Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] (а.с.2-6), в якому просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд дочки [PERSON], [INFO], за межі України до Російської Федерації на оздоровлення, без згоди (дозволу) батька дитини- Лисенка С.О. на строк три місяці, з 01.07.2017 року по 01.10.2017 року. Після уточнення вимог заявленого позову, позивач просила суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд її малолітньої дитини - дочки [PERSON], [INFO], за кордон України до Російської Федерації в м.Геленджик без дозволу (згоди) батька дитини - [PERSON], у період з 25.09.2017 року по 25.12.2017 року. Вимоги заявленого позову позивач обґрунтовувала тим, що від шлюбу з відповідачем вони мають дочку [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу з відповідачем вона разом з дитиною проживають окремо. Позивач вказувала, що вона звернулась з даним позовом до суду, оскільки має наміри тимчасово вивезти дочку [PERSON] для лікування і відпочинку до Російської Федерації, м.Геленджик, де проживають її батьки та бабуся. На підтвердження вказаних обставин матеріали справи містять в собі копію санаторно - курортної путівки серії СБ1 №004776, Росія, Краснодарський край, м.Геленджик, вул.Луначарського,129 на імя [PERSON], терміном на 21 день, з 01.10.2017 року по 21.10.2017 року. Оскільки відповідач необгрунтовано не надає дозволу на тимчасовий виїзд їх дочки [PERSON] за кордон, як зазначала позивач у вимогах заявленого позову, вона і звернулась з даним позовом до суду, в якому після уточнення позовних вимог просить суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд її малолітньої дитини - дочки [PERSON], [INFO] за кордон України до Російської Федерації в м.Геленджик без дозволу (згоди) батька дитини- Лисенка С.О., у період з 25.09.2017 року по 25.12.2017 року. Рішенням Новогород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 15.09.2017 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Судом надано [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд її малолітньої дочки [PERSON], [INFO], за кордон України до Російської Федерації, без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON], у період з 25.09.2017 року по 25.12.2017 року. Судом дозволено [PERSON] без згоди батька-Лисенка С.О., оформити документи для тимчасового виїзду або супроводу [PERSON], [INFO] , за межі України до Російської Федерації. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 640 грн. в рахунок відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору . В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення суду першої інстанції від 15.09.2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог заявленого позову. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, його судом ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним зясуванням фактичних обставин справи. [PERSON] у доводах апеляційної скарги вказує, що всупереч приписам ч.2 статті 31 ЦПК України, позивач не надавала суду першої інстанції письмової заяви щодо зміни предмету позову, зокрема, щодо зміни періоду перебування дитини за кордоном. За даних обставин, як вважає [PERSON], суд першої інстанції необгрунтовано задовольнив вимоги позивача, які не були оформлені у вигляді письмової заяви. [PERSON] зазначає про неповне зясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, вказуючи при цьому, що тимчасовий виїзд дитини за межі України повинен відбуватися лише за погодження з іншим із батьків, з метою дотримання режиму спілкування дитини з іншим із батьків, участі у вихованні дитини, судом не взято до уваги зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. [PERSON] вважає, що позивач не представила суду належних доказів того, що задекларована мета виїзду за кордон відповідає її намірам, оскільки він припускає, що [PERSON] має намір виїхати до Російської Федерації на постійне місце проживання. На думку [PERSON], судом першої інстанції належним чином не зясовані підстави необхідності лікування дитини саме у Російській Федерації у м.Геленджику, та можливість здійснення такої поїздки, враховуючи зменшення обсягів транспортного сполучення. У доводах апеляційної скарги [PERSON] стверджує, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 15.09.2017 року не відповідає положенням статей: 141,153,157 Сімейного кодексу України. В судове засідання апеляційного суду [PERSON], [PERSON], представники третіх осіб, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи (а.с.97,98,100,101,102,104,106,112-115, 117,119,120), не зявились. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, при цьому рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 15.09.2017 року необхідно скасувати в частині задоволення позовних вимог [PERSON] щодо: - надання [PERSON] дозволу на тимчасовий виїзд її малолітньої дочки [PERSON], [INFO], за кордон України до Російської Федерації, без дозволу (згоди) батька дитини - [PERSON], у період з 22 жовтня 2017 року по 25 грудня 2017 року; - надання [PERSON] дозволу без згоди батька дитини-Лисенка [PERSON], на оформлення документів для тимчасового виїзду або супроводу [PERSON], [INFO], за межі України до Російської Федерації, у період з 22 жовтня 2017 року по 25 грудня 2017 року. За даних обставин апеляційний суд вважає за необхідне у даній частині позовних вимог [PERSON] ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаної частини позовних вимог [PERSON] до [PERSON] В іншій частині рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 15.09.2017 року підлягає залишенню без змін. Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Згідно статті 3 (ч.1) Конвенції про права дитини, 20.11.1989 року, (редакція зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), Конвенцію ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частина 7 статті 7 Сімейного кодексу України регламентує, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що сторони спору є батьками дочки [PERSON], [INFO] (а.с.7). Як вбачається із рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 05.05.2016 року ( а.с.8), шлюб між сторонами розірвано. Згідно довідки Глухівської центральної районної лікарні №713 від 01.03.2017 року (а.с.9), дитині [PERSON],[INFO], рекомендовано санаторно-курортне лікування. Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 15.09.2017 року, задовольняючи вимоги заявленого позову щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька у період із 25.09.2017 року по 25.12.2017 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має наміри тимчасово вивезти дочку [PERSON] для відпочинку та додаткового оздоровлення за кордон, що підтверджується копією санаторно-курортної путівки серії СБ1 №004776, Росія, Краснодарський край, м.Геленджик, вул.Луначарського, 129 на імя [PERSON], терміном на 21 день, з 01.10.2017 року по 21.10.2017 року (а.с.42). Також судом першої інстанції прийнято до уваги висновок виконавчого комітету Глухівської міської ради Сумської області від 13.09.2017 року (а.с.43), в якому зазначено, що [PERSON] має намір з дитиною у період з 01.07.2017 року по 01.10.2017 року тимчасово виїхати з України до м.Геленджик, Російської Федерації, з метою лікування малолітньої дочки. Згідно даного висновку, виконавчий комітет Глухівської міської ради вважав за доцільне надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон для оздоровлення малолітньої [PERSON],[INFO], без згоди батька. Приймаючи до уваги вищенаведені документально підтверджені обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції від 15.09.2017 року в частині задоволення вимог заявленого позову щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька у період із 25.09.2017 року по 21.10.2017 року узгоджується із документально підтвердженими фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. А саме, вказаний висновок оскаржуваного рішення від 15.09.2017 року не суперечить приписам: статті 313 ЦК України, статтям: 141,150,151,155,157 Сімейного кодексу України, статті 1 Закону України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України, п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року №724). За даних обставин доводи апеляційної скарги відносно того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 15.09.2017 року в частині задоволення вимог заявленого позову щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька у період із 25.09.2017 року по 21.10.2017 року не відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 15.09.2017 року у вказаній частині, оскільки зазначені доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Таким чином, у вказаній частині рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 15.09.2017 року підлягає залишенню без змін. Разом з тим, в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що рішення суду першої інстанції від 15.09.2017 року в частині задоволення вимог заявленого позову щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька у період із 22.10.2017 року по 25.12.2017 року, є необґрунтованим, вказаний висновок оскаржуваного рішення суду не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Обгрунтовуючи вимоги заявленого позову (а.с.2-6), позивач стверджувала, що вона має наміри вивезти дитину на лікування та відпочинок за кордон, а саме, у Російську Федерацію, м.Геленджик. На підтвердження вказаних обставин матеріали цивільної справи містять в собі копію санаторно-курортної путівки серії СБ1 №004776, Росія, Краснодарський край, м.Геленджик, вул.Луначарського,129 на імя [PERSON], терміном на 21 день, з 01.10.2017 року по 21.10.2017 року (а.с.42). За даних обставин заслуговують на увагу апеляційного суду доводи апеляційної скарги відносно того, що позивачем, всупереч положенням статті 11 ЦПК України, не представлено належних та допустимих доказів щодо підтвердження мети та необхідності перебування малолітньої дитини сторін спору за кордоном у період із 22.10.2017 року по 25.12.2017 року. Задовольняючи вимоги заявленого позову щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька у період із 22.10.2017 року по 25.12.2017 року, суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув. Є обгрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, що у оскаржуваному рішенні суду від 15.09.2017 року відсутні посилання на відповідні докази, на підставі яких судом надано дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини сторін без згоди батька у хронологічний період з 22.10.2017 року по 25.12.2017 року. Таким чином, позивачем, всупереч приписам статті 60 ЦПК України, не представлено належних та допустимих доказів у розумінні статей 58,59 ЦПК України щодо підтвердження мети та необхідності перебування малолітньої дитини сторін спору за кордоном у хронологічний період із 22.10.2017 року по 25.12.2017 року. Відповідно до ч.1, ч.4 статті 60 ЦПК України, яка регламентує обовязки доказування і подання доказів, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приймаючи до уваги вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 15.09.2017 року необхідно скасувати в частині задоволення позовних вимог [PERSON] щодо: - надання [PERSON] дозволу на тимчасовий виїзд її малолітньої дочки [PERSON], [INFO], за кордон України до Російської Федерації, без дозволу (згоди) батька дитини - [PERSON], у період з 22 жовтня 2017 року по 25 грудня 2017 року; - надання [PERSON] дозволу без згоди батька дитини-Лисенка С.О., на оформлення документів для тимчасового виїзду або супроводу [PERSON], [INFO], за межі України до Російської Федерації, у період з 22 жовтня 2017 року по 25 грудня 2017 року. За даних обставин апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити у даній частині позовних вимог [PERSON] нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаної частини позовних вимог [PERSON] до [PERSON] В іншій частині рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 15.09.2017 року підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial