Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

У червні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про стягнення з відповідача заборгованості на утримання та збереження квартири [ADDRESS] . Остання редакція позовної заяви обґрунтовувалась тим, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] . При цьому, відповідач [PERSON] добровільно відмовляється нести будь-які витрати по утриманню вказаної квартири. При цьому, з листопада 2014 по серпень 2019 позивачем було витрачено на утримання, обслуговування та збереження квартири 333 062,12 грн, зокрема:сума комунальних послуг згідно з виставленими рахунками складає 102442,50 грн, та сума коштів, витрачених на ремонт квартири складає 230619,62 грн. Крім того, у березні 2019 експлуатуюча компанія виставила рахунок на суму 600,00 грн за повірку лічильників, встановлених у квартирі, який також було сплачено позивачем. Таким чином, загальні витрати позивача на утримання, обслуговування та збереження спірної квартири склали 333662, 12 грн. У зв`язку з чим, враховуючи, що відповідач є співвласником Ѕ квартири, витрати на яку несе позивач, позивач просить стягнути з відповідача1/2 від оплачених витрат, що складає 166831,06 грн. Також позивач просила вирішити питання розподілу судових витрат та зазначила орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які будуть понесені у зв`язка з розглядом справи (том1, а.с.163- том2, а.с.132). Також до суду надійшла позовна заява від третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] про стягнення з [PERSON] витрати на утримання гаража в розмірі 3 675,50 грн. Позов обґрунтовується тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.10.2014 за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на гаражний бокс № [ADDRESS] у рівних частках - по Ѕ частині кожній. При цьому, витрати на утримання гаражу несе виключно [PERSON] , сума витрат, яку понесла [PERSON] за період з 15.12.2014 по 25.09.2019 склала 7351,00 грн, у зв`язку з чим, вона просить, щоб відповідач відшкодувала їй половину зазначеної суми в розмірі 3675,50 грн (том1, а.с.157-159). Разом з позовною заявою, позивачем було подано заяву про забезпечення позову з проханням накласти арешт на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] (том1, а.с. 30). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.06.2018 року відкрито провадження, відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву і призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження (том1, а.с.32). Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 08.06.2018 року у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову було відмовлено (том1, а.с.36). В подальшому, 09.08.2018 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому було зазначено про невизнання позовних вимог. Так представником відповідача у відзиві зазначено, що з часу набуття права власності на квартиру по теперішній час, позивач чинить перешкоди відповідачу у користуванні квартирою. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.04.2018 встановлено порядок користування спірною квартирою, зокрема, [PERSON] виділено в користуванні кімнату площею 14, 4 кв.м, [PERSON] виділено в користуванні кімнату площею 14, 8 кв.м, кімнату площею 15,2 кв.м, кухню площею 7,8 кв.м, коридор площею 5,3 кв.м, вбиральню площею 1,0 кв.м, ванну кімнату площею 2,0 кв.м залишено в спільному користуванні. Апеляційна інстанція залишила вказане рішення без змін. Втім, [PERSON] продовжує створювати перешкоди [PERSON] - кімнату не звільнила, ключі від квартири не надала. Також представник звертає увагу, що на час проведення ремонту, позивач не була власником вказаної квартири, сама ініціювала проведення вказаного ремонту без отримання згоди на це від [PERSON] , окрім того представник звертає увагу на відсутність належних доказів, на підтвердження сплати вартості проведеного ремонту. Також, преставник відповідача звернув увагу на пропущення строків позовної давності для вимог [PERSON] тапросив суд відмовити у задоволені позову повністю (том1, а.с.45-47). В подальшому, 18.01.2019 року позивачем було подано уточнену позовну заяву, в якій вона просила змінити склад сторін, залучивши до справи [PERSON] в якості другого позивача та додатково стягнути з відповідача на користь позивачів заборгованість 23.06.2019 до суду надійшли додаткові пояснення позивачів з наданням письмових доказів (том1,а.с.50-58). В подальшому, позивачами були надані письмові пояснення, в яких вони зазначали, що 26.01.2018 відповідачу було направлено письмову вимогу про погашення заборгованості, яку відповідач вкотре проігнорувала, 17.01.2019 позивачі звернулись до відповідача з пропозицією щодо мирного вирішення спірних питань, проте відповідач вказану попозицію не прийняла, 08.02.2019 відповідачу повторно було направлено вказану пропозицію, 05.03.2019 відповідач письмово відмовилась від мирного врегулювання, зазначивши, що в суді знаходиться відповідна справу, тому, на її думку, перемовини є передчасними (Том1, а.с 71-75). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.05.2019 призначено проведення врегулювання спору у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про стягнення заборгованості за участю судді, яке 03.06.2019 року припинено у зв`язку з тим, що сторони не досягли спільної згоди щодо врегулювання спору, та цивільну справу передано до канцелярії з цивільних справ Святошинського районного суду м. Києва для передачі на розгляд іншому судді, визначеному в порядку статті 33 Цивільного процесуального кодексу України. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.06.2018 року справу було прийнято до провадження, розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 2.07.2019 (а.с. 86). Відповідно до п. 9 Перехідних Положень Цивільно-процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року розгляд даної справи проведено за правилами загального позовного провадження. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 02.07.2019 було закрито підготовче засідання, після чого, згідно з ухвалою від 18.09.2019 постановлено повернутись до стадії підготовчого провадження. Позивачами 11.07.2019 було уточнено позовну заяву, в якій вони просили додатково стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на утримання квартири за період з грудня 2018 по травень 2019 в розмірі 8960, 72 грн, а також, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на утримання гаражного боксу за січень-червень 2019 в розмірі 500 грн (том 1, а.с.101-110). Відповідачами було направлено відзив на позовну заяву про уточнення позовних вимог, в якому вони просили відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, зазначивши, що [PERSON] не користується спірною квартирою, не користується жодною комунальною послугою, а, відтак не повинна оплачувати видатки з її утримання (Том 1, а.с.114-118). Також, представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності по відношенню до позовної заяви [PERSON] , обґрунтовуючи її тим, що позовна заява подана в червні 2018, при цьому, позивач просить стягнути з відповідача витрати на утримання квартири з листопада 2014, а договір на виконання будівельних робіт датовано 25.09.2014, тобто, вказані позовні вимоги було подано з пропуском трирічного строку позовної давності (Том 1, а.с.145-146). У відзиві на остаточно редакцію позовної Заяви [PERSON] представник віповдача заперечував проти задоволення позову, з підстав наведених у попередніх відзивах, також, зазначивши, що погоджується з періодом з червня 2015 року по вересень 2019 року, а саме, з необхідністю відшкодування Ѕ вартості послуг з утримання будинку, що за підрахунками відповідача складає 6770, 66, також, погоджується сплатити за ремонтні роботи в будинку - 1006, 00 грн та земельний податок розмірі 45,00 грн, а разом - 7822,00 грн. Окрім того, наголошував, що позивач жодного разу не давала змоги ознайомитись з витратами, які були понесені нею за комунальні послуги та не пред`являла вимог щодо сплати боргу в позасудовому порядку. Також представник заперечував щодо заявленої суми судових витрат та повідомив, що орієнтовний розрахунок судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу складає 7000,00 грн. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 31.10.2019 у справі було закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача повідомив, що право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] було оформлено на підставі судового рішення. Всі організаційні питання з приводу оформлення квартири взяла на себе позивач [PERSON] , яка фактично і проживала в цій квартирі. Жодних спорів з приводу користування не виникало. Відповідач [PERSON] відсторонилась від вирішення вказаних питань. І тільки у травні 2016 року [PERSON] направила листа [PERSON] про намір продати свою частку в квартирі за 25 000,00 дол. США, після чого, розпочалось листування між сторонами в якому позивач неодноразово просила відшкодувати витрати на утримання майна та проведений ремонт, проте, в позасудовому порядку вирішити питання не вдається, у зв`язку з чим, було подано вказаний позов. При цьому, представник позивача наголошував, що всі витрати на утримання майна вчасно були сплачені позивачем, також наголошував, що ремонт який було проведено позивачем був необхідний з огляду на технічний стан квартири, звернув увагу на відмові відповідача розділити особовий рахунок, зазначив, що позивач не може самостійно відмовитись від сплати комунальних послуг та вимушена самостійно нести обов`язок по утриманню спільного майна, у зв`язку з чим, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечувала, зазначивши, що відповідач не проживає у вказаній квартирі, не користується комунальними послугами, також звернула увагу, що переважна більшість комунальних послуг сплачується на підставі лічильників, у зв`язку з чим, відповідач вважає що вона не зобов`язана їх відшкодовувати. Окрім того, представник звернула увагу на відсутність жодних доказів щодо надання відповідачем згоди на ремонт майна, заперечила надання такої згоди. Також, представником було заявлено заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] . У зв`язку з чим, в позові просила відмовити в повному обсязі. Щодо позову третьої особи, представник повідомив , що гараж перебуває в спільній власності сторін, у зв`язку з чим, він вважає, що відповідач [PERSON] повинна нести обов`язок по його утриманню. Також представник визнав, що вже після подання позову на рахунок [PERSON] надійшли грошові кошти від [PERSON] в розмірі 2532,43 грн. Представник відповідача повідомила, що витрати на утримання гаражу відповідачем було сплачено згідно з наданих позивачем квитанцій, проте, [PERSON] все одно вирішила звернутись з відповідною позовною заявою до суду. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] повідомила, що з 1989 року її дідусь виїхав з квартири за адресою: [ADDRESS] і з 2005 року вона почала утримувати вказану квартиру, оскільки постійно в ній проживала. При цьому, її дідусь помер у 2013 році, за життя він обіцяв, що залишить квартиру [PERSON] , водночас, не оформив у встановленому порядку вказану обіцянку. Після його смерті, [PERSON] вимушена була займатись оформленням прав на вказану квартиру в судовому порядку, при цьому, жодних заперечень, що проти того, що квартира залишиться у фактичному користуванні [PERSON] у 2014 році не було. З урахуванням технічного стану квартири, вона, отримавши усну згоду, організувала ремонтні роботи, які були необхідні для утримання майна та оплатила їх. І вже в травні 2016 їй стало відомо, що відповідач пропонує викупити Її частку в квартирі за 25 000,00 дол. США, при цьому, на думку [PERSON] вказана ціна є значно вищою, аніж ринкова вартість вказаної частки, у зв`язку з чим, [PERSON] запропонувала відповідачу викупити за таку ж суму іншу частку квартири. Також, свідок повідомила, що [PERSON] фактично ніколи не мешкала у вказаній квартирі та не приймала участі з її утримання. Проте, в червні 2017 вона відповідач звернулась з позовом до позивача про встановлення порядку користування вказаною квартирою. При цьому, [PERSON] неодноразово пропонувала відповідачу розділити особові рахунки, проте, відповідач не погодилась. Через що всі ці роки, [PERSON] сплачувала вартість нарахованих комунальних платежів на вказану квартиру самостійно. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, заслухавши пояснення позивача та його представника, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судовим розглядом встановлено, що згідно з рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.10.2014 позов [PERSON] задоволено, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та на 1/2 частину гаражного боксу № [ADDRESS] у Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Сокіл», що знаходиться за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Окрім того, позов [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та на 1/2 частину гаражного боксу № [ADDRESS] у Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Сокіл», що знаходиться за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Рішення набрало законної сили. В подальшому, на підставі Договору дарування №1335 від 27.04.2018 [PERSON] стала власницею ј квартири за адресою: [ADDRESS] (Том 1, а.с. 5). На момент розгляду справи, квартира за адресою: [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної часткової власності, зокрема: [PERSON] є власницею ј частки квартири, [PERSON] є власником ј частки, а [PERSON] - власником Ѕ частки (Том1, а.с.5-6). В зазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] ( [INFO] ) (Том1, а.с.131-134). При цьому, сторони не заперечують факти того, що [PERSON] не проживає та не проживала в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Так само визнається той факт, що саме [PERSON] здійснювала оплату комунальних послуг, нарахованих за вказану квартиру, за періоди, вказані в позовній заяві. Так само, сторонами визнається факт сплати [PERSON] коштів на утримання гаражного боксу № [ADDRESS] у Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Сокіл», що знаходиться за адресою [ADDRESS] в розмірі 2532,43 грн. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Щодо вимог позивача відносно компенсації вартості проведених ремонтних робіт, слід зазначити про таке. Згідно з Договором №ОР 25914/1 від 25.09.2014, [PERSON] доручила, а ФОП [PERSON] зобов`язався виконати будівельні роботи, а саме, оздоблювальні роботи в квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (Том 1. А.с.20-25). Також позивачем були надані акти виконаних робіт за вказаним договором №1 та №2, згідно зякими оплата за виконані роботи була проведена в повному обсязі в розмірі - 230619,62 (Том 1, а.с 26-27). Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном,що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників,які володіють і користуються спільним майном,відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Таким чином, зі змісту цієї статті вбачається, що дії співвласників щодо управління, утримання, збереження спільного майна повинні бути взаємно узгодженими, як наслідок вчинення одним співвласників будь-яких дій щодо нерухомого майна без згоди іншого співвласника свідчитиме насамперед про порушення прав іншого співвласника, оскільки відсутнє волевиявлення останнього щодо вчинення певних дій одним із співвласників. Учасники спільної часткової власності повинні погоджувати одне з одним дії по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю. Учасники спільної часткової власності використовують свої права по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. У разі розбіжностей щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном або непогодження із питаннями щодо здійснення повноважень у розпорядженні спільним майном, спір може бути вирішено судом. По відношенню одне до одного співвласники зобов`язані погоджувати свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю й у зв`язку з цим утримуватися від дій, що можуть перешкоджати реалізації іншими співвласниками їх повноважень. Обов`язки співвласників можуть бути як активні так і пасивні. Угода співвласників є двостороннім чи багатостороннім правочином, у якому визначається порядок і способи здійснення повноважень співвласниками. Для таких договорів законом не передбачена обов`язкова форма, тому вони можуть бути укладені як в усній, так і у письмовій, чи нотаріально посвідчуватися. Відповідно, дії співвласників щодо управління, утримання, збереження спільного майна повинні бути взаємоузгодженими, як наслідок вчинення одним співвласників будь-яких дій щодо нерухомого майна без згоди іншого співвласника свідчитиме насамперед про порушення прав іншого співвласника, оскільки відсутнє волевиявлення останнього щодо вчинення певних дій одним із співвласників. З урахуванням викладеного, враховуючи відсутність доказів про надання відповідачем згоди на ремонт спірної квартири, з урахуванням відсутності підтверджених належними доказами обставин, що свідчать про необхідність здійснення ремонтних робіт для збереження майна, враховуючи, що вказані ремонтні роботи за договором визначені як оздоблювальні, суд вважає, що витрати, понесені позивачем на ремонт спільного майна, здійснені ним із власної ініціативи, отже, відшкодуванню не підлягають. Щодо застосування строків позовної давності, заявлених відповідачем, відносно позовної вимоги [PERSON] щодо компенсації вартості проведених ремонтних робіт, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з п.11Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та чи є позов обґрунтованим. Пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Одночасно судом не може бути відмовлено у задоволенні позову і за недоведеністю, і з підстав пропуску позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі 337/2722/17 від 20.03.2019. Оскільки в позовні вимоги частині задоволення стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості проведених ремонтних робіт до задоволення не підлягають у зв`язку з недоведеністю, тому заява про застосування строків позовної давності в цій частині не підлягає до задоволення. Щодо позовних вимог, які стосуються компенсації позивачу сплаченої вартості комунальних послуг, слід зазначити, що звертаючись до суду з такими позовними вимогами позивач просив відшкодувати суму коштів, які нею було витрачено на сплату комунальних платежів за період з листопада 2014 по серпень 2019 в розмірі 102442,50 грн. При цьому, згідно з наданими позивачем копіями квитанцій, до складу такої суми входили витрати на комунальні послуги та інші платежі, постачання гарячої води, централізоване опалення, за газ, плата обслуговування домофону, оплата за телекомунікаційні послуги, плата за електроенергію, плата за централізоване постачання холодної води, водовідведення, централізоване водовідведення гарячої води. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги». Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Правовідносини із споживання житлово - комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно п.35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов`язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов`язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. За умови відсутності по квартирного ( по кімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири, житлового приміщення у гуртожитку щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику-пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача ( орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім`ї , що проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку, та осіб, які проживають у квартирі, житловому приміщенні у гуртожитку більше місяця; за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та при будинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач ( орендар). Оплата за електроенергію, постачання холодної та гарячої води, її підогрів та відведення здійснюється за лічильниками. Тобто, це ті послуги, які отримував тільки позивач та члени його сім`ї. Тому позивач їх повинен оплачувати самостійно. У даному випадку, відповідач в квартирі не проживає, відповідно стягненню підлягають сплачені обов`язкові витрати, пов`язані з утримання власності, а саме, витрати на утримання будинків і внесків, додаткові витрати, загальні витрати на централізоване опалення без урахування витрат, нарахованих на підставі показників лічильника, витрати на ремфонд, інші витрати: земельний податок, інші витрати: заг.площа. При цьому, відповідно до п.52 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 р. № 295 скорочення переліку послуг або припинення їх надання здійснюється за ініціативою споживача або оператора, провайдера відповідно до цих Правил, інших актів законодавства. Відповідно, з урахуванням того, що відповідач у вказаній квартирі не проживає, послугами телефонного зв`язку не користується, позивач не був позбавлений права без згоди відповідача вирішувати питання про продовження отримання чи припинення надання послуг з телефонного зв`язку, витрати на телефон компенсації не підлягають. Також не підлягають компенсації витрати сплачені за обслуговування домофону, оскільки це не є обов`язковими витратами, пов`язаними з утримання власності. Щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] , які стосуються компенсації позивачу сплаченої вартості комунальних послуг, слід зазначити наступне. Згідно з позовними вимогами, позивач просить відшкодувати сплачені суми на утримання квартири за період з листопада 2014 по серпень 2019. При цьому, з позовом до суду позивач звернувся 05.06.2018 (Том 1, а.с.1). Відповідач подав заяву з проханням застосувати строк позовної давності до поданих позовних вимог(Том 1, а.с.146). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Водночас, підтвердження переривання строку позовної давності в матеріалах справи відсутні. У зв`язку з чим, суд вважає, що порушене право позивача підлягає судовому захисту, враховуючи загальний строк позовної давності до подачі позову, а отже підлягає задоволенню позовна вимоги щодо стягнення з відповідача компенсації за сплачені витрати на утримання майна починаючи з червня 2015 року. Відтак, задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення вартості утримання майна в розмірі 13 398,12, що становить половину суми, яку позивач витратила на утримання майна, починаючи з червня 2015 зокрема, за: червень 2015 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати) - в розмірі 182, 11 грн (том 1, а.с. 171); липень 2015 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати) - в розмірі 182, 11 грн (том 1, а.с. 172); серпень 2015 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати) - в розмірі 182, 11 грн (том 1, а.с. 172); вересень 2015 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати) - в розмірі 182, 11 грн (том 1, а.с. 173); жовтень 2015 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 539,59 грн (том 1, а.с. 173); листопад 2015 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 801,22 грн (том 1, а.с. 174); грудень 2015 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 823, 81 грн (том 1, а.с. 174); лютий 2016 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 755,96 грн, а також, сплата боргу в розмірі 1102,29 грн (том 1, а.с. 175); березень 2016 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 755,96 грн (том 1, а.с. 175); квітень 2016 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 332,04 грн (том 1, а.с. 176); травень 2016 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 283,75 грн (том 1, а.с. 177); червень 2016 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 283,75 грн (том 1, а.с. 178); липень 2016 (витрати на утримання будинків та централізоване опалення) - в розмірі 166,98 грн (том 1, а.с. 179); серпень 2016 (витрати на утримання будинків та централізоване опалення) - в розмірі 166,98 грн (том 1, а.с. 180); вересень 2016 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 166,98 грн (том 1, а.с. 181); жовтень 2016 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 681,92 грн (том 1, а.с. 182); листопад 2016 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 1811,46 грн (том 1, а.с. 183); грудень 2016 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 1816,89 грн (том 1, а.с. 184); січень 2017 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 1811, 76 грн (том 1, а.с. 185); лютий 2017 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 1681,16 грн (том 1, а.с. 186); березень 2017 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 1344,76 грн (том 1, а.с. 187); квітень 2017 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 254,40 грн (том 1, а.с. 188); травень 2017 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 305,53 грн (том 1, а.с. 189); червень 2017 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 240,79 грн (том 1, а.с. 190); липень 2017 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 240,79 грн (том 1, а.с. 191); серпень 2017 (витрати на утримання будинків а також, додаткові витрати та централізоване опалення) - в розмірі 240,79 грн (том 1, а.с. 192); вересень 2017 (витрати на утримання будинків) - в розмірі 240,79 грн (том 1, а.с. 193); жовтень 2017 (витрати на утримання будинків) - в розмірі 240,79 грн (том 1, а.с. 194); листопад 2017 (витрати на утримання будинків) - в розмірі 240,79 грн (том 1, а.с. 195); грудень 2017 (витрати на утримання будинків) - в розмірі 414,43 грн (том 1, а.с. 196); січень 2018 (витрати на утримання будинків) - в розмірі 414,43 грн (том 1, а.с. 197); лютий 2018 (витрати на утримання будинків) - в розмірі 414,43 грн (том 1, а.с. 198); березень 2018 (витрати на утримання будинків) - в розмірі 414,43 грн (том 1, а.с. 199); квітень 2018 (витрати на утримання будинків) - в розмірі 414,43 грн (том 1, а.с. 200); травень 2018 (витрати на утримання будинків, ремфонд) - в розмірі 1084,77 грн (том 1, а.с. 201); серпень 2018 (витрати на утримання будинків, ремфонд) - в розмірі 1084,77 грн (том 1, а.с. 202); вересень 2018 (витрати на утримання будинків, ремфонд) - в розмірі 1084,77 грн (том 1, а.с. 203); жовтень 2018 (витрати на утримання будинків) - в розмірі 414,43 грн (том 1, а.с. 204); листопад 2018 (витрати на утримання будинків) - в розмірі 414,43 грн (том 1, а.с. 205); грудень 2018 (витрати на утримання будинків) - в розмірі 414,43 грн (том 1, а.с. 206); лютий 2019 (витрати на утримання будинків) - в розмірі 414,43 грн (том 1, а.с. 207); березень 2019 (витрати на утримання будинків) - в розмірі 414,42 грн (том 1, а.с. 208); квітень 2019 (витрати на утримання будинків, інші витрати: земельний податок) - в розмірі 503,37 грн (том 1, а.с. 209); травень 2019 (витрати на утримання будинків, інші витрати: заг.площа) - в розмірі 414,43 грн (том 1, а.с. 210); червень 2019 (витрати на утримання будинків, інші витрати: заг.площа) - в розмірі 414,43 грн (том 1, а.с. 211); липень 2019 (витрати на утримання будинків, інші витрати: заг.площа) - в розмірі 414,43 грн (том 1, а.с. 212); серпень 2019 (витрати на утримання будинків) - в розмірі 414,43 грн (том 1, а.с. 213). Щодо позовних вимог третьої особи, слід зазначити, що [PERSON] як співвласник гаражного боксу № [ADDRESS] у Кооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Сокіл», що знаходиться за адресою [ADDRESS] , в силу положень ст. 322 ЦК України, зобов`язана була утримувати вказане майно. Судовим розглядом встановлено, що сплачена [PERSON] вартість витрат за період з 15.12.2014 по 25.09.2019 склала 7351,00 грн, відповідно, до відшкодування [PERSON] підлягає сума в розмірі 3675,50 грн. При цьому, сторони визнають, що в рахунок відшкодування витрат на утримання гаражного боксу [PERSON] було сплачено [PERSON] суму в розмірі 2532,43 грн, що підтверджено відповідними квитанціями,відтак, залишок несплаченої суми в розмірі 1143,07 грн підлягає сплаті [PERSON] на користь [PERSON] . При цьому, слід зазначити, що у даному випадку суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності, з огляду на положення ч.3 ст. 267 ЦК України, згідно з якими, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, заява представника відповідача про застосування строку позовної давності стосувалась лише позовних вимог [PERSON] . Враховуючи все вищевикладене, основний позов [PERSON] та позов третьої особи [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню зі сторін пропорційно до задоволених позовних вимог. При цьому суд роз`яснює позивачу [PERSON] , її право на повернення суми внесеного судового збору в більшому розмірі, за відповідним клопотанням.

Outcome: partial