Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просив визнати за ним право власності на жилий будинок [ADDRESS] з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами. В обґрунтування позову вказує, що йому на праві власності належить жилий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 24.08.1984 року, виданого виконавчим комітетом Корабельної районної ради народних депутатів м. Миколаєва, зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за №4105 від 24.08.1984 року. Оригіналу даного свідоцтва він не має, оскільки його втратив. Отримати оригінал такого свідоцтва він не може. Видати дублікат свідоцтва про право власності на будинок жоден державний орган відмовляється. Іншого правового шляху для поновлення втраченого правовстановлюючого документу, як визначено ст.392 ЦК України, законом не передбачено, а тому відсутність такого документу позбавляє його в повній мірі розпоряджатися належним йому майном, яке належить йому на законних підставах. Далі зазначав, що земельна ділянка, площею 400кв.м. для індивідуального будівництва жилого будинку була відведена йому на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 05.08.1975 року «Про відвід земельної ділянки для індивідуального будівництва жилого будинку громадянину [PERSON].». Посилаючись на наведене, просив позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі на підставах, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, однак направив заяву про слухання позову за його відсутності, позов визнав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності за умови, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до загальних положень цивільного права, позови про визнання права власності заявляються як у випадку спірності правовідносин сторін із приводу майна, які є відносними, так і внаслідок реалізації абсолютних прав на спірне майно. Тобто, позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли інші особи не визнають належності йому цього майна або коли унеможливлюється реалізація позивачем свого права власності. Разом з тим, закон не обмежує захист порушеного права лише у відносинах із особами, до яких «відповідне право перейшло», або які можуть «претендувати на таке право» і таке тлумачення істотно звужує гарантований ст.ст. 13, 41 Конституції захист права власності, у тому числі від порушень з боку уповноважених органів у формі не вчинення відповідних дій на видачу правовстановлюючих документів. У випадку, коли підставою для подання позову про визнання права виступає відсутність правовстановлюючих документів на майно, таке право можна буде вважати остаточно захищеним з моменту видачі відповідних правовстановлюючих документів спеціально уповноваженими органами. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві власності жилий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 24.08.1984 року, виданого Корабельним райкомунгоспом на підставі рішення виконавчого комітету Корабельної районної ради народних депутатів міста Миколаєва за №164 від 06.04.1984р., зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за №4105 від 24.08.1984 року ( а. с. 21, 35). У відповідності до рішення № 880 від 05.08.1975 року виконавчого комітету Миколаївської міської ради депутатів трудящих Миколаївської області «Про відвід земельної ділянки для індивідуального будівництва жилого будинку громадянину [PERSON]». 08.09.1975 року був зроблений відвід земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] у натурі. ( а. с. 30 ) Втрата [PERSON] свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 24.08.1984 року, виданого Корабельним райкомунгоспом на підставі рішення виконавчого комітету Корабельної районної ради народних депутатів м. Миколаєва за №164 від 06.04.1984р., зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за №4105 від 24.08.1984 року, підтверджується відмовами компетентних органів, що у випадках, коли вимога про визнання права власності є передумовою для досягнення позивачем кінцевої мети позову, а саме, отримання офіційного підтвердження свого права відповідними правовстановлюючими документами, задля реалізації абсолютних прав на спірне майно. ( а.с. 41) Як вбачається з листа Управління земельних ресурсів Миколаївської міської Ради №02-06/1257 від 02.06.2014р. (а.с.54 ) інформації щодо передачі [PERSON] у власність земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] відсутня. ( а. с. 54 ) Проте, свідоцтво про право власності від 24.08.1984 р. було видане [PERSON] Корабельним райкомунгоспом, тобто органом, якого на даний час не існує. На підставі ст. 16 ЦК України позивачу запропоновано звернутися до суду для визнання права власності на об'єкт нерухомого майна, зазначений у свідоцтві про право власності. Після отримання необхідного судового рішення слід звернутися до органу державної реєстрації прав за місцезнаходженням нерухомого майна. Отже, судом встановлено, що позивач звертався до відповідних органів з заявами про поновлення свого права та видачі дублікату свідоцтва, але йому було відмовлено в цьому, і, за обставин які склалися, цю відмову не можна визнати безпідставною, а тому звернення його до суду з даним позовом є єдино вірним та можливим для нього способом вирішення питання щодо поновлення правовстановлюючого документу. З огляду на викладене позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки він не має інших засобів захисту свого права на власність, суд вважає позов задовольнити в повному обсязі. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved