Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

у суд із позовом про стягнення компенсації за невикористану відпустку, заборгованості по заробітній платі та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати звернулася [PERSON] до Комунального підприємства Остерського виробничого управління житлово-комунального господарства. В уточнених вимогах позивачка просить стягнути на її користь із відповідача розмір середнього заробітку за час невчасно виплаченої заробітної плати, що складає 33\~051, 20 грн., не виплачену заробітну плату, що складає 247 грн. та суму заборгованості за невиплачену заробітну плату за період з 01 листопада 2017 року по 18 квітня 2018 року, з урахуванням індексу інфляції, що становить 2\~273, 45 грн. Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що вона працювала в Остерському виробничому управлінні житлово-комунального господарства з 24 лютого 2014 року по 07 березня 2018 року. Звільнення відбулося на підставі ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. На день звільнення відповідач нарахував, але виплатив не в повному обсязі заробітну плату, а саме не було сплачено 247 гривень. Також не було сплачено індекс інфляції, що становить 2\~273, 45 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку, який становить 33\~051, 20 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги повністю підтримав. Представник відповідача вважає позов [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки обставини, які викладені у ньому нічим не обґрунтовані та не доведені жодним доказом, та ґрунтуються лише на припущеннях позивача. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до Комунального підприємства «Остерське виробниче управління житлово-комунального господарства» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, заборгованості по заробітній платі та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, задоволенню не підлягають виходячи з наступного: Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до\~ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки\~ст. 81 ЦПК\~закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.\~43,\~49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Тобто, позивачі повинні довести, що їх діями не було порушено їх права або права відповідача. Однак, жодних доказів позивачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості i зобовязання стосовно позивачів (крім договірних, передбачених законом, зазначених в позові) відносно зарплати, предмета спору, а позивачі не довели незаконність дій відповідача. Твердження можливе позивачів про наявність будь-яких інших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. При цьому, позивачем [PERSON] в обґрунтування своїх вимог до позовної заяви додано лише копію паспорта громадянина України на її імя. Жодних інших доказів позивачем та її представником суду не надано. Суд не може прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вимоги нічим обєктивно не підтверджені. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, а тому вони не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed