Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

У червні 2010 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення. Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] в с.Шпитьки. А відповідачка безпідставно проживає в даному будинку та чинить перешкоди йому в користуванні своєю власністю. Просив суд виселити [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS] в с. Шпитьки. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2013 року позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. При розгляді справи [PERSON] подала суду зустрічну позовну заяву. Свої вимоги мотивувала тим, що вона разом з [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 09 липня 1999 року по 23 лютого 2008 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Від спільного проживання мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. У період спільного приживання на подарованій [PERSON] земельній ділянці ними було розпочато самочинне будівництво житлового будинку в с. Шпитьки по [ADDRESS]. Будинок вони будували разом до 23 лютого 2008 року, тобто до того часу як вона з [PERSON] припинили спільне проживання. Після чого вона продовжила будівництво будинку та фактичного завершила будівництво за власні кошти. Оскільки іншого житла вони не мають, тому проживає разом зі своїми неповнолітніми дітьми в даному будинку. Оскільки вона проводила добудову будинку за власні кошти, тому має право на 2/3 частини даного будинку. Просила суд встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу її та [PERSON] з 09 липня 1999 року по 23 лютого 2008 року; визнати за нею право власності на 2/3 частини будівельних матеріалів, вкладених в конструктивні елементи житлового самочинного незавершеного будівництвом житлового будинку, що знаходиться в с. Шпитьки, [ADDRESS] Києво-Святошинського району Київської області, та виділити їй 2/3 частини конструктивних елементів будинку в натурі. При розгляді справи [PERSON] неодноразово уточнювала позовні вимоги. Вказала, що з 2003 року вона та [PERSON] вирішили будувати житловий будинок на земельній ділянці, яка була подарована відповідачу. Протягом 2004-2007 років вони разом придбавали та будували житловий будинок за спільні сімейні кошти, за згоди [PERSON] саме на його земельній ділянці, для спільного проживання однією сім'єю. Після завершення будівництва вони в 2007 році прийняли рішення про реєстрацію права власності на збудований житловий будинок, для чого відповідач видав на її ім'я довіреність. Оскільки будівництво житлового будинку відбувалось за час їх проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, тому на дане майно поширюються норми сімейного кодексу і воно є спільним майном подружжя. Самостійно звернутись до уповноважених органів вона не може, бо не є власником земельної ділянки. Вважає своє право порушеним, тому звернулась до суду за захистом порушених прав. Остаточно просила суд встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу її та [PERSON] з 09 липня 1999 року по 23 лютого 2008 року; визнати право спільної сумісної власності на житловий будинок по [ADDRESS] в с. Шпитьки Києво-Святошинського району Київської області, за [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що вона з відповідачем познайомилась в 1996 році, згодом з 09 липня 1999 року почали проживати разом. За час спільного проживання їздили разом на море відпочивати, мали спільний бюджет, спільно приймали рішення щодо планування витрат, їздили разом купувати продукти, вели спільне господарство, свята проводили разом, купили автомобіль, оформили на неї, а відповідача вписали в техпаспорт. Вказала, що вони мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. На спільній сімейній нараді ними було прийнято рішення про будівництво житлового будинку для їх проживання. Будували разом, складали кошти, спільно вирішували що і як купувати. Оскільки коштів не вистачало, ними було прийняте рішення про оформлення кредиту для завершення будівництва. Спочатку кредит погашали удвох, потім після припинення шлюбних відносин, вона сплачувала самостійно приблизно рік. Зважаючи на відсутність роботи, почав сплачувати відповідач. Після завершення будівництва, вона проживала в даному будинку і за рішенням суду була вимушена виселитись. В даний час будівництво будинку майже завершилось. Просили задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову заперечували. Суду пояснив, що сторони дійсно проживали разом з 09 липня 1999 року по кінець2003-початок 2004 року та мають спільну дитину. У подальшому спілкувались як батьки неповнолітньої дитини. Земельна ділянка належить йому на підставі договору дарування. Будівництво велось ним та його батьками. Вони проживали окремо. Дана обставина підтверджується і рішенням суду про стягнення аліментів. Приблизно на 2006 рік будівництво було майже завершено. За його згоди вона в 2007 році вселилась в спірний будинок. Просили відмовити в задоволенні позову. У судове засіданні представники Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, публічного акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» не з'явились. Шпитьківська сільська рада направила суду письмове пояснення по справі. Позовні вимоги [PERSON] підтримали. Просили задоволити позов. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім'ї має одинока особа. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. При розгляді справи судом встановлено, що 10 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі РАЦС Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області. У них в шлюбі народився син [PERSON], [INFO]. Позивачка [PERSON] має дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. [PERSON] та [PERSON] мають спільну неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO] року народження. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Відповідно до ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь в справі. При розгляді справи представник відповідача визнавав позов в частині спільного проживання сторін до початку 2004 року-кінець 2003 року. У подальшому заперечував їх спільне проживання, посилаючись в тому числі й на наявність рішення про стягнення аліментів як підтвердження не проживання однією сім'єю. Встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 квітня 2006 року стягнено аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO]. З матеріалів справи та протоколу судового засідання вбачається, що неповнолітня дитина перебуває на утриманні [PERSON] та проживає разом з нею. Разом з тим, при розгляді цієї справи суд не досліджував факт проживання сторін разом, часу такого проживання, ведення спільного господарства, тощо. Також відповідач не подав доказів яким чином дане рішення виконувалось. При розгляді справи представник відповідача стверджував, що кожна із сторони проживали окремо, відповідно до зареєстрованого місця проживання, що зазначено в паспортах сторін. На спростування даних тверджень, позивачка надала суду довідку №959 від 11 липня 2012року виконавчого комітету Шпитькіської сільської ради Києво-Святошинмького району Київської області, за якою [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] в с.Шпитьки, але місцем постійного проживання є будинок по [ADDRESS] в с. Шпитьки. Також відповідно до акту депутата від 29 травня 2013 року [PERSON] не проживала за місцем реєстрації. Даний акт складений на підставі пояснень жителів гуртожитку. Крім того, за даною адресою відповідачка зареєстрована з 26 квітня 2002 року, тобто ще за часів їх спільного проживання. При цьому, на період сумісного проживання [PERSON] реєстрації не змінювала. 11 серпня 2007 року [PERSON] видав довіреність на [PERSON] щодо представлення його інтересів в відділі містобудування та архітектури по оформленню докумн6нтів на самовільне будівництво житлового будинку [ADDRESS] в с.Шпитьки. На підтвердження факту проживання однією сім'єю суд бере до уваги і численні фото, з яких вбачається, що сторони разом проводили час, святкували родиною, відвідували та приймали гостей. З показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, мали свої традиції, на свята запрошували гостей, мали спільний побут, розподіл обов'язків. Позивачка навіть кожного ранку готувала бутерброди відповідачу. Спочатку вони проживали в старому будиночку, а згодом переїхали в збудований. Всі рішення, в тому числі по будівництву приймали разом, але на початку 2008 року відповідач залишив сім'ю. Свідок [PERSON] суду показав, що він робив опалення в будинку і сторони разом радились та приймали рішення по даному питанню. З ним остаточний розрахунок не був проведений, тому зняв котел. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем та її представником надано в їх сукупності допустимі та належні докази на підтвердження своїх вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по січень 2008 року. При ухваленні рішенні суд враховує також те, що у судовому засіданні позивачка просила суд встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з липня 1999 року та поділити придбане майно. Разом з тим можливість встановлення даного юридичного факту передбачена Цивільним процесуальним кодексом України, який набрав чинності з 1 січня 2005 року. Положення ст. 273 ЦПК України 1963 року передбачали можливість встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті одного з подружжя. В інших випадках заяви про встановлення такого факту судовому розгляду не підлягали. Відповідно до ст. 74 СК України визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Крім того, положення ст. 74 СК України, які передбачають, що майно, набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, набрали чинності з 1 січня 2004 року. У судовому засіданні представник відповідача визнав позов в частині проживання сторін з 09 липня 1999 року по кінець 2003 року-початок 2004 року. Разом з тим, встановлення таких фактів можливе лише з 01 січня 2004 року. Тому у задоволенні вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю з 09 липня 1999 року по 01 січня 2004 року суд відмовляє. Встановлено, що 24 червня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку загальною площею 30 кв.м, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. шпильки, [ADDRESS]. 24 червня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки площею 0.2196 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. шпильки, [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, ведення особистого селянського господарства. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, вв тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Як вказувалось вище, згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. Отже, якщо сторони й перебували у фактичних шлюбних відносинах, але не проживали разом на період придбання спірного майна, незалежно від причин, положення статті 74 СК України на ці правовідносини не поширюється. Відповідно до листа відділу містобудування та архітектури Києво-Святшинської районної державної адміністрації Київської області №81/627 від 18 липня 2007 року на земельній ділянці, яка належить [PERSON] знаходиться старий житловий будинок, сарай, які підлягають знесенню, та самочинно побудований житловий будинок. Вказано, що при будівництві порушені протипожежні норми. Постановою інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Києво-Святшинської районної державної адміністрації Київської області №587 від 08 серпня 2007 року за самовільне будівництво на [PERSON] накладено штраф. Рішенням виконавчого комітету Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №151 від 17 серпня 2007 року надано дозвіл на видачу технічної документації на самочинно побудований житловий будинок габаритними розмірами 10,90х8,95 м. 13 листопада 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/2557/82/64105. За даним договором відповідач отримав кредит в розмірі 75 000 грн. 13 листопада 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено договір іпотеки, яким забезпечувалось виконання кредитного договору. При цьому в іпотеку передано земельну ділянку та домоволодіння, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинського району, с. Шпитьки, [ADDRESS]. З поданих суду квитанцій, що [PERSON] з квітня 2008 року по вересень 2009 року вносила кошти на погашення кредитних зобов'язань (а.с. 120-132). У судовому засіданні позивачка [PERSON] була допитана у якості свідка. З її показів встановлено, що всі рішення щодо будівництва приймались спільно. Кошти, які зароблені сторонами витрачали разом, приймали рішення щодо отримання кредиту на завершення будівництва. Будинок будували також всією сім'єю і спільною фізичною працею, допомагали і діти. Будинок будувався для проживання всією родиною. Позивачка також детально суду показала, що, коли, ким будувалось та скільки коштів витрачено на будівництво. При розгляді справи за клопотанням позивача та представника позивача, враховуючи характер спору, суд визнав явку [PERSON] обов'язковою. Але відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, не надав суду доказів поважності причин не можливості явки в судове засідання. З матеріалів справи встановлено, що на час будівництва спірного житлового будинку сторони спільно проживали, разом планували витрати, отримували доходи, разом приймали рішення про отримання кредиту на будівництва, його погашення як позивачем, так і відповідачем, тобто позивачка надала докази на підтвердження вкладання коштів у його будівництво, тому суд приходить до висновку, що даний будинок є спільним майном [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, що були використані в процесі будівництва (створення майна). З пояснень сторін та допитаних в судовому засіданні свідків вбачається, що на земельній ділянці по [ADDRESS] в с. Шпитьки проводилось будівництво житлового будинку. Відповідно до висновку експерта Київського незалежного судового-експертної установи №1120 від 23 лютого 2015 року вартість домоволодіння, яке знаходиться на земельній ділянці, становить 1 537 428 грн. З поданого суду технічного паспорту на житловий будинок, виготовлений станом на 2011 рік, будівництво є незавершеним. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За ст. 331 ЦК України у разі необхідності особа, яка створила нову річ, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом,що здійснює державну реєстрацію прав не нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» вказано, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві. Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови. Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки, зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки. Під належним дозволом слід розуміти передбачений законодавством, що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані у встановленому законом порядку. Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо. У судовому засіданні позивачка стверджувала, що житловий будинок по [ADDRESS] є фактично завершеним будівництвом, побудованим відповідно до норм закону. Разом з тим, належних та допустимих доказів цим обставинам суду подано не було, не поданий проект і експерту при проведенні експертизи. За таких обставин, на час розгляду справи позивачем не подано суду доказів того, що проведене будівництво здійснювалось відповідно до затвердженої проектної документації, з дотриманням будівельних норм та правил, відповідно до поданого проекту, таким чином суд приходить до висновку, що даний об'єкт не може вважатись об'єктом завершеним будівництвом. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Зважаючи, що чинним законодавством не передбачено визнання права власності на об'єкт незавершеного самочинного будівництва, на вищевикладене, тому суд відмовляє в задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на ? частину довомолодіння.

Outcome: dismissed