визнано нею у судовому засіданні. При обгрунтуванні заявлених позовних вимог [PERSON] як у позовній заяві, так і безпосередньо у судовому засіданні було зроблено посилання на положення статті 344 ЦК України, як підстава визнання за нею права власності на 3/10 частки спадкового майна за набувальною давністю, бо вона з літа 19096 року постійно та безперервно проживає у цьому жилому будинку, відкрито володіє цим майном більше десяти років. Відповідно до частин 1 та 4 статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно ( набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Розуміючи під поняттям права володіння юридично забезпечену можливість фактичного планування особи над майном, для потреб статті 344 ЦК України моментом заволодіння майном варто вважати виникнення у особи можливості фактично панувати над чужим майном, поза волею та без відома законного власника, не знаючи про відсутність підстав для набуття права власності. Відповідно до розяснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, повязаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього часу набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявленняі протягом цьогго строку позову про його витребування набувальна давність не переривається( частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем ( правонаступником) вона є ( частина друга статті 344 ЦК). У пункті 11 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07 лютого 2014 року зазначено про те, що, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі ( а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. ( стаття 224 ЦПК). Таким чином визнання права власності за набувальною давністю можливе лише при сукупності обставин, а саме добросовісності, тривалості, безперервності, відкритості та безтитульності володіння. Частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Зі змісту норм статті 344 ЦК України убачається, що при вирішенні питання про набувальну давність суд має враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна, тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач як незаконний володілець, протягом усього часу повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, та він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Тобто позов про право власності за давністю володіння не може предявити законний володілець, тобто особа яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником. У такого володільця право власності на чуже майно має похідний та обмежений характер. Між тим, позивачка не надала суду доказів щодо наявності підстав добросовісного заволодіння нею спірним майном і безпосередньо у судовому засіданні нею було визнано те, що при поселенні у жилий будинок влітку 1996 року і весь час проживання у ньому до смерті 28 квітня 2002 року [PERSON], вона вважала, що саме він є власником цього нерухомого майна, якому і належить право при житті розпорядитися цим майном і останній обіцяв оформити на неї заповіт. Тобто з її пояснень та досліджених судом доказів достовірно вбачається, що при заволодінні чужим майном вона знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності на це майно. Проаналізувавши встановлені судом фактичні обставини по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачкою [PERSON] не доведено сукупності умов, для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, тому заявлені нею позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed