Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про захист честі, гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, в якому просив ухвалити рішенням яким: Визнати недостовірною і такою, що порушує честь та гідність [PERSON] , поширену [INFO] народним депутатом [PERSON] на інтеренет сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» («Facebook») за посиланням [INFO], інформацію наступного змісту: «Голова Сумської СБУ [PERSON] вирішив не їздити неякісними українськими дорогами, а став використовувати вертоліт Bell-407 з бортовим номером [NUMBER] . який належить співвласнику мережі супермаркетів «АТБ» [PERSON] . Зокрема, в грудні 2017 року [PERSON] для свої власних інтересів здійснив на ньому переліт із Дніпра до Сум, що за підрахунками коштує мінімум 5 тисяч доларів США. ([INFO])»; «пан [PERSON] веде на окупованих територіях бізнес мережу продовольчих магазинів. які ідентичні магазинам торгової марки АТБ. Він сплачує багатомільйонні податки агресору, чим сприяє війні і порушенню територіальної цілісності України.». Зобов`язати народного депутата [PERSON] спростувати на інтернет-сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» («Facebook») за посиланнями [INFO] інформацію про [PERSON] , поширену [INFO] на інтеренет-сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» («Facebook») за посиланням [INFO], шляхом повідомлення про ухвалення у цій справі судове рішення та публікації тексту судового рішення протягом тридцяти днів з дня набрання судовим рішенням у цій справі законної сили. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 5 000, 00 грн. в якості відшкодування завданої шкоди. Так, згідно п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 р. справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з положеннями процесуального закону, загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. 08.06.2018 року ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі, на 27.06.2018 року на 11-40 год. (т. І, а.с. 32-33). 27.06.2018 року у справі оголошено перерву до 16.07.2018 року 12-45 год., у звязку із повторним викликом відповідача (т. І, а.с. 37-38). 13.07.2018 року представник позивача звернувся до суду із позовом про уточнення позовних вимог та залучення співвідповідача, в якому просив: уточнити позовні вимоги шляхом викладення пункту 3 прохальної частини позовної заяви у наступній редакції: «Стягнути солідарно з Верховної Ради України в особі Управління справами Верховної Ради України (місцезнаходження: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ідентифікаційний код 20064120; тел. (044) 255 27 84 ; інші засоби звязку невідомі) та народного депутата [PERSON] (місце роботи: 01008, м. Київ ,вул. Грушевського, 5) на користь [PERSON] 5000, 00 грн. в якості відшкодування завданої моральної шкоди. Залучити в якості співвідповідача Верховну Раду України в особі Управління справами Верховної Ради України (місцезнаходження: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 5, ідентифікаційний код 20064120, тел.: (044) 255 27 84 ; інші засоби зв`язку невідомі). (т. І, а.с. 52-54). 16.07.2018 року по справі оголошено перерву до 31.07.2018 року 12-30 год., у звязку із залученням до справи в якості співвідповідача Верховної ради України. (а.с. 56-57). 27.07.2018 року на адресу суду надійшла заява представника позивача про зміну предмету позову та залучення до участі в якості співвідповідача Верховної Ради України в особі Управління справами Верховної Ради України, та позовні вимоги були викладені в наступній редакції: «Визнати недостовірною і такою, що порушує честь та гідність [PERSON] , поширену [INFO] народним депутатом [PERSON] на інтеренет сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» («Facebook») за посиланням [INFO], інформацію наступного змісту: «Голова Сумської СБУ [PERSON] вирішив не їздити неякісними українськими дорогами, а став використовувати вертоліт Bell-407 з бортовим номером [NUMBER] . який належить співвласнику мережі супермаркетів «АТБ» [PERSON] . Зокрема, в грудні 2017 року [PERSON] для свої власних інтересів здійснив на ньому переліт із Дніпра до Сум, що за підрахунками коштує мінімум 5 тисяч доларів США. ([INFO]) »; «пан [PERSON] веде на окупованих територіях бізнес мережу продовольчих магазинів. які ідентичні магазинам торгової марки АТБ. Він сплачує багатомільйонні податки агресору, чим сприяє війні і порушенню територіальної цілісності України.». Зобов`язати народного депутата [PERSON] спростувати на інтернет-сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» («Facebook») за посиланнями [INFO] інформацію про [PERSON] , поширену [INFO] на інтеренет-сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» («Facebook») за посиланням [INFO], шляхом повідомлення про ухвалення у цій справі судове рішення та публікації тексту судового рішення протягом тридцяти днів з дня набрання судовим рішенням у цій справі законної сили. Стягнути солідарно з Верховної Ради України а особі Управління справами Верховної Ради України та народного депутата [PERSON] на користь [PERSON] 5 000, 00 грн. в якості відшкодування завданої моральної шкоди. 31.07.2018 року в засіданні оголошено перерву до 16.08.2018 року 17-30 год., та надано сторонам час для ознайомлення із уточненою позовною заявою (т. І, а.с. 153-154). 16.08.2018 року на адресу суду надійшов відзив представника Верховної Ради України на позовну заяву (т. І, а.с. 224-226). 16.08.2018 року у засіданні оголошено перерву до 30.08.2018 року 17-00 год. для виклику представника Управління справами Верховної Ради України (т.І, а.с.232-234). 28.08.2018 року на адресу суду надійшла відповідь представника позивача на відзив відповідача Верховної Ради України (т.І., а.с. 240-243). 29.08.2018 року надійшов відзив на позовну заяву від Управління справами Верховної Ради України (т.ІІ, а.с. 1-6). 29.08.2018 року надійшла заява відповідача про відвід головуючого судді (т.ІІ, а.с. 8-10). 30.08.2018 року ухвалою суду було зупинено провадження, у звязку із заявленим відводом та передано заяву про відвід для вирішення в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України (т.ІІ, а.с. 24-25). Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Кирилюк І.В. від 21.09.2018 року у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Підпалого В.В., - відмовлено (т.ІІ, а.с. 31-32). Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 27.09.2018 року [PERSON] поновлено провадження у справі. Судове засідання призначено на 12.10.2018 року на 14-10 год. (т.ІІ, а.с. 33а). 12.10.2018 року відповідач звернувся із заявою про відвід головуючого судді Підпалого В.В. від розгляду вказаного провадження (т.ІІ, а.с. 41-43). Ухвалою від 12.10.2018 року булозупинено провадження, у звязку із заявленим відводом та передано заяву про відвід для вирішення в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України (т.ІІ, а.с. 50-51). Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Матійчук Г.О. від 22.10.2018 року у задоволенні заяви відповідача про відвід головуючого судді відмовлено (т.ІІ, а.с. 56). Ухвалою судді Підпалого В.В. від 12.11.2018 року поновлено провадження у справі та призначено розгляд справи на 30.11.2018 року на 14-10 год. (т.ІІ, а.с.59). 29.11.2018 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення від представника позивача (т.ІІ, а.с. 71-74). 30.11.2018 року судове засідання знято з розгляду до 17.12.2018 року 12-30 год., у звязку із перебуванням судді Підпалого В.В. на лікарняному (т.ІІ, а.с. 82). 17.12.2018 року по справі оголошено перерву для повторного виклику відповідача, до 14.02.2019 року 16-00 год. (т.ІІ, а.с. 90-91). 18.01.2019 року на адресу суду надійшло доповнення до відзиву на позовну заяву від відповідача Управління справами Верховної Ради України (т.ІІ, а.с. 107-114). 14.02.2019 року ухвалою закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті, на 01.03.2019 року на 11-50 год. (т.ІІ, а.с. 115). 01.03.2019 року по справі оголошено перерву до 14.03.2019 року 12-50 год. (т.ІІ, а.с.121-122). В засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, враховуючи зміни та уточнення до позовної заяви, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] , - [PERSON] в засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість. Представник відповідача Верховної Ради України в особі Управління справами Верховної Ради України [PERSON], [PERSON] . заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що [PERSON] не є працівником Управління справами Верховної Ради України та не входить до штату Апарату Верховної Ради України. КРім того, Управління справами Верховної Ради України не уповноважували народного депутата України [PERSON] оприлюднювати будь-яку інформацію щодо [PERSON] Таким чином, представники відповідача вказували на те, що співвідповідачі Верховна Рада України та Управління справами Верховної Ради України не є належними відповідачами у даній справі, оскільки не порушували прав та законних інтересів позивача. Суд, вислухавши думки учасників провадження, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Верховний суд України у п. 18 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Судом встановлено, що [INFO] народним депутатом [PERSON] на інтеренет сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» («Facebook») за посиланням [INFO], було розміщено інформацію наступного змісту: «Голова Сумської СБУ [PERSON] вирішив не їздити неякісними українськими дорогами, а став використовувати вертоліт Bell-407 з бортовим номером [NUMBER] . який належить співвласнику мережі супермаркетів «АТБ» [PERSON] . Зокрема, в грудні 2017 року [PERSON] для свої власних інтересів здійснив на ньому переліт із Дніпра до Сум, що за підрахунками коштує мінімум 5 тисяч доларів США. ([INFO]) »; «пан [PERSON] веде на окупованих територіях бізнес мережу продовольчих магазинів. які ідентичні магазинам торгової марки АТБ. Він сплачує багатомільйонні податки агресору, чим сприяє війні і порушенню територіальної цілісності України.». У подальшому вказана інформація була поширена інтерет-ресурсами, зокрема: [INFO] інтернет-сторінка [INFO]. Позивач стверджує, що вказані твердження відповідача є недостовірною інформацією, що порушує честь, гідність останнього та завдала йому моральної шкоди. Крім того, вказує, що дана інформаціє містить недостовірний характер інформації поширеної відповідачем щодо позивача. Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, які приймаються судом до уваги як належні та допустимі. Зокрема, вказаний факт підтверджується долученим до матеріалів справи Висновком експерта за результатами проведення експертного дослідження телекомунікаційних систем (обладнання) і засобів № 163/18 від 25 червня 2018 року (а. с. 98-132 т. 1). Даних та доказів, які б спростовували факт поширення вищевказаної інформації відповідачами суду не надано. В подальшому представником позивача було змінено позовні вимоги, в який він просив зокрема залучити до участі в якості співвідповідача Верховної Ради України в особі Управління справами Верховної Ради України та: «Визнати недостовірною і такою, що порушує честь та гідність [PERSON] , поширену [INFO] народним депутатом [PERSON] на інтеренет сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» («Facebook») за посиланням [INFO], інформацію наступного змісту: «Голова Сумської СБУ [PERSON] вирішив не їздити неякісними українськими дорогами, а став використовувати вертоліт Bell-407 з бортовим номером [NUMBER] . який належить співвласнику мережі супермаркетів «АТБ» [PERSON] . Зокрема, в грудні 2017 року [PERSON] для свої власних інтересів здійснив на ньому переліт із Дніпра до Сум, що за підрахунками коштує мінімум 5 тисяч доларів США. ([INFO]) »; «пан [PERSON] веде на окупованих територіях бізнес мережу продовольчих магазинів. які ідентичні магазинам торгової марки АТБ. Він сплачує багатомільйонні податки агресору, чим сприяє війні і порушенню територіальної цілісності України.». Зобов`язати народного депутата [PERSON] спростувати на інтернет-сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» («Facebook») за посиланнями [INFO] інформацію про [PERSON] , поширену [INFO] на інтеренет-сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» («Facebook») за посиланням [INFO], шляхом повідомлення про ухвалення у цій справі судове рішення та публікації тексту судового рішення протягом тридцяти днів з дня набрання судовим рішенням у цій справі законної сили. Стягнути солідарно з Верховної Ради України а особі Управління справами Верховної Ради України та народного депутата [PERSON] на користь [PERSON] 5 000, 00 грн. в якості відшкодування завданої моральної шкоди. Звертаючись із заявою про зміну позову та залучення до справи співвідповідача позивач вказував на те, що оскаржувані твердження, а також збирання відповідної інформації [PERSON] здійснював саме як народний депутат України та працівник Верховної Ради України. Крвм того, [PERSON] з тверджень позивача, опублікував недостовірну інформацію в робочий день, під час виконання своїх повноважень як народного депутата України. У відзиві на позовну заяву, представник відповідача Верховної Ради України в особі Управління справами Верховної Ради України, заперечував проти таких тверджень позивача та в свою чергу проти задоволення позову, посилаючись на те, що [PERSON] не є працівником Управління справами Верховної Ради України та не входить до штату Апарату Верховної Ради України. Крім того, Управління справами Верховної Ради України не уповноважували народного депутата України [PERSON] оприлюднювати будь-яку інформацію щодо [PERSON] Разом з цим, просили звернути увагу на той факт, що [INFO], на час розміщення допису, [PERSON] , пленарного засідання у Верховній Раді України не було, тобто в цей день він свої трудові обовязки за місцем роботи не виконував. Таким чином, представники відповідача вказували на те, що співвідповідачі Верховна Рада України, в особі Управління справами Верховної Ради України не є належними відповідачами у даній справі, оскільки не порушували прав та законних інтересів позивача. Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Стаття 13 гарантує наявність у національному праві засобу правового захисту для забезпечення прав і свобод, викладених у Конвенції. Рекомендація Rec (2004)61259. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. За змістом ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст.ст. 94, 277 ЦК України кожному, гарантується право на захист честі, гідності та ділової репутації, а також спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Разом з тим, за змістом зазначених правових норм, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У пункті 18 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України також роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Із досліджених у судовому засіданні матеріалів, вбачається, що оспорювана інформація, дійсно була поширена у соціальній мережі «Фейсбук» («Facebook»), а тому факт поширення інформації саме відповідачами є доведеними. Як слідує із змісту викладеної інформації, «Голова Сумської СБУ [PERSON] вирішив не їздити неякісними українськими дорогами, а став використовувати вертоліт Bell-407 з бортовим номером [NUMBER] . який належить співвласнику мережі супермаркетів «АТБ» [PERSON] . Зокрема, в грудні 2017 року [PERSON] для свої власних інтересів здійснив на ньому переліт із Дніпра до Сум, що за підрахунками коштує мінімум 5 тисяч доларів США. ([INFO])»; «пан [PERSON] веде на окупованих територіях бізнес мережу продовольчих магазинів. які ідентичні магазинам торгової марки АТБ. Він сплачує багатомільйонні податки агресору, чим сприяє війні і порушенню територіальної цілісності України.», тобто була поширена інформація відносно особи позивача. Вказане підтверджується, зокрема, і долученим до матеріалів справи Висновком семантико-текстуальної експертизи писемного мовлення № 48/18 від 26 червня 2018 року (а. с. 133-140 т.1). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» Європейський суд із прав людини наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження. Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі). Право на недоторканість ділової репутації та честі і гідності публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Дана правова позиція також висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639цс17. Так, зі змісту розміщеного [PERSON] допису слідує, що позивачем вчинено та продовжують вчинятися ряд суспільно-небезпечних діянь, за які чинним законодавством передбачена, в тому числі, кримінальна відповідальність. Негативний характер розміщеної [PERSON] інформації щодо позивача підтверджується, зокрема, долученим до матеріалів справи Висновком семантико-текстуальної експертизи писемного мовлення № 48/18 від 26 червня 2018 року (а. с. 133-140 т. 1). Крім того, посилаючись на недостовірність вказаної інформації, позивачем долучено до матеріалів справи лист Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Міністерства інфраструктури України №1-26.6-2872 від 26.2018 року, в якому надано інформацію про використання повітряного простору України повітряним судном BELL 407 реєстраційний номер [NUMBER] ) у грудні місяці 2017 року, який спростовує твердження, що містяться в поширеній відповідачем інформації (а.с. 167 т.1). Разом з тим, відповідачами як і до свого відзиву та і в ході розгляду справи в суді не надано будь-яких належних та допустимих доказів, які підтверджували достовірність оспорюваної інформації. З урахуванням наведеного, суд вважає оприлюднену [PERSON] інформацію не достовірною та докази зворотнього матеріали справи не містять. А відтак відсутні підстави вважати, що допис: «Корупційна справа з польотами керівників СБУ на приватних вертольотах отримала новий поворот. НАБУ вирішило зайнятись особисто олігархом Буткевичем! Нагадаю, що Голова Сумської СБУ [PERSON] вирішив не їздити неякісними українськими дорогами, а став використовувати вертоліт Bell-407 з бортовим номером [NUMBER] , який належить співвласнику мережі супермаркетів «АТБ» [PERSON] . Зокрема, в грудні 2017 року [PERSON] для своїх власних інтересів здійснив на ньому переліт із Дніпра до Сум, що за підрахунками коштує мінімум 5 тисяч доларів США. ([INFO]). Проте раніше НАБУ розслідувало лише факт отримання неправомірної вигоди начальником СБУ Сумщини. Тепер же розслідування відбувається більш масштабно. Нещодавно я отримав підтвердження, що детективи НАБУ внесли до єдиного реєстру досудових розслідувань інформацію про вчинення злочину по частині 4 статті 369 КК. А це вже стосується не отримання, а пропозиції неправомірної вигоди - хабара. За що карається позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років із конфіскацією майна або без такої. Таким чином, все стало на свої місця. Антикорупціонери вважають, що [PERSON] надавав співробітникам СБУ свій вертоліт протиправно, вочевидь із метою налагодження особистих стосунків для використання спецслужб у власних корисних інтересах. Нагадаю, що пан [PERSON] веде на окупованих територіях бізнес через мережу продовольчих магазинів, які ідентичні магазинам торгової марки АТБ. Він сплачує багатомільйонні податки агресору, чим сприяє війні і порушенню територіальної цілісності України. Проте вочевидь намагається уникнути відповідальності за рахунок корупційних стосунків з СБУ, що підтверджується вертольотною справою.» відповідає дійсності та є правдивими. Ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що поширена [PERSON] та оспорювана позивачем інформаціяє фактичним твердженням та не підпадає під ознаки оціночних суджень, а дані висловлення відповідача виражені у посиланні на конкретні факти та події. Приходячи до висновку про невіднесення поширеної відповідачами інформації до категорії оціночних суджень, суд виходить знаступного. Ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Частиною 4 ст. 14 Закону України «Про інформацію» передбачено, що поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Поширена відповідачем інформація про позивача, не містить в собі алегорій, сатири, гіпербол тощо, вона не є припущенням чи критикою діяльності позивача, її можна перевірити на достовірність, тому вона не є оціночними судженнями, і може бути спростована. Вказане, також, підтверджується долученим до матеріалів справи Висновком семантико-текстуальної експертизи писемного мовлення № 48/18 від 26 червня 2018 року (а. с.133-140 т.1). У свою чергу, відповідачами не надано доказів, що спростовували б вказане та не заперечувалося щодо викладеного у вказаному висновку. Щодо позовних вимог позивача про стягнення солідарно з відповідачів моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн. суд вважає за необхідне вказати наступне. У відповідності до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 440цс16. За частиною шостою ст. 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Ст. 16 Цивільного кодексу України визначає - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно із вимогами ст. 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Пунктами 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. (Пункт 3 доповнено абзацом третім згідно з Постановою Пленуму Верховного суду N 5. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Так, суд вважає, що розповсюджена інформація відповідачем доведена до відома необмеженому колу осіб, а саме користувачів мережі Інтернет. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» Європейський суд із прав людини наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження. Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі). Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Дана правова позиція також висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639цс17. Разом з тим, відповідачем [PERSON] в ході розгляду справи в суді не надав будь-яких належних та допустимих доказів, які підтверджували достовірність інформації. З урахуванням наведеного, суд вважає оприлюднену відповідачем [PERSON] інформацію недостовірною та докази зворотнього матеріали справи не містять. А відтак відсутні підстави вважати, що висловлювання: «Голова Сумської СБУ [PERSON] вирішив не їздити неякісними українськими дорогами, а став використовувати вертоліт Bell-407 з бортовим номером [NUMBER] . який належить співвласнику мережі супермаркетів «АТБ» [PERSON] . Зокрема, в грудні 2017 року [PERSON] для свої власних інтересів здійснив на ньому переліт із Дніпра до Сум, що за підрахунками коштує мінімум 5 тисяч доларів США. ([INFO])»; «пан [PERSON] веде на окупованих територіях бізнес мережу продовольчих магазинів. які ідентичні магазинам торгової марки АТБ. Він сплачує багатомільйонні податки агресору, чим сприяє війні і порушенню територіальної цілісності України.», відповідають дійсності та є правдивими. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що поширена народним депутатом України [PERSON] та оспорювана позивачем інформація: «Голова Сумської СБУ [PERSON] вирішив не їздити неякісними українськими дорогами, а став використовувати вертоліт Bell-407 з бортовим номером [NUMBER] . який належить співвласнику мережі супермаркетів «АТБ» [PERSON] . Зокрема, в грудні 2017 року [PERSON] для свої власних інтересів здійснив на ньому переліт із Дніпра до Сум, що за підрахунками коштує мінімум 5 тисяч доларів США. ([INFO]) »; «пан [PERSON] веде на окупованих територіях бізнес мережу продовольчих магазинів. які ідентичні магазинам торгової марки АТБ. Він сплачує багатомільйонні податки агресору, чим сприяє війні і порушенню територіальної цілісності України.», є фактичним твердженням та не підпадають під ознаки оціночних суджень, а дані висловлення відповідача виражені у посиланні на конкретні факти та події. Приходячи до висновку про невіднесення поширеної відповідачем інформації до категорії оціночних суджень, суд виходить з наступного. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Частиною 4 ст. 14 Закону України «Про інформацію» передбачено, що поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Поширена відповідачем інформація про позивача:«Голова Сумської СБУ [PERSON] вирішив не їздити неякісними українськими дорогами, а став використовувати вертоліт Bell-407 з бортовим номером [NUMBER] . який належить співвласнику мережі супермаркетів «АТБ» [PERSON] . Зокрема, в грудні 2017 року [PERSON] для свої власних інтересів здійснив на ньому переліт із Дніпра до Сум, що за підрахунками коштує мінімум 5 тисяч доларів США. ([INFO]) »; «пан [PERSON] веде на окупованих територіях бізнес мережу продовольчих магазинів. які ідентичні магазинам торгової марки АТБ. Він сплачує багатомільйонні податки агресору, чим сприяє війні і порушенню територіальної цілісності України.»., не містить в собі алегорій, сатири, гіпербол тощо, вона не є припущенням чи критикою діяльності позивача, її можна перевірити на достовірність, тому вона не є оціночними судженнями, і може бути спростована. Згідно ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, ділова репутація входить до обсягу прав, гарантованих статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (п. 52 рішення у справі «Frisk and Jensen проти Данії»). Зокрема, у п. 58 рішення Європейського суду з прав людини «Cicad проти Швейцарії» визначено, що будь-яка особа, яка здійснює своє право на свободу вираження поглядів, бере на себе і відповідальність за свої дії, межі якої залежать від конкретної ситуації. Іншими словами, ніхто не може бути звільнений від відповідальності за необґрунтовані, безпідставні звинувачення інших осіб. Стаття 10 Конвенції, яка гарантує свободу вираження поглядів, захищає осіб від відповідальності тільки тоді, коли вони діють добросовісно. За наведених обставин, суд приходить до переконання про доведеність з боку позивача, що поширена відповідачем інформація містить конкретні фактичні твердження, що не відповідають дійсності, при цьому, негативно впливає на репутацію позивача, яка є діючим політиком, а відтак розповсюджена інформація підлягає спростуванню. Серед іншого суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Верховної Ради України в особі Управління справами Верховної Ради України, щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки в цій частині позивачем свої позовні вимоги не доведені, та не вказано з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди в розмірі 5 000, 00 грн., та якими доказами це підтверджується. Таким чином, оскільки порушенням прав позивача виникли внаслідок дій відповідача[PERSON] на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 3 176 (три тисячі сто сімдесят шість) грн.

Outcome: partial