Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-05 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернувся до суду із даним позовом із урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17.08.16, у якому просив визнати за ним право власності на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] (надалі по тексту - об»єкт нерухомості) в порядку спадкування за законом, скасувавши державну реєстрацію права власності на цю частину та витребувавши її від [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 1) на користь позивача. Також, просив визнати за ним право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,2500 га по [ADDRESS] (надалі по тексту - земельна ділянка) в порядку спадкування за законом, скасувавши державний акт на право власності на земельну ділянку, зареєстровану за [PERSON] та державну реєстрацію її права власності та витребувати дану земельну ділянку від [PERSON] на користь позивача. Свій позов мотивує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON], який проживав та був зареєстрований із своєю дружиною [PERSON] (надалі по тексту - відповідач 2) на момент смерті у спірному об»єкті нерухомості. Позивач також проживав у вказаному будинку та надавав матері грошові кошти для оплати комунальних послуг, тобто фактично вступив в управління спадковим майном, що за умовами ст..ст.548, 549 ЦК України (1963 року). В лютому 2016 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлого батька, але спірне майно на батька зареєстровано не було. Між тим, позивачу стало відомо, що відповідач 2 подарувала відповідачу 1 вказаний житловий будинок та земельну ділянку згідно договору від лютого 2007 року. Зважаючи на те, що вказаний будинок було збудовано лише покійним батьком позивача до укладення шлюбу із відповідачем 2, останній вважає про належність будинку в повному обсязі померлому спадкодавцю. Відтак, позивачу як спадкоємцю першої черги належить 1/3 частина спірного будинку та земельної ділянки, які поза його волею були відчужені, а відтак підлягають витребування у відповідача 1 на його користь. Тому позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили суд його задовольнити, зважаючи на те, що батько позивача був власником будинку зважаючи на запис про нього, як власника будинку в по господарській книзі. Представник відповідачів та відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні Суд, заслухавши сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1,2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлені наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Так, судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO], що підтверджено свідоцтвом про смерть виданим повторно, Серія [NUMBER]. (а.с.9). Зважаючи на настання смерті в 1981 році, до спірних правовідносин слід застосувати вимоги ЦК УРСР, 1963 року. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошення його померлим день зазначений в ст..21 цього Кодексу (ст..525 ЦК УРСР, 1963 р.) Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст..526 ЦК УРСР, 1963р.) Згідно, свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 24.07.1958 року, батьками позивача записані [PERSON] та [PERSON]. Як встановлено судом спадкодавець заповіту не залишив. Згідно ст..529 ЦК УРСР, 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частинах, діти, дружина та батьки померлого. За умовами ст..548, 549 ЦК УРСР, 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, що визначається якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та якщо він подав державній нотаріальній конторі за місце відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, що має бути вчинено протягом 6-ти місяців з дня відкриття спадщини. Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину (ст..560 ЦК УРСР, 1963р.). На підтвердження свого права власності на спадкове майно після смерті батька, позивачем було надано наступні докази. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 23/2016 Фастівської районної державної нотаріальної контори, то позивач звернувся до нотаріуса 03.02.2016 року із заявою про прийняття спадщини після смерті батька - [PERSON]. Проте, отримав відмову нотаріуса, оскільки ним не надано правовстановлюючих документів на житловий будинок № 65 з надвірними будівлями та земельну ділянку по [ADDRESS]. Так, відповідно до Довідок №81, №82 від 15.01.2016 року виданою Червономотовилівською сільською радою Фастівського району Київської області на ім'я [PERSON], то його батько [PERSON], який помер [INFO], дійсно був зареєстрований і проживав до дня смерті за адресою: [ADDRESS]. Окрім нього в даному будинку були прописані: [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (син) та [PERSON] (невістка). Також, з наданих позивачем копій погосподарської книги вбачається про належність особового рахунку за адресою [ADDRESS] померлому [PERSON] як голові двору та наявність прибудинкових споруд і земельної ділянки. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що оскільки померлий батько був головою двору за життя, тому саме йому, а не відповідачу 2 належало на праві власності спірне нерухоме майно та земельна ділянка, а відтак позивач як спадкоємець першої черги має право на 1/3 частину спадкового майна після його смерті, оскільки фактично вступив в управління спадковим майном. Між тим, вказані посилання позивача є помилковими, оскільки позивачем в розумінні ст..ст.10, 59-60 ЦПК України жодним чином не доведено обставин наявності зареєстрованого права власності за померлим на спірний будинок та земельну ділянку у відповідності до Інструкції про Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типа Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року (надалі по тексту Інструкція), а також не надано свідоцтва про право на спадщину на ім'я позивача, що виключає можливість визнання права власності за ним на спадкове майно. Також, суд не приймає до уваги за належний доказ існування права власності на спірне майно у померлого [PERSON] факт його реєстрації і проживання у вказаному будинку, реєстрація його як голови сім»ї у погосподарській книзі у цьому ж будинку, оскільки за умовами п.18 вказаної Інструкції та за умовами п.3 ч.2 ст.331 ЦК України, доказом права власності є наявність свідоцтва про право власності, виданого в установленому порядку. Між тим, доказів його існування позивачем суду надано не було. Згідно ст..1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Зважаючи на те, що за померлим не було зареєстровано у встановленому законом порядку спірного майна, тому позивач як спадкоємець не має право на його спадкування за законом. Крім того, листом Управління Держгеокадастру у Фастівському районі Київської області підтверджується, що станом на 01.01.2013 року згідно Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі та архіву Управління Держгеокадастру, державний акт на право власності на земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] в межах Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області, на [PERSON] не зареєстрований та в архіві відсутній. Також, на ім'я [PERSON], станом на 01.01.2013 року, об'єктів нерухомого майна по праву приватної власності по місту Фастів та Фастівському району, Київської області, не зареєстровано (а.с.14). Пунктом 1 Статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що право власності на нерухоме майно підлягає обов'язковій державній реєстрації. Як вбачається зі Свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого Червономотовилівською сільською радою 18.11.1988 року, [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок [ADDRESS]. Також, спірна земельна ділянка також належала їй у відповідності до рішень сесії сільської ради (а.с.15). Згідно ч.2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Згідно Договору дарування від 10.02.2007 року № 340, посвідченого приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Перепелицею Ж.В., [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок з господарськими спорудами за [ADDRESS]. Відповідно до Договору дарування земельної ділянки ВЕМ № 342 від 10.02.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Перепелицею Ж.В., [PERSON] подарувала [PERSON] площею 0,3024 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд - 0,2500 га та ведення особистого підсобного господарства - 0,0524 га, яка розташована на території села Червона Мотовилівка в межах Червономотовилівської сільської ради [ADDRESS]. У зв'язку з цим, станом на 01.01.2013 року будинок за адресою: [ADDRESS], зареєстрований по праві приватної власності за [PERSON] на підставі вказаного Договору дарування, а також за ним же зареєстрована земельна ділянка за вказаною адресою. Таким чином, судом встановлено, що спірне майно на час перебуває у власності відповідача 1 у відповідності до договору дарування, який є чинним на даний час і його укладенню передувало існуванню права власності на вказане майно у відповідача 2, як дарувальника, яке також у відповідності до вимог п.3 ч.2 ст.331 ЦК було зареєстровано за нею в установленому законом порядку, що обумовило її право на вільне розпорядження ним. Більше того, як вимоги ст..388 ЦК України, так і вимоги ст..392 ЦК України, у відповідності до яких позивач просить визнати право власності за ним на спірне майно, витребувавши його, передбачають захист прав власника майна. Між тим, як померлий, так і позивач не були власниками спірного майна, а відтак підстав для його витребування у відповідачів суд не вбачає. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають в повному обсязі, оскільки позивач в судовому засідання не довів існування зареєстрованого права власності на спірне майно у спадкодавця, отримання позивачем свідоцтва про право власності за законом після померлого та не надав докази безпідставності укладених щодо його відчуження правочинів, визнання їх недійсними в установленому законом порядку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed