Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення аліментів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що сторони з 29.04.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу народилися діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Між сторонами панувала любов та злагода, потім відповідач розпочав ображати, грубо спілкуватися, зловживати спиртними напоями та підіймати руку на позивача в присутності дітей, потім пішов до іншої жінки. 27.04.2018 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб розірвано. З 16.05.2017 року діти проживають з позивачем в Польщі. Діти повністю знаходяться на утриманні матері, оскільки відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, участі у вихованні дітей не приймає, хоча є працездатним, здоровим чоловіком, офіційно працевлаштований з 27.05.2000 року в ПАТ «Альфа банк» та має стабільний заробіток, крім цього, у власності є нерухоме та рухоме майно. Позивач самостійно забезпечує дітей всім необхідним. В період шлюбу відповідач сплачував аліменти на дітей в розмірі 30000,00-40000,00 грн., а після розірвання в значно меншому розмірі, хоча також має неофіційні доходи. Тому позивач просив суд, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 15000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.06.2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 20.07.2018 року представник [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON], третя особа : Служба у справах дітей Дніпровської в місті Києві районної державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітніх дітей. Ухвалою суду від 14.08.2018 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], третя особа : Служба у справах дітей Дніпровської в місті Києві районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи. Позовні вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що 27.04.2018 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу у сторін народилися діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Позивач за зустрічним позов зазначає, що мати забороняє дітям спілкуватися з батьком, на телефонні дзвінки не відповідає, уникає можливості забезпечити йому зустріч з дітьми, крім того, зазначає, що донькам буде краще проживати з ним, відповідатиме їх інтересам, оскільки він має постійну роботу на посаді головного спеціаліста відділу розвитку регіональної мережі Управління з розвитку відділень та віддалених каналів продажів в ПАТ «Альфа банк» та отримує стабільну заробітну плату, в середньому 18114, 00 грн. на місяць. Зазначає, що відповідач за зустрічним позовом не працевлаштована, та офіційних доходів не має, проживає в іншій країні. Зазначає, що коли діти проживатимуть з ним, то не чинитиме перешкод в побаченнях з матір'ю. Тому, позивач за зустрічним позовом просив суд визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], разом з батьком [PERSON]. 20.07.2018 року відповідачем за первісним позовом надано відзив на первісну позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, зазначивши, що той факт, що позивач самостійно утримує дітей є неправдою, оскільки ним неодноразово надсилалися грошові кошти на їх утримання, позивач обманним шляхом забрав дітей та виїхав до Польщі, не сповістивши про це батька. 29.08.2018 року відповідачем за зустрічним позовом надано письмовий відзив на зустрічну позовну заяву, в якому позовні вимоги зустрічному позову не визнав, просив відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, зазначивши, що офіційно працевлаштований в м. Варшава, має стабільну заробітну плату, діти забезпечені всім необхідним, навчаються в школі та дитячому садку, зміна місця проживання може негативно вплинути на дітей, оскільки у них нові друзі, крім того, у позивача за зустрічним позовом нова сім'я, маленька дитина, що також завдасть психологічної травми їх спільним дітям. 20.09.2018 року позивачем за зустрічним позовом надано відповідь на відзив, в якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зазначивши, що дітям з ним буде краще, вони будуть забезпечені всім необхідним. Ухвалою суду від 12.11.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві у повному обсязі, проти вимог зустрічної позовної заяви заперечував та просив відмовити у їх задоволенні. У судовому засіданні відповідач, представник відповідача за первісним позовом позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задовольнити з підстав зазначених в зустрічній позовній заяві у повному обсязі, вимоги зустрічної позовної заяви підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити у повному обсязі. У судове засідання представник третьої особи за зустрічним позовом не з'явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що оскільки [PERSON] з дітьми ніколи не проживала у Дніпровському районі, тому для надання висновку щодо предмету спору про визначення місця проживання дітей немає законних підстав. Суд, заслухавши надані пояснення, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги первісного позову підлягають частковому задоволенню, а вимоги зустрічної позовної заяви не підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що в судовому засіданні не заперечувалося, 29.04.2006 року між сторонами було зареєстровано шлюб (т. 1 а.с. 6). [INFO] року у сторін народилася донька [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (т. 1 а.с. 7). [INFO] року у сторін народилася донька [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (т. 1 а.с. 8). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва 27.04.2018 року шлюб між сторонами розірвано (т. 1 а.с. 17). 17.01.2017 року було нотаріально оформлено заяву про тимчасовий виїзд дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], до Польщі, в період з 01.02.2017 року по 31.01.2018 року, у супроводі одного з батьків (т. 1 а.с. 20) Відповідно довідки «Global Jobs» від 21.08.2018 року позивач працює в товаристві з лютого 2018 року, займає посаду спеціаліста відділу обслуговування клієнтів, в якій також зазначено, що має двох доньок, уміло поєднує працю та виховання дітей (т. 1 а.с. 160). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] навчається в початковій школі №298 м. Варшава, мама дівчинка постійно цікавиться її успіхами, присутня на батьківських зборах, [PERSON] навчається в дитячому садку м. Варшава, мама дівчинка постійно цікавиться її успіхами, присутня на урочистих подіях та святах, постійно веде індивідуальні бесіди з вихователями, діти зареєстровані в реєстрі медичного страхування з 02.01.2018 року, також позивач за первісним позовом надає довідку про заробітну плату, трудовий договір та договір оренди житла (т. 1 а.с. 158-172). Позивач надає на підтвердження утримання дітей копії квитанцій, чеків (т. 1 а.с. 31-37). Позивач зазначає, що діти повністю знаходяться на утриманні матері, оскільки відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, участі у вихованні дітей не приймає, хоча є працездатним, здоровим чоловіком, офіційно працевлаштований з 27.05.2000 року в ПАТ «Альфа банк» та має стабільний заробіток, крім цього, у власності є нерухоме та рухоме майно, в період шлюбу відповідач сплачував аліменти на дітей в розмірі 30000,00-40000,00 грн., а після розірвання в значно меншому розмірі, хоча також має неофіційні доходи., на підтвердження чого надає докази (т. 1 а.с. 21-29). Крім того, позивач за зустрічним позовом надає довідку з місця роботи, характеристику з місця роботи, та довідки з місця роботи, з яких вбачається, що він має постійну роботу на посаді головного спеціаліста відділу розвитку регіональної мережі Управління з розвитку відділень та віддалених каналів продажів в ПАТ «Альфа банк» та отримує стабільну заробітну плату, в середньому 18114, 00 грн. на місяць (т. 1 а.с. 110-112). На виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2018 року, ПАТ «Альфа банк» було надано виписки по особовим рахункам [PERSON], з яких вбачається, що він отримує грошові кошти. Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно положень ч.ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до положень ч.1 ст.3, ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов'язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім'ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім'ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Частинами 1,2 ст.171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й ст. 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов'язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. У відповідності до ч.2 ст. 12 Конвенції про права дитини та ч. 2 ст. 171 Сімейного кодексу України думка дитина може бути заслухана судом безпосередньо чи через відповідний орган. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Суд роз'яснює, що згідно ч. 3 ст. 183 СК України якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки (ст. 191 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 р. Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», установлено у 2018 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку доказам та поясненням сторін, з урахуванням повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами та дослідженими в судовому засіданні, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, враховуючи перебування дітей на утриманні матері, обов'язок обох батьків утримувати своїх дітей, беручи до уваги заробітну плату відповідача за первісним позовом, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині розміру аліментів не обґрунтовано та на їх підтвердження не надано належних доказів, а тому позовні вимоги первісного позову підлягають частковому задоволенню, оскільки, суд вважає, що відповідач, з урахуванням виписок з банківських рахунків, зможе сплачувати аліменти в розмірі 10000, 00 грн. на кожну дитину, проте, з урахуванням віку дітей станом на час розгляду справи, більшої необхідності у спілкування саме з матір'ю для належної самоідентифікації, з метою якнайкращого забезпечення прав та інтересів дітей, суд приходить до висновку, що на даний час проживання неповнолітніх дітей з матір'ю буде відповідати потребам та інтересам дітей, а тому, позовні вимоги зустрічного позову не підлягають задоволенню у повному обсязі. За змістом ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави суму судового збору у розмірі 704,80 грн. Згідно ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання. На підставі викладеного та

Outcome: partial