Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування виконавчий комітет Кам`янської міської ради про захист права власності і усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивує тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу належить квартира [ADDRESS] . На теперішній час окрім неї в квартирі зареєстровані, її сестра [PERSON] [INFO] та племінниця [PERSON] [INFO] . Сестра та племінниця без поважних причин не мешкають в квартирі з 2018 року, претензій на житло не заявляють та не цікавляться ним, кореспонденція на їх ім`я не приходить. Участі в утриманні квартири не приймають. Місце їх проживання на теперішній час їй не відомо. Позивач зазначає, що оскільки, мати з дитиною понад встановлені строки не проживають у вищезазначеній квартирі, просить визнати їх, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою. Ухвалою суду 15.06.2020 року, прийнято позовну заяву до розгляду та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 29.09.2020 року підготовче судове засідання закрите, цивільну справу призначено до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] в судове засідання з`явилась. Позовні вимоги підтримала та просила визнати її сестру та племінницю такими, що втратили право користування жилим приміщенням- квартирою. Оскільки вони тривалий час не проживають в даній квартирі, комунальні послуги не сплачують. Відповідачка у судове засідання не з`явилась. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до положень ч.1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивачка проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст. 280 та відповідно до ч.1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Від представника Служби у справах дітей Кам`янської міської ради 28.07.2020 року через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника. Суд, вислухавши пояснення учасників розгляду справи, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.02.2002 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу, Огнєвою Н.О., та зареєстрований в реєстрі за № 907, належить квартира [ADDRESS] . (а.с.10). Згідно довідки № 2/9513 від 05.06.2020 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] - [INFO] (а.с.8) Згідно акту № 134 від 03.06.2020 р. про не проживання, який завірений КП «Управляючою компанією по обслуговуванню житлового фонду» Кам`янської міської ради - Ляшева Надія Володимирівна та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживають з 2018 року (а.с. 9) З висновку Органа опіки та піклування виконавчий комітет Кам`янської міської ради від 21.07.2020 року № 8 вих-20/500 вбачається, що зняття з реєстрації малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з адреси: [ADDRESS] є недоцільним. Верховним Судом України в постанові від 10 липня 2019 року у справі № 465/7083/13-ц, визначено, що неповнолітні діти не можуть самостійно визначити своє місце проживання, а тому сам по собі факт непроживання, не може бути безумовною підставою для визнання неповнолітніх такими, що втратили право користування житлом. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст.89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 391 ЦК України встановлено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК України, зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно положень ч. 1 ст. 71, ст. 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Однак, як вбачається з акту № 134 про не проживання від 03.06.2020 року, сам факт про не проживання в квартирі [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] зафіксовано 03.06.2020 року, позовна заява про захист права власності і усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням була подана до суду 12.06.2020 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що вищезазначений акт не може бути доказом, відсутності [PERSON] та [PERSON] за місцем їх реєстрації протягом 6 місяців. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно ч.ч. 1,2, 3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української строки у жилому приміщенні без поважних причин. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Правом вільно обирати собі місце проживання наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років (ч. 2, 6 ст. 29 ЦК України). Суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, проживання неповнолітньої разом з матір`ю [PERSON] поза межами квартири позивача, в якій дитина зареєстрована, не свідчить про залишення житла, в якому вона зареєстрована, та не призводить до втрати нею права користування таким. Більш того, належних та достатніх доказів на підтвердження того, що неповнолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано і судом також не встановлено. Такі обставини унеможливлюють визнання цієї дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того, у всіх діях щодо дитини, до досягнення нею повноліття, незалежно від того, ким вони здійснюються, має бути забезпечено якнайкраще врахування інтересів малолітньої дитини, що випливає з положень статті 27 Конвенції про права дитини, статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 7 СК України. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Зазначені висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 04 липня 2018 року справа № 711/4431/17, провадження № 61-11933св18, та від 24 жовтня 2018 року справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18. Враховуючи обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано належних доказів відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. За загальним принципом доказування та подання доказів відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача Оскільки суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то судові витрати понесені позивачем покладаються на нього та поверненню не підлягають.

Outcome: dismissed