Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] , в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, третя особа -об`єднане Маріупольське управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просив стягнути з держави Україна за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь [PERSON] шкоду, заподіяну Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області в сумі 115 742,88 грн. Допустити негайне виконання рішення у розмірі місячного розміру пенсії позивача. Встановити судовий контроль за виконанням рішення суду. В обґрунтування позову, представник позивача посилається на те, що позивач здобув право на отримання пенсії за віком, що посвідчується пенсійним посвідченням № [NUMBER] від 28 червня 1988 року. Позивач перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України Донецької області м. Донецьк. У зв`язку із набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №595, якою затверджений Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей у населеному пункті, де мешкав позивач було припинено здійснення повноважень відповідним органом Пенсійного фонду України, а також зупинені до моменту повернення окупованої території під контроль органів державної влади видатки з державного бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Внаслідок цього позивач, не маючи інших джерел існування крім пенсії, звернулася із заявою про взяття на облік та на продовження виплат пенсії до іншого територіального органу Пенсійного фонду України. У листопаді 2014 року позивач стала на облік до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецької області (далі - Маріупольське об`єднане управління). З цього часу і до квітня 2017 року відповідач нараховував пенсійне забезпечення позивачу та перераховував належні до виплати суми на картковий рахунок, який був відкритий на ім`я позивача в акціонерному товаристві «Ощадбанк». У квітні 2017 року на картковий рахунок позивача не була зарахована щомісячна пенсія, відповідач протиправно зупинив виплату пенсії позивачу. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2018 року визнано протиправною бездіяльності Маріупольського об`єднаного управління щодо невиплати пенсії [PERSON] з дня припинення її виплати. Зобов`язано Маріупольське об`єднане управління поновити нарахування та виплату [PERSON] пенсії і сплатити заборгованість по ній з дня припинення її виплати. У зв`язку з тим, що Маріупольське об`єднане управління не виконало в добровільному порядку рішення суду державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відкрив виконавче провадження № 58007461.Маріупольське об`єднане управління фактично відмовилося виконувати судове рішення, державний виконавець направив повідомлення до правоохоронного органу та виніс постанову від 17 січня 2020 року про закінчення виконавчого провадження № 58007461. Листом від 11 липня 2019 року Маріупольське об`єднане управління фактично відмовилося відновити нарахування та виплату пенсії [PERSON] з квітня 2017 року, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365 зі змінами від 25 квітня 2018 року №335. У зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення позивачу нанесена шкода у неотриманні пенсіїу розмірі недоотриманої суми пенсії та компенсації за несвоєчасну виплату пенсії. У зв`язку з чим, представник позивача просив стягнути з відповідача за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь [PERSON] у розмірі 115 742,88 грн. Представник позивача просив розглядати справу у його відсутність та відсутність його представника. Ухвалою судді від 15 травня 2020 року в справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 05 червня 2020 року позивач надав додаткові пояснення, в яких зазначив, що посилання відстрочення виплати пенсії позивачу на підставі постанови Кабінету Міністрів України є шкодою, яка завдана позивачу. Протиправна бездіяльність Маріупольського об`єднаного управління призвела до погіршення майновогостану позивача. 05 серпня 2020 року від Міністерства юстиції України надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує на те, що Міністерство не є належним відповідачем у справі, оскільки у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, держава бере участь як відповідач через орган, діями якого заподіяно шкоду. В даному випадку таким органом є Пенсійний фонд України. Крім того, рішення суду про виплату коштів з державного бюджету виконуються Державної казначейською службою України за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету, у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків. Таким чином збитки у вигляді недоотриманої пенсії не можуть бути відшкодовані як безспірне списання за рішенням суду в порядку, передбаченому статтею 25 Бюджетного кодексу, оскільки не належать до реальних збитків. Разом з тим, позивач намагається обійти процедуру, встановлену чинним законодавством щодо погашення заборгованості з виплати пенсії за рішенням суду. 07 серпня 2020 року від Маріупольського об`єднаного управління надійшов відзив, в якому вказано, що під час подання позовної заяви позивач порушив норми процесуального права, оскільки зазначена справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Крім того, механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного бюджету встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року №440. Виплата пенсії проводиться з бюджету Пенсійного фонду України, в той час як рішення суду щодо стягнення грошових коштів з державного бюджету регулюється Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», де стягнення коштів проводиться за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Водночас постанова про закінчення виконавчого провадження не була оскаржена позивачем, тому позивач має право на повторне подання виконавчого листа до примусового виконання. 23 вересня 2020 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення, в яких вказано, що боржник - Маріупольського об`єднаного управління відмовляється виконувати судове рішення і виконавче провадження закінчено у зв`язку з неможливістю виконати обов`язкове судове рішення без участі боржника. Однак під час визначення відповідачів у справі, необхідно врахувати, що саме позивач може законодавчо обґрунтувати відповідного відповідача, який представляє саме Державу, а не як самостійний орган державної влади. Тому відповідачем по відшкодуванню шкоди є саме Держава, а не орган державної влади, яким є Пенсійний фонд України і відповідно до чинного законодавстві він не може представляти державу, як особа безпосередньо завдала шкоду позивачу. При цьому, позивач послався на постанову Верховного Суду від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17. В судове засідання позивач та його представник не з`явились. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності. В судовому засіданні представники відповідача - Міністерства юстиції України, проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення представників відповідача, дослідивши матеріали справи, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступного висновку. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина. Відповідно достатті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Згідно зі статті 107 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов`язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом. Суд установив, що позивач має право на отримання пенсії за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № 38727 від 28 червня 1988 року. Позивач перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України Донецької області м. Донецьк. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2018 року визнано протиправною бездіяльності Маріупольського об`єднаного управління щодо невиплати пенсії [PERSON] з дня припинення її виплати. Зобов`язано Маріупольське об`єднане управління поновити нарахування та виплату [PERSON] пенсії і сплатити заборгованість по ній з дня припинення її виплати. 14 грудня 2018 року судом оформлено і видано виконавчий лист. 08 січня 2019 року державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі - Відділ) відкрив виконавче провадження № 58007461 по примусовому виконанню зазначеного судового рішення. У травні 2019 року Відділ звернувся до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання судового рішення, а саме: із «зобов`язання Маріупольське об`єднане управління поновити нарахування та виплату [PERSON] пенсії і сплатити заборгованість по ній з дня припинення її виплати» на «стягнення з Маріупольського об`єднаного управління нарахованої згідно з розрахунком за пенсійною справою №914110802643 заборгованості за період з 01 квітня 2017 року до 31 грудня 2018 року у розмірі 102679,44 грн на користь [PERSON] ». Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року в задоволенні заяви Відділу відмовлено. 17 січня 2020 року державний виконавець Відділу прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі частини третьої статті 63 Закону України «Про виконавче справдження», відповідно до якої невиконання боржником рішення, яке не може бути без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Відповідно до частини першоїстатті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 8 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини другоїстатті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16. У даному випадку позивач, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звертався про перерахунок пенсії . Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум. Судом установлено, що при обрахуванні розміру збитків, позивач виходив із свого права на отримання відшкодування шкоди, у вигляді недоотриманої пенсії. Зміст позовних вимог та встановлені судом обставини справи, дають підстави для висновку, що позивач при розрахунку розміру заподіяної шкоди , виходив із вірогідності таких збитків, які ймовірно могли бути йому завдані діями 3-ї особи, які він вважає неправомірними. Водночас, доказів реальної можливості отримувати вказаний дохід позивачем не надано, що вказує на наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення. Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил вищевказаної статті, оскільки її першою частиною визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. В даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності Міністерства юстиції України, дії відповідача щодо невиплати пенсії позивачу не визнавались незаконними. Крім того, невиконання рішення суду не може на пряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частин 1,2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно достатті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Ураховуючи наведене та виходячи із обставин, встановлених судом, приходить до висновку щодо недоведеності позивачем реального завдання йому шкоди відповідачем- Міністерством юстиції України у заявленій до стягнення суми. Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed