Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

У травні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 04 березня 1995 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: неповнолітню [PERSON], [INFO], та малолітню [PERSON], [INFO], однак сімейне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння в сім'ї та ґрунтові розбіжності у поглядах на майбутнє життя, що призвело до втрати почуття любові, припинення шлюбних стосунків та окремого проживання. Спору про поділ майна та місце проживання дітей немає. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачкою, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просив шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не з'явився, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав, зазначивши, що спільне проживання та ведення господарства з відповідачем припинено з 10 листопада 2012 рокуровича. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, у поданій через канцелярію суду заяві позов визнала у повному обсязі, вказавши, що ведення господарства з відповідачем припинено з 10 листопада 2012 року та з цього часу вони проживають окремо. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи принцип диспозитивності за ст.11 ЦПК України та положення ч. 4 ст.174 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 04 березня 1995 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадського стану виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів Київської області, актовий запис №354, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, залученим до матеріалів справи в копії (а.с. 6). Сторони є батьками народжених у цьому шлюбі дітей: [PERSON], [INFO], яка на час вирішення пору є неповнолітню та [PERSON], [INFO], яка є малолітньою, що підтверджується свідоцтвами про народження, копії яких долучені до матеріалів справи (а.с. 5, 7). Сімейне життя не склалося з причин відсутність взаєморозуміння на побутовому ґрунті та ґрунтові розбіжності у поглядах на майбутнє життя, через що сторони шлюбні стосунки припинили, спільне господарство не ведуть та проживають окремо з 10 листопада 2012 року. Спір з приводу поділу сумісного майна подружжя відсутній, як і врегульовано за спільною згодою сторін питання проживання дітей: [PERSON] і [PERSON] з матір'ю (відповідачем). Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя двох дітей - неповнолітньої і малолітньої, враховує також їх інтереси та зазначає про те, що задля охорони їх інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення позивача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та, відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, наявність підстав для розірвання шлюбу. З урахування клопотання позивача, суд вважає за можливе віднести судові витрати на його рахунок.

Outcome: approved