Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

У червні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на прибудову до квартири [ADDRESS], літ. а6-1 та визнання за ним право власності на перебудований гараж по [ADDRESS], літ. Д. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що 09 грудня 1975 року ним за договором купівлі-продажу була придбана квартира 2б по [ADDRESS], що складала 14/100 частин житлового будинку. Крім того, 14 вересня 1985 року позивачем на підставі договору купівлі-продажу була придбана квартира 2, по [ADDRESS], що склала 8/100 частин жилого будинку. Таким чином, [PERSON] став власником 22/100 частин жилого будинку по [ADDRESS] Позивач зазначив, що з метою поліпшення умов проживання ним було об`єднано дві вищезазначені квартири в одну та зроблено до неї прибудову. Після чого, власником також було перебудовано сарай, який він придбав разом з квартирою за договором купівлі продажу від 09 грудня 1975 року. Згідно висновку проведеного обстеження будівельних конструкцій квартири [ADDRESS], основні несущі конструкції знаходяться в задоволеному стані (категорії ІІ) і придатні для подальшої експлуатації, переобладнані приміщення квартири відповідають санітарним і протипожежним норм та не завдають негативну дію на основні несущі конструкції будівлі в цілому. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити посилаючись на підстави зазначені у позовній заяві, а також вказав, що здійснені прибудови відповідають вимогам будівельних норм і правил, не порушують прав інших осіб і за позивачем може бути визнано право власності на них. Представник Дніпропетровської міської ради у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив. Вислухавши пояснення представника позивача та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09 грудня 1975 року, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, №1-112, належить квартира [ADDRESS], що складає 14/100 частин житлового будинку, а саме: в жилому будинку А-1 2б-3 та 2б-4 жилі кімнати, площею 23,6 кв.м., сіни - а2, крильце - а6, сарай - Д. В загальному користуванні: уборна -1, воло колонка -4, огорожа 2,3 (а.с.4). Крім того, на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 1985 року, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, №2-3275, позивачу належить квартира [ADDRESS], що складає 8/100 частин житлового будинку, з яких: В-І гараж шл. блок, Г-І гараж шл. блоч., Д-І сарай шлак. блоч., під літ. В,Г - підвал шлак. бетон., Е,Ж - уборні дощ., №2,3 -огорожі, №4 - водоколонка, І -мощення (а.с.6). Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] здійснив перебудову, шляхом об`єднання двох вищевказаних квартир в одну, зробивши до неї прибудову. Після чого, позивачем було також перебудовано сарай, який він придбав разом з квартирою за договором купівлі продажу від 09 грудня 1975 року. В технічному паспорті на житловий будинок по [ADDRESS] ці перебудови зазначені як самочинне будівництво та позначені літ. а6-1 та Д (а.с.8-17). Згідно висновку проведеного обстеження будівельних конструкцій квартири [ADDRESS], основні несущі конструкції знаходяться в задоволеному стані (категорії ІІ) і придатні для подальшої експлуатації, переобладнані приміщення квартири відповідають санітарним і протипожежним норм та не завдають негативну дію на основні несущі конструкції будівлі в цілому (а.с.17-34). Згідно ст. 373 ЦПК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Частиною 3 ст. 375 ЦК України - передбачено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України - житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦПК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Згідно з пунктом 3.1 розділу ІІІ «Прийняття в експлуатацію об'єктів» Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91 «Про затвердження Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж» - прийняття в експлуатацію об'єктів здійснюється безоплатно Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами за результатами технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж та за наявності документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, шляхом реєстрації поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації, яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку. Таким чином, встановивши вказані обставини на підставі зібраних по справі доказів, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на прибудову до квартири [ADDRESS], літ. а6-1 та визнання за ним право власності на перебудований гараж по [ADDRESS], літ. Д., являються необґрунтованими і не підлягають задоволенню, оскільки відсутні докази відведення для цієї мети земельної ділянки та оформлення декларації. Окрім того, належного дозволу чи належно затвердженого проекту на будівництво та переобладнання даних споруд в установленому законом порядку позивач не отримував, так само як і згоду усіх співвласників. Що стосується посилань позивача на визнання за ним права власності на підставі ч. 2 ст. 383 ЦК України, то дані посилання є безпідставними та не обгрунтованими, оскільки дана норма передбачає що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. А позивач є власником частини житлового будинку, які виділені в самостійні житлові приміщення та зареєстровані як квартири. Крім того, позивачем не було здійснено просто ремонту, а були здійснені переобладнання з самочинним будівництвом прибудови без належних дозволів чи належно затвердженого проекту на будівництво. Тому, не підлягає застосування даної правової норми, а саме ч. 2 ст. 383 ЦК України до вимог які заявлені позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed