Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

У червні 2014 року до Ленінського районного суду м. Полтави звернувся ПАТ «Райффайзен банк Аваль» з позовом до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. У серпні 2014 року позивач змінив предмет позову на стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач у зміненій позовній заяві просив стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Райффайзен банк Аваль» в особі Полтавської обласної дирекціїАТ «Райффайзен банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/0037/82/64327 від 11 серпня 2006 року у розмірі - 201 044,22 грн. (що в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 17 255,02 доларів США), та судовий по 1005,22 грн. з кожного. Зазначали, що 11.08.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/0037/82/64327, відповідно до якого банк надав [PERSON] на споживчі цілі кредит в розмірі 25000,0 дол. США, строком на 84 місяців по 17.07.2013 рокупід 14% річних, а [PERSON] зобов'язався сплачувати проценти за користування кредитом та повернути кредит у строк визначений кредитним договором щомісячними платежами відповідно до графіку (додаток до кредитного договору). У забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором 11.08.2006 року банком було укладено із [PERSON] договір поруки № 014/0037/82/64327, відповідно до якого [PERSON], як поручитель прийняла на себе зобов'язання у разі не виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором, нести перед банком солідарно з боржником відповідальність перед банком за виконання боргових зобов'язань в повному обсязі. Банк виконав свої зобов'язання щодо видачі грошей по кредиту позичальнику за кредитним договором належним чином. 22.04.2009 року та 08.06.2010 року між банком та позичальником було укладено додаткові угоди до кредитного договору. Відповідно до цих додаткових угод на період з 23.04.2009 року по 22.04.2010 року по кредитному договору було встановлено процентну ставку за кредитом у розмірі 11% річних, крім того на цей же період [PERSON] за кредитним договором було встановлено кредитні канікули із подальшою капіталізацією заборгованості за процентами, а також було збільшено на 125 календарних місяців до 17.12.2023 року строк погашення кредиту та врегульовано заборгованість позичальника за кредитним договором строк сплати якої настав. Згідно з п.1.3. кредитного договору [PERSON] зобов'язався здійснювати погашення кредиту та процентів згідно з графіком погашення кредиту (Додаток до договору) ануїтетними платежами. [PERSON] не виконував належним чином зобов'язання за кредитним договором, у результаті чого станом на 07.05.2014 року утворилась прострочена заборгованість за кредитом в розмірі -7039,74 грн., що на дату проведення розрахунку становило еквівалент за офіційним курсом НБУ 604,2 дол. США, та за процентами у розмірі - 12685,52 грн., що на день проведення розрахунку еквівалентно за офіційним курсом НБУ 1088,76 дол. США. За порушення зобов'язань відповідно до умов кредитного договору банк нарахував позичальнику пеню у розмірі 16 581,03 грн., що на дату проведення розрахунку становило еквівалент за офіційним курсом НБУ - 1423,10 дол. США. У березні 2015 року [PERSON] в порядку ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Аваль Банк» про визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності договору. У своїй позовній заяві [PERSON] просив кредитний договір № 014/0037/82/64327 від 11.08.2006 року, укладений між ним та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є позивач, визнати недійсним та застосувати наслідки недійсності договору визнавши недійсними укладені між банком та [PERSON] договір поруки № 014/0037/82/64327 від 11.08.2006 року та договір іпотеки№ 014/0037/82/65720 від 11.08.2006 року, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А. Судом встановлено, що [PERSON] за час, що пройшов з укладення кредитного договору змінив прізвище з «[PERSON]» на [PERSON], а [PERSON] змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» тому сторонами в процесі є [PERSON] та [PERSON] У судовому засіданні представник позивача відповідача - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», з підстав зазначених в позові просив його задовольнити в повному обсязі, а зустрічний позов [PERSON] залишити без задоволення. Зазначив, що банк в повному обсязі виконав свої зобов'язання перед позичальником та надав йому кредит у розмірі 25 000,0 дол. США. У зв'язку з тим, що позичальник не міг виконувати належним чином свої зобов'язання на обґрунтування позовної вимоги йому за згодою сторін надавались кредитні канікули, збільшувався строк погашення кредиту. Проводилась капіталізація за результатами якої заборгованість позичальника збільшувалась. У зв'язку з недобросовісним виконанням позичальником своїх зобов'язань банком було прийнято рішення про дострокове стягнення всієї суми кредиту для чого відповідач було направлено боргові вимоги. Заперечуючи проти задоволення зустрічного позову зазначив, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства і підстав для визнання його недійсним немає. У судовому засіданні відповідач у справі [PERSON] та його представник підтримали зустрічний позов та просили відмовити в задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Як підставу для визнання недійсним кредитного договору № 014/0037/82/64327 від 11 серпня 2006 року та додаткових угод до нього, вказували: на невиконання банком умов ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання у визначених законодавством обсягах (п.2 ст. 11 цього Закону) інформації про умови та особливості кредитування, орієнтовної сукупної вартості кредиту та витрат позичальника пов'язаних з його наданням, тощо;неналежне виконання банком умов п.4 ст. 11 цього Закону щодо внесення до кредитного договору умов, внесення яких є обов'язковим згідно з чинним законодавством для даного виду договорів; що при підписані кредитного договору сторонами не було досягнуто згоди з усіх істотних умов, без дотримання яких виконання договору належним чином неможливе, окремі умови договору є нечіткими та неоднозначними, зокрема сторонами не було визначено суму кредиту, схему та порядок погашення кредиту, банк зловживаючи своїм становищем на власний розсуд визначав порядок погашення кредиту та штучно збільшував заборгованість позичальника, зроблені банком розрахунки заборгованості за кредитним договором включають в себе суми на стягнення яких банк не має законних підстав. Відповідач-третя особа - [PERSON] надала суду заперечення на позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Заперечувала щодо задоволення позову до неї так як договір поруки, укладений між нею та банком припинив свою дію відповідно до ст.559 ЦПК України так як основне зобов'язання було змінено банком та [PERSON] без її згоди, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності. Підтримала зустрічний позов. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] та [PERSON] не підлягають до задоволення, а зустрічний позов [PERSON] підлягає до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право, в порядку встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому згідно з ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна особа довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідачем-позивачем [PERSON] не заперечується факт отримання в банку 25000,0 дол. США. Відповідно до п.2.1. кредитного договору кредитні кошти були надані Кредитором Позичальнику для використання на споживчі цілі. Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Перевіривши надані сторонами докази, суд погоджується з думкою відповідача-позивача [PERSON], що при укладанні кредитного договору банк не дотримався вимог п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», але суд приходить до висновку, що дана обставина не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору, так як сторони не зважаючи на цю обставину уклали кредитний договір. А тому суд вважає, що після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, і до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Відповідно до ст. 215 ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається; у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ст. 216 ЦК України: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування; якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів». Дослідивши умови кредитного договору № 014/0037/82/64327 від 11 серпня 2006 року, укладеного між банком та [PERSON] суд приходить до висновку, що сторони при його підписанні не досягли згоди з усіх істотних умов, встановлених законодавством для даного виду договорів, окремі умови договору є нечіткими та неоднозначними, а тому не можливо визначити однозначно, яким чином цей договір повинен був виконуватись сторонами, при виконанні договору банком було допущено зловживання своїми правами, які йому були делеговані позичальником. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору «Кредитор на положеннях та умовах цього Договору, надає позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії (надалі кредит) з лімітом 25000,00 доллар (Двадцять п'ять тисяч долларів 00 центів). Суд приходить до переконливого висновку, що зазначена сторонами в кредитному договорі сума кредиту в іноземній валюті, яку банк зобов'язався надати позичальнику в кредит, і яку той повинен був би повернути у визначений сторонами строк, фактично не можливо визначити, з тих причин, що відсутня можливість ідентифікації такої іноземної валюти. Іноземні валюти, які можуть використовуватись при проведенні розрахунків за цивільно-правовими угодами на території України, визначаються Національним Банком України. У Классифікаторі іноземних валют, затвердженим Постановою Правління НБУ №34 від 04.02.1998 року, відсутні відомості про іноземну валюту - доллар. При цьому визначено іноземну валюту - долар, або скорочено дол. емітентами якої є країни Австралія, Канада, США. Тому однозначного висновку, що банк зобов'язався видати кредит в доларах США, в яких фактично отримав кредит позичальник, безпосередньо з умов кредитного договору зробити не можливо. У позовній заяві та в судовому засіданні представники банку зазначали, що позичальник повинен був проводити погашення кредиту та сплату процентів за користування кредитом щомісячно ануїтетними платежами відповідно до Графіку погашення кредиту, який є Додатком до Договору. Проте умовами кредитного договору та наданими представниками банку доказами таке твердження не підтверджується. Пунктом 1.3.1.3. кредитного договору в залежності від обраної програми кредитування, погашення кредиту позичальником може здійснюватись альтернативними способами відповідно до графіків погашення кредиту, або в розмірі1/84 від суми ліміту отриманого кредиту, з щомісячним погашенням відсотків за користування кредитом, або ануїтет ними платежами. Сторонами не надано підписаних ними, при укладені кредитного договору, графіків погашення кредиту, які повинні бути оформлені як додаток до кредитного договору, і обов'язковість складення яких визначена сторонами безпосередньо в кредитному договорі. Факт неподання сторонами таких графіків погашення кредиту на думку суду свідчить про що вони взагалі не складались, а тому твердження представників банку що погашення кредиту повинно було здійснюватись ануїтет ними платежами є сумнівним. За наявності альтернативних умов виконання договору суд не наділений повноваженнями визначати, який із двох способів погашення кредиту має пріоритет та повинен був застосовуватись при виконанні кредитного договору, а тому суд погоджується з твердженням відповідача-позивача [PERSON] та його представника, що сторони не дійшли згоди про спосіб погашення кредиту та сплати процентів. Суд також погоджується з твердженням [PERSON], що сторонами при укладанні договору не було погоджено порядок погашення кредитної заборгованості, а банком було допущено зловживання повноваженнями, які він йому надав. Пунктом 3.4. кредитного договору визначено: З підписанням цього договору, у відповідності з чинним законодавством, Позичальник доручає Кредитору самостійно визначати порядок погашення кредитної заборгованості (кредиту, відсотків за користування кредитом, штрафів та пені). В інших пунктах кредитного договору відсутні положення щодо обсягу наданих йому повноважень. Оскільки зазначений пункт кредитного договору містить оговорку, що позичальник дає доручення банку на визначення ним самостійно порядку погашення кредитної заборгованості у відповідності з чинним законодавством, то суд приходить до висновку, що при виконанні цього пункту кредитного договору банк повинен був керуватись правовими нормами законодавства, яке регулює правовідносини, що виникають на підставі договору доручення. До визначення обсягу таких повноважень позичальником, та належного їх оформлення, в т.ч. наданням відповідних довіреностей працівникам банку, банк був не вправі самостійно визначати цей порядок, оскільки при цьому порушується рівність сторін договору. Невизначеність сторонами однозначного порядку погашення кредитної заборгованості не дає можливості суду перевірити правильність наданих банком розрахунків щодо кредитної заборгованості [PERSON] Судом також встановлено, що всупереч вимогам ст. 1054 ЦК України банк не видаючи позичальнику грошові кошти додатково збільшив після підписання додаткових угод № 1 від 22.04.2009 року, та № 2 від 08.06.2010 року, заборгованість [PERSON] по кредиту на 5 174,98 дол. США з 25000,0 дол.США, які банком фактично було видано, до 30174,98 дол. США з подальшим нарахуванням на цю суму процентів. Згідно з поясненнями даними в судовому засіданні представником банку Гапоном О.Я. збільшення заборгованості відбулось за рахунок капіталізації прострочених процентів. Однак при перевірці розрахунків судом з'ясовано, що банк збільшив суму кредиту не лише за рахунок прострочених процентів за користування кредитомв сумі 2276,52 дол. США, що суперечить чинному законодавству, а й за рахунок сум простроченого кредиту, тим саме двічі враховуючи як виданий кредит, одні й ті ж суми в розмірі 2895,46 дол. США. Розглядаючи заперечення [PERSON] суд приходить до висновку, що порука [PERSON] за договором поруки № 014/0037/82/64327 від 11.08.2006 року, укладеним між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] припинилась на підставі ч.1 ст.559 ЦК України після укладення між банком та [PERSON] без погодження з нею додаткових угод № 1 від 22.04.2009 року, та № 2 від 08.06.2010 року до кредитного договору, в результаті чого обсяг відповідальності поручителя збільшився. Представниками ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не надано суду доказів погодження з [PERSON], як поручителем, умов додаткових угод до кредитного договору. Згідно з чинним законодавством поручитель та майновий поручитель розглядаються як особи, що мають різний обсяг відповідальності перед кредитором, їх відповідальність випливає з правовідносин, які регулюється відмінними між собою правовими нормами. Якщо поручитель є солідарним боржником то майновий поручитель відповідає перед кредитором лише в обсязі вартості переданого в заставу (іпотеку) майна. [PERSON] було заявлено в зустрічному позові, та підтримано в судовому засіданні, вимогу про застосування при вирішенні справи наслідків недійсності правочину. Виходячи з положень ст. 216 ЦК України, суд застосовуючи правові наслідки недійсності кредитного договору приходить до висновку про необхідність стягнення з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь [PERSON] грошових коштів у сумі 6280,72 доларів США, сплачених останнім понад суму грошових коштів 25000,00 доларів США, які були отримані ним в банку, та визнання недійсними в порядку ч.2 ст. 548 ЦК України Договору іпотеки № 014/0037/82/65720 від 11.08.2006 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А., та Договору поруки № 014/0037/82/64327 від 11.08.2006 року, які були укладені між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] Виходячи з викладеного,

Outcome: approved