Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2013 року була прийнята до провадження цивільна справа за позовом [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору кредиту, яка надійшла з Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області за підсудністю (а. с. 29, 33). Позивач у позовній заяві та його представник у судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 12 травня 2013 отримав судову повістку з викликом у судове засідання, призначене по цивільній справі за позовною заявою ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором без номера від 14 лютого 2008 року. Оскільки жодного договору з даним банком позивач не укладав та не ставив свого підпису на будь-яких документах ПАТ КБ «Приватбанк», [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просив суд, з урахуванням заяви про розподіл судових витрат, визнати недійсним договір без номера від 14 лютого 2008 року про отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, укладений шляхом підтвердження своєї згоди на те, що підписана заявка разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає договір між [PERSON] та публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі (а. с. 2-5, 92). Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд у задоволенні позову відмовити, на підтвердження активного користування платіжною карткою надала виписку за період з 01 січня 2008 року по 09 серпня 2013 року (а. с. 76-87). Вислухавши пояснення сторони позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до пояснень представника відповідача, наданих суду у судовому засіданні, 14 лютого 2008 року між відповідачем та позивачем був укладений договір без номера, за умовами якого банк надав, а [PERSON] отримав кредит у сумі 8 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Такий договір складають Умови надання банківських послуг та Правила користування платіжною карткою, які були підписані [PERSON] Судом встановлено, що 25 березня 2013 року ПАТ КБ «Прватбанк» звернувся до Олександрійського міськраойнного суду Кіровоградської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором без номера від 14 лютого 2008 року у сумі 26 672,79 грн., за якою було відкрито провадження та викликано [PERSON] у судове засіданні, що підтверджується копіями даної позовної заяви та судових повісток, наявними в матеріалах справи (а. с. 9-10, 11). Рішенням Олександрійського міськраойнного суду Кіровоградської області від 19 червня 2013 року у задоволенні вказаних позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» було відмовлено, оскільки банк не звертався на адресу [PERSON] з досудовою вимогою щодо погашення заборгованості, а також у зв'язку з тим, що банком не було надано суду доказів на підтвердження отримання [PERSON] відповідної платіжної картки (а. с. 41-42). Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи № 2209-13 від 12 листопада 2013 року літерні та цифрові рукописні записи, якими заповнені графи заяви SAMDN34000020009212 від 14 лютого 2008 року номер картки [NUMBER] - виконані не [PERSON], а іншою особою; підписи від імені [PERSON] в графі «Підпис» заяви SAMDN34000020009212 від 14 лютого 2008 року номер картки [NUMBER] в графі «Подпись» документу «Справка об условиях кредитования с использованием кредитки «универсальная GOLD-клуб» - виконані не [PERSON], а іншою особою (а. с. 52-61). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України, Законом України. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 ст. 203 цього кодексу. Положеннями ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частинами 1, 2 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, та приймаючи до уваги висновок судової почеркознавчої експертизи № 2209-13 від 12 листопада 2013, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача, внаслідок чого вважає за необхідне задовольнити його позовні вимоги в частині визнання недійсним договору без номера від 14 лютого 2008 року про отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, укладений шляхом підтвердження своєї згоди на те, що підписана заявка разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає договір між [PERSON] та публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк». Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по даній цивільній справі, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача сплачені позивачем та документально підтверджені витрати, а саме: в рахунок повернення судового збору 114,70 грн. (а. с. 1); в рахунок повернення витрат на проведення почеркознавчої експертизи 2 056,32 грн. (а. с. 75); в рахунок повернення витрат за сплату послуг банку 10,00 грн. (а. с. 75) та 03,00 грн. (а. с. 1), в рахунок повернення витрат на поштові відправлення 08,40 грн. (а. с. 73) та в рахунок повернення витрат, пов'язаних з явкою до суду позивача 61,71 грн. (а. с. 74). Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правову допомогу у сумі 2 000,00 грн. суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог в цій частині, оскільки позивачем не було надано суду доказів про сплату даної суми грошових коштів. На підставі викладеного,

Outcome: approved