Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

У червні 2016 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому, з урахуванням поданих у березні 2017 року уточнень до позовної заяви, просить постановити рішення, яким в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 2 636 438, 13 грн., яка складається з кредиту в розмірі 49 623,83 долари США, відсотків в розмірі 46 731,31 доларів США та штрафу за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 29 607,61 грн., звернути стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотечного договору від 15 грудня 2006 року, що був укладений між публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №5520, а саме: на житловий будинок, що знаходиться за адресою: м. Львів смт. Брюховичі, вул. Житня, 11, загальною площею 213,9 кв.м, житловою площею 117,4 кв.м, зі всіма його приналежностями, реєстраційний номер 16393821, та на земельну ділянку, площею 0,0479 га, на якій розташований житловий будинок, переданий в іпотеку, кадастровий номер земельної ділянки: 4610166300:02:002:0018, шляхом визнання права власності за публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]», за вартістю, визначеною на момент переходу права власності, на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 15 грудня 2006 року між відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]», яке у звязку зі змінами в законодавстві перейменовано на публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський [PERSON]» (скорочена назва ПАТ «ВіЕйБі Банк») та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №143/06сп, згідно якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США, зі сплатою 12,8% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 2026 року. Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за №63 від 20 березня 2015 року було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків [PERSON] Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №213 від 22 лютого 2016 року строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та повноваження ліквідатора продовжено до 19 березня 2018 року включно. Банк виконав умови кредитного договору та надав відповідачу [PERSON] кредит, а останній зобовязався повернути кредит, сплатити відсотки та комісію у строки та у розмірі, передбачені кредитним договором та додатковими угодами до нього. З метою забезпечення виконання зобовязання за вищевказаним кредитним договором №143/06сп між банком та відповідачем [PERSON] 15 грудня 2006 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №5520. Предметом іпотеки є: житловий будинок, що знаходиться за адресою: м. Львів смт. Брюховичі, вул. Житня, 11, загальною площею 213,9 кв.м, житловою площею 117,4 кв.м, зі всіма його приналежностями, реєстраційний номер 16393821. Іпотека також поширюється на земельну ділянку, площею 0,0479 га, на якій розташований житловий будинок, переданий в іпотеку, кадастровий номер земельної ділянки: 4610166300:02:002:0018. Предмет іпотеки є власністю відповідача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 15 грудня 2006 року. Згідно з п.7.1. іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання зобовязання (або тієї чи іншої його частини), воно не було виконано. Відповідно до ч. 1 п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Враховуючи той факт, що місце проживання ([ADDRESS]) іпотекодавця відрізняються від адреси предмета іпотеки (м. Львів, смт. Брюховичі, вул. Житня, 11), то вищевказаний предмет іпотеки не підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Однак відповідач [PERSON] належним чином свої зобовязання за вищевказаним кредитним договором відповідно до графіку погашення кредиту не виконує, заборгованість погасив лише частково та станом на 27 серпня 2015 року допустив заборгованість 2 634 438,13 грн., з яких: кредит - 49 623,83 доларів США, відсотки 46 731,31 доларів США, штраф та пеня за несвоєчасне погашення кредиту 29 607,61 грн. У 2010 році банк звертався до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, однак між сторонами було досягнута домовленість про підписання мирової угоди, та 30 серпня 2012 року ухвалою Галицького районного суду м. Львова було визнано мирову угоду, відповідно до умов якої, сторони домовились, що боржники зобовязуються до 30 червня 2015 року сплатити заборгованість за кредитним договором в сумі, яка вказана у п.3 мирової угоди. Однак, відповідачем не було вчасно, тобто до 30 червня 2015 року, та повністю виконано умови мирової угоди. У звязку з невиконанням відповідачем умов мирової угоди, він, позивач, змушений з звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів. З огляду на вищезазначене, просить постановити рішення, яким позов задовольнити. В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, покликаючись на обставини, які викладені в позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили, покликаючись на доводи, які викладені у долученому до справи письмовому запереченні. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що 15 грудня 2006 року між ВАТ «Всеукраїнський [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» (скорочена назва ПАТ «ВіЕйБі Банк») та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №143/06сп, згідно якого банк надає відповідачу кредит у розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США, зі сплатою 12,8% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 2026 року. Відповідно до п.1.2. кредитного договору цільове використання кредиту проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 15 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], що укладений між позичальником [PERSON] та [PERSON], згідно якого позичальник придбає у власність нерухоме майно, що знаходиться за адресою: Львівська область, смт. Брюховичі, вул. Житня,11. Відповідно до п.п. а), б), в) п.2 цього кредитного договору в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань щодо погашення кредиту власник [PERSON] укладає з банком договір іпотеки житлового будинку, загальною площею 213,9 кв.м, який знаходиться за адресою: Львівська область, смт. Брюховичі, вул. Житня,11, та є фінансова порука з боку [PERSON] і ТзОВ «Тиверія». Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за №63 від 20 березня 2015 року було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків [PERSON] Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №213 від 22 лютого 2016 року строк здійснення процедури ліквідації ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та повноваження ліквідатора продовжено до 19 березня 2018 року включно. Банк виконав умови кредитного договору та надав відповідачу [PERSON] кредит, а останній зобовязався повернути кредит, сплатити відсотки та комісію у строки та у розмірі, передбачені кредитним договором та додатковими угодами до нього. З метою забезпечення виконання зобовязання за вищевказаним кредитним договором №143/06сп між банком та відповідачем [PERSON] 15 грудня 2006 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №5520. Предметом іпотеки є: житловий будинок, що знаходиться за адресою: м. Львів смт. Брюховичі, вул. Житня, 11, загальною площею 213,9 кв.м, житловою площею 117,4 кв.м, зі всіма його приналежностями, реєстраційний номер 16393821. Іпотека також поширюється на земельну ділянку, площею 0,0479 га, на якій розташований житловий будинок, переданий в іпотеку, кадастровий номер земельної ділянки: 4610166300:02:002:0018. Предмет іпотеки є власністю відповідача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 15 грудня 2006 року. Вищевказані обставини підтверджуються поясненнями в судовому засіданні представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], його представника [PERSON], долученими до справи копіями вищевказаних кредитного договору №143/06сп від 15 грудня 2006 року, іпотечного договору від 15 грудня 2006 року, іншими зібраними у справі доказами та ці обставини ніким з учасників процесу не оспорювалися. Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Положеннями ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення на предмет іпотеки відповідно до цього закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобовязаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Пунктами 7.1., 7.4., 7.5. вищезазначеного іпотечного договору, який був укладений 15 грудня 2006 року між ВАТ Всеукраїнський [PERSON]» та відповідачем [PERSON] дійсно передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором в цілому або в тій чи іншій його частині та /або невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем обовязків, встановлених цим договором, в цілому або в тій чи іншій його частині, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання по кредитному договору в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-які особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору. Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п.7.4. цього договору. Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ч. 1 ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Положеннями ст.ст.10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У справах про дискримінацію позивач зобовязаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у звязку з повідомленням ним або членом його сімї про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою обовязок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з приписами ст. 61 цього ж Кодексу обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Приписами ст. 59 цього ж Кодексу визначено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку. Заявляючи вимоги про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом визнання права власності позивач зазначив, що розмір заборгованості відповідача [PERSON] за кредитним договором №143/06сп від 15 грудня 2006 року становить 2 636 438, 13 грн., а також зіслався на те, що відповідач [PERSON] в будинку №11 по вул. Житній в смт. Брюховичі м. Львова не проживає. При розгляді справи судом встановлено, що вищевказаний житловий будинок виступає як забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за споживчим кредитом, наданим йому в іноземній валюті. Відповідач [PERSON] хоч не зареєстрований, однак фактично постійно проживає в [INFO] м. Львова, загальна площа якого не перевищує передбачений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розмір 250 кв.м для житлового будинку та позивачем не надано доказів того що у власності відповідача [PERSON] є інше нерухоме житлове майно. Крім цього, судом встановлено, що у провадженні Галицького районного суду м. Львова перебувала цивільна справа №2-3170/2011 за позовом ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» до [PERSON], [PERSON], товариства з обмеженою відповідальністю «Тиверія» про стягнення заборгованості за кредитним договором №143/06сп від 15 грудня 2006 року. В процесі судового розгляду між сторонами по справі було укладено мирову угоду, яка була визнана ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 30 серпня 2012 року та вказана ухвала суду ніким не оскаржувалась і набрала законної сили. За умовами цієї мирової угоди сторони домовились, зокрема, припинити зобовязання боржників перед стягувачем за кредитним договором №143/06сп від 15 грудня 2006 року, укладеним між ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON] в частині сплати заборгованості за кредитним договором. Сторони також домовились, що сума заборгованості боржника [PERSON] перед банком за вказаним кредитним договором на день укладення мирової угоди становить 582 110,84 грн., яку боржники зобовязались погасити щомісячною обовязковою до сплати сумою в розмірі не менше 16 000,00 грн. відповідно до наведеної в мировій угоді таблиці (з серпня 2012 року до 30 червня 2015 року). Відповідно до положень ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обовязків сторін та предмета позову. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди суд розяснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд. Суд не визнає мирової угоди у справі, в якій одну із сторін представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. З огляду на вищенаведене суд вважає, що сторони, уклавши мирову угоду, фактично дійшли спільної згоди визначити заборгованість відповідача за кредитним договором в конкретному розмірі та в гривнях, а не в іноземній валюті. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він сумлінно сплачував заборгованість за кредитним договором відповідно до умов укладеної мирової угоди. Однак в подальшому, коли була введена тимчасова адміністрація та почалась процедура ліквідації ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]», він приходив в різні відділення цього банку в м. Львові, щоб зясувати куди необхідно вносити кошти, та йому пояснювали, що слід чекати повідомлення про те, куди він в подальшому має вносити грошові кошти на погашення заборгованості. В кінці 2014 року діяльність практично всіх відділень банку в м. Львові була припинена та невиконання зобовязань згідно укладеної мирової угоди сталось не з його вини. Він погоджується на сплату заборгованості згідно укладеної мирової угоди, а в задоволені позову про звернення стягнення на його нерухоме майно шляхом визнання за банком права власності просить відмовити. Судом також встановлено, що в даний час у провадженні Галицького районного суду м. Львова перебуває цивільна справа №461/1875/17 за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» [PERSON] до відповідача [PERSON], [PERSON]-М.В., ТзОВ «Тиверія» про спонукання до виконання умов мирової угоди, яка була визнана ухвалою Галицького районного суду м. Львова в цивільній справі №2-3170/2011 від 30 серпня 2012 року. З долученої до справи копії позовної заяви в цій справі вбачається, що станом на час предявлення позову у березні 2017 року розмір заборгованості відповідачів за кредитним договором становить 410 110,00 грн., яку позивач і просить стягнути з відповідачів. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на житловий будинок та земельну ділянку в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором шляхом визнання права власності слід відмовити. Доводи представника позивача на підтримання позовних вимог, на думку суду, є непереконливими, а тому такі доводи суд не може покласти в основу свого рішення і задовольнити позов.

Outcome: dismissed