Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про відібрання дитини та визначення її місця проживання, у якій зазначила, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 19 лютого 2011 року. Від шлюбу у них народився малолітній син [PERSON], [INFO]. Шлюб між ними розірваний 5 жовтня 2015 року. У період шлюбу вони проживали в смт. Арбузинка за різними адресами, власного житла не мали. Після розірвання шлюбу [PERSON] вимагала, щоб позивач покинула її будинок в смт. Арбузинка, але дитину не віддала, посилаючись на те, що остання негативно характеризується, не має умов для утримання дитини, не має роботи та житла. Відповідач [PERSON] погодився з думкою своєї матері щодо того, щоб дитина залишилася проживати з бабусею, сам в смт. Арбузинка фактично не проживає, виїжджає на заробітки за кордон, рідко приїжджає. Зазначаючи, що відповідачі без її згоди відібрали у неї дитину, вона має постійне місце проживання, не має поганих звичок, законослухняна, позивач прохала відібрати свого малолітнього сина [PERSON] у [PERSON], [PERSON], визначити місце проживання дитини разом з нею у м.Вознесенськ Миколаївської області, вул. Пархоменко, 116. У серпні 2016 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, посилаючись на те, що у липні 2014 року відповідач виїхала з смт. Арбузинка до м.Вознесенськ, вул. Пархоменко, 116. З того часу їх малолітній син [PERSON], [INFO], проживає разом з ним, відвідує дитячий садок. Посилаючись на те, що з липня 2014 року мати не бере участь у вихованні дитини, відсутні перешкоди для визначення місця проживання дитини разом з батьком, відповідач прохав визначити місцепроживання його неповнолітнього сина [PERSON] разом з ним в смт. Арбузинка Миколаївської області, вул. Молодіжна, 53. Ухвалою суду від 2 серпня 2016 року обидва позови обєднані в одне провадження. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги, заперечували проти задоволення зустрічного позову. Позивач пояснила, що у липні 2014 року вона поїхала до м.Вознесенська разом з дитиною. Однак оскільки вона не мала коштів, то домовилася з бабусею дитини, щоб дитина побула у них поки вона «не встане на ноги». Тоді вона привезла дитину бабусі і залишила їй. Після цього вона спочатку два рази на місяць приїжджала до дитини перший рік, а далі рідше. Отримавши роботу у вересні 2015 року, вона почала вимагати повернення дитини, відповідачі їй дитину не віддавали, тому вона зверталася до міліції та до органів соціального захисту. Відповідачі дозволяли спілкуватися з дитиною тільки на території їхнього двору. На даний час вона проживає у будинку свого дідуся, працює. Відповідач [PERSON] підтримав зустрічний позов, первісний позов не визнав, пояснив, що з моменту одруження з позивачем вони проживали у батьків, потім на зйомній квартирі. Коли він повернувся із заробітків із м.Москви, то побачив, що позивач організовує вдома пянки та гулянки. 13 липня 2014 року позивач виїхала до м.Вознесенська, а через місяць привезла дитину. Йому стало відомо, що позивач веде аморальний спосіб життя. Позивач у 2015 році зверталася до нього з вимогою про те, щоб він віддав дитину. Він не перешкоджає зустрічам матері з дитиною, працює у смт. Арбузинка, на заробітки за кордон він не виїжджає. Вважає, що дитина має проживати разом з ним, поскільки він має всі умови для проживання дитини. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] підтримала заперечення відповідача, пояснила, що позовні вимоги про відібрання дитини є необґрунтованими, так як позивач сама привела дитину відповідачам. Позивач власного житла та постійної роботи не має, тому не має змоги належним чином матеріально забезпечити дитину. Відповідачі не заперечують проти зустрічей матері з дитиною. Відповідач [PERSON] пояснила, що 27 серпня 2014 року позивач привезла їй дитину та залишила її у неї без будь-яких домовленостей, а сама втекла через вікно. У подальшому позивач приїжджала до дитини раз на 2 місяці. У цьому році прийшла разом з міліцією та хтіла забрати дитину, однак вона їй дитину не віддала. Представник органу опіки та піклування підтримала заявлений зустрічний позов та прохала визначити місцепроживання дитини разом з батьком. Вислухавши сторони, представників сторін, вивчивши матеріали справи, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції прав дитини, ратифікованої постановою Верховної [PERSON] Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-ХП, частин 7,8 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно ч.1, 2, 3 ст. 161 СК України якщо матір та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того з ким із них буде проживати малолітня дитина, то спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передавати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити дитині. Як вбачається з матеріалів справи, з 19 лютого 2011 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 5 жовтня 2015 року. До серпня 2014 року дитина проживала з обома батьками в смт. Арбузинка Миколаївської області, деякий час з матірю у м.Вознесенську. У подальшому за домовленістю сторін у звязку із браком коштів у позивача, дитина стала проживати разом з бабусею, батьком та дідусем у смт. Арбузинка, вул. Молодіжна, 53 окремо від матері, яка проживає у [INFO]. \~\~\~\~ В подальшому між сторонами виник спір щодо того, з ким із батьків має проживати дитина. Актами обстеження умов проживання дитини за місцем проживання батька та за місцем проживання матері встановлено, що в обох випадках умови проживання для дитини створені і відповідають необхідним вимогам для відпочинку, навчання та розвитку дитини відповідного віку. Позивач [PERSON] працює продавцем у ФОП «[PERSON]О.», позитивно характеризується за місцем проживання, має задовільний стан здоров»я, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває. Відповідач [PERSON] працює працівником ФОП «[PERSON]А.», позитивно характеризується за місцем роботи, має житло, задовільно за місцем проживання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. ст. 8,11,15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральності та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Як встановлено судом, син сторін є малолітньою дитиною. Згідно висновку від 28 вересня 2016 року, складеному органом опіки та піклування Вознесенської міської ради позивачем за місцем свого проживання створено належні житлово-побутові умови для проживання, виховання, фізичного та психологічного розвитку дитини. Окрім того зазначено, що позивач надала довідку на влаштування дитини у дошкільний заклад «Дзвіночок», довідку за місцем роботи та позитивні характеристики за місцем роботи та від дільничного інспектора поліції. Вказаним висновком за доцільне визначено місце проживання малолітнього разом з матірю. У судовому засіданні встановлено, що позивач після того як дитина стала проживати у сім»ї батька з 2014 року неодноразово відвідувала дитину за місцем його проживання та у дитячому садку, привозила подарунки, незважаючи на неприязнені відносини, які склалися останнім часом між сторонами. Факт наявності неприязнених відносин між сторонами підтверджується листом Арбузинського відділення поліції від 30 вересня 2016 року за № 57-2016 та витягом з ЄРДР, відповідно до якого позивач зверталася до поліції щодо спричинення їй тілесних ушкоджень відповідачем [PERSON] 9 листопада 2014 року, а також до поліції надійшла заява [PERSON] 16 квітня 2016 року щодо сварки з [PERSON] Пояснення свідків, наданих у судовому засіданні про те, що позивач вживала спиртні напої, відвідувала бари у компанії з іншими чоловіками не свідчать про здійснення позивачем аморальної поведінки, а є субєктивною думкою свідків. Окрім того, відповідачами не надано доказів про те, що за порушення громадського порядку чи ухилення від батьківських обовязків позивач притягувалась до адміністративної відповідальності. Суд не може врахувати як підставу для визначення місця проживання дитини з батьком висновок за результатами психологічного обстеження малолітньої дитини від 26 серпня 2016 року, оскільки з урахуванням віку дитини та обставин справи (дитина тривалий час була обмежена у спілкуванні з матір'ю, вплив бабусі та батька на малолітнього, які засуджували поведінку матері) таке дослідження є недоцільним. Таким чином, судом не встановлено обставин, за якими згідно з ч. 2 ст. 161 СК України малолітня дитина сторін не може бути залишена з матір'ю. На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне не погодитися з висновком органу опіки та піклування Арбузинської райдержадміністрації від 29 серпня 2016 року, відповідно до якого місцепроживання малолітнього слід визначити з батьком, оскільки орган опіки та піклування не врахував шестирічного віку дитини, період окремого проживання від матері, який є значним, виховування дитини батьком та бабусею та не навів виняткових обставин, за яких малолітня дитина має бути розлучена зі своєю матір'ю. З урахуванням викладених обставин та наведених положень закону, суд приходить до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітнього сина сторін з матір'ю, а не з батьком. Відповідно до ч.2 ст. 163 Сімейного кодексу України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Оскільки вказаною нормою передбачено право батьків на відібрання малолітньої дитини від інших осіб, тому вимоги про відібрання матері дитини від батька на підставі цієї правової норми задоволенню не підлягають. Так як відсутні підстави для відібрання на час винесення судом рішення дитини у батька дитини, який проживає однією сім»єю з бабусею та дідусем, то суд не вбачає підстав для задоволення вимог про відібрання дитини у іншого відповідача [PERSON], яка доводиться дитині бабусею. У відповідності до вимог ст. 161 Сімейного кодексу України питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися між матірю та батьком, тому бабуся дитини [PERSON] не може бути відповідачем по справі про визначення місця проживання дитини та на неї не може бути покладена відповідальність щодо стягнення судових витрат. На підставі викладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача [PERSON] згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial