Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

У травні 2017р. позивачка звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом, в якому, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог та заяву про заміну відповідача, просила стягнути з відповідачів на свою користь: - нараховану але не виплачену заробітну плату в розмірі 48036,84 грн. за період з 13 липня 2016р. по 10 жовтня 2016р.; - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 360498,6 грн. за період часу з 11 жовтня 2016р. по 30 квітня 2018р.; - компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в розмірі 4612,16 грн. за період з 14 липня 2016р. по 30 квітня 2018р.; - витрати на правничу допомогу. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що з 21 березня 2016р. працювала на посаді начальника відділу захисту інформаційних систем ПАТ «Український інноваційний банк» Управління безпеки Департаменту процедури виведення банку з ринку. Наказ про прийняття на роботу видано уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український інноваційний банк» Білою І.В. 23 березня 2016р. позивач була переведена на посаду начальника відділу захисту інформаційних систем банку Управління безпеки Департаменту ліквідаційних процедур з окладом в розмірі 16 100,0 грн. на місяць. При цьому позивачка зазначає, що працювала в ПАТ «Український інноваційний банк» з 2013р. на посаді заступника начальника Управління інформаційної безпеки - начальника відділу захисту інформаційних систем банку департаменту безпеки та 18 березня 2016р. була звільнена у зв`язку зі змінами в організації праці, скороченням чисельності штату працівників ПАТ «Український інноваційний банк». На підставі постанови Правління Національного банку України «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» до категорії неплатоспроможних», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Український інноваційний банк» та делегування повноважень тимчасовому адміністратору банку» на строк з 25 грудня 2015р. до 24 березня 2016р., призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора Білій І.В. Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 22 березня 2016р. № 180 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Український інноваційний банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Український інноваційний банк» та делегування повноважень ліквідатору банку». 10 жовтня 2016р., згідно наказу № 17-к від 16 вересня 2016р., виданим провідним професіоналом з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації Департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Оберемком Р.А. позивачка була звільнена з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. З липня 2016р. по момент звільнення 10 жовтня 2016р. заробітну плату не отримувала. Зверталася, як усно, так і письмово до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів - Білої І.В. та Оберемка Р.А. з питанням виплати заробітної плати, проте результатів це не мало. Оскільки в досудовому порядку спір вирішити не можливо, позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2017р. відкрито провадження у справі. 03 січня 2018р. до суду надійшов відзив від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в якому зазначено, що він є неналежним відповідачем по справі, оскільки ним не порушувалося прав позивачки. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2018р. занесеною до протоколу судового засідання, замінено відповідача на ПАТ «Українська інноваційна компанія» та залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Уповноважену особу на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. 14 травня 2018р. стороною позивачки подано заяву про збільшення позовних вимог. 21 серпня 2018р. відповідачем 1 подано відзив на позов, який повернутий судом, на підставі ст.ст. 49, 178 ЦПК України. 06 листопада 2018р. відповідачем 1 подано відзив на позов, в якому останній проти позову заперечує з тих підстав, що він не є правонаступником прав і обов`язків банку, який ліквідується та ним не укладалося ніяких трудових договорів з позивачкою. 07 лютого 2019р. третьою особою 1 подано пояснення на позов. 17 лютого 2020р. стороною позивачки подано нову редакцію позовної заяви. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020р. залучено до участі у справі, в якості співвідповідача ПАТ «Український акціонерний банк». В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позові, просили суд їх задовольнити. Позивачка зазначила, що сумлінно виконала свою роботу для збереження та захисту комп`ютерних систем банку в період проведення ліквідаційних процедур. Представник позивачки, як на підставу подання заяви про заміну первісного відповідача та залучення ще одного співвідповідача, послалася на Постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 925/698/16, де позивачем виступало ПАТ «Український інноваційний банк» в особі уповноваженої Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український інноваційний банк» Білої І.В. та де Верховним Судом зроблений висновок, що між ПАТ «Український інноваційний банк» та ПАТ «Українська інноваційна компанія» не відбулася передача прав і обов`язків банку. Крім того, представник позивачки послалася на витяг з Єдиного державного реєстру, звідки вбачається однаковий код ЄДРПОУ як для ПАТ «Український інноваційний банк» так і для ПАТ «Українська інноваційна компанія». Представник відповідача 2 в судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог, зазначивши, що банк не має необхідних документів, оскільки за ухвалою господарського суду вони були передані відповідачу 1. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача 2, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у відповідності до постанови Правління Національного банку України від 24 грудня 2015р. № 934 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» до категорії неплатоспроможних», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24 грудня 2015р. № 239 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Український інноваційний банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». У зв`язку з цим, у банку запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 25 грудня 2015р. до 24 березня 2016р. та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Білу І.В., якій делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «Український інноваційний банк». Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 22 березня 2016р. № 180 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Український інноваційний банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 22 березня 2016р. № 385 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Український інноваційний банк» та делегування повноважень ліквідатору банку». Згідно з зазначеним рішенням, розпочато процедуру ліквідації банку, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та делеговано повноваження ліквідатора ПАТ «Український інноваційний банк» провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків - Білій І.В. на два роки з 23 березня 2016р. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] працювала у відповідача ПАТ «Український інноваційний банк» з 21 березня 2016р. на посаді начальника відділу захисту інформаційних систем Управління безпеки Департаменту процедури виведення банку з ринку. Наказ про прийняття на роботу видано уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Український інноваційний банк» Білою І.В. 23 березня 2016р. позивач була переведена на посаду начальника відділу захисту інформаційних систем банку Управління безпеки Департаменту ліквідаційних процедур. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 1705 від 01 вересня 2016р. змінено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, якій делегуються повноваження ліквідатора ПАТ «Український інноваційний банк» на Оберемка Р.А. з 02 вересня 2016р. Як зазначено у трудовій книжці позивачки - 10 жовтня 2016р. вона звільнена за угодою сторін у відповідності до наказу № 17-к від 16 вересня 2016 р. Дані правовідносини підпадають під дію Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 грудня 2012р. № 4452-VI (надалі по тексту - Закон). Згідно з п. 3) ч. 1 ст. 30 Закону, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснює регулювання діяльності банків в тому числі шляхом виведення неплатоспроможних банків з ринку. У відповідності до ч. 5 ст. 36 Закону, в період дії тимчасової адміністрації банку не може здійснюватися ряд дій, які характерні для нормальної роботи банку, такі як: задоволення вимог вкладників та кредиторів банку, примусове стягнення майна, накладення арешту на майно, нарахування неустойки та інших штрафних санкцій та інше. Проте, як вказано у п. 3) ч. 6 ст. 36 цього Закону такі обмеження не застосовуються щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю працівників банку. Частини 2, 3 ст. 37 Закону вказує, що Уповноважена особа фонду має повноваження та право на вчинення будь-яких дій та прийняття рішень, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку в тому числі приймати на роботу, звільняти з роботи чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їх службові обов`язки, змінювати розмір оплати їх праці з додержанням вимог законодавства України про працю. У відповідності до ст. 48 Закону після запровадження у банку процедури ліквідації Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснює повноваження органів управління банку, в тому числі вживає заходів щодо збереження майна, активів та інформації банку та вживає всі дії, які визначені ч. 2 ст. 37 Закону. Як вказує ч. 2 ст. 52 Закону оплата витрат, пов`язаних із здійсненням ліквідації, проводиться позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. До цих витрат, зокрема, належать витрати, пов`язані з утриманням і збереженням майна (активів) банку, витрати на проведення оцінки та продажу майна (активів) банку , витрати на проведення аудиту, витрати на оплату послуг осіб, залучених Фондом гарантування вкладів фізичних осіб для забезпечення здійснення покладених на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повноважень. Таким чином суд, аналізуючи пояснення сторін у справі та інші докази приходить до висновку, що позивачка була прийнята на роботу та виконувала роботу після запровадження у банку тимчасової адміністрації, та пізніше ліквідаційної процедури. Позивачка [PERSON] виконувала службові обов`язки зі збереження та захисту інформації, що містилася на носіях які належать ПАТ «Український інноваційний банк», відтак заробітна плата, нарахована, але не виплачена [PERSON] , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати, у зв`язку із порушенням строків її виплати не підпадають під обмеження, встановлені ст.ст. 36, 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Згідно пояснень позивачки з приводу відсутності в матеріалах справи наказу про прийняття її на роботу, наказу про звільнення та довідки про нараховану але не виплачену заробітну плату, зазначила про те, що за адресою фактичного місця її роботи по вул. Смірнова-Ласточкіна в м. Києві з жовтня 2016р. двері були завжди замкнені і вона не могла потрапити до приміщення на територію ПАТ «Українській інноваційний банк» через конфлікт власників банку з представниками Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Аналогічні пояснення також надали представники третіх осіб у справі - Уповноваженої особи на ліквідацію ПАТ «Український інноваційний банк» та представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які вказали, що на момент звільнення позивачки, доступу до будівлі банку не було, в результаті чого накази про прийняття на роботу та про звільнення [PERSON] а також первинні бухгалтерські документи надати неможливо. Суд, зважаючи на записи в трудовій книжці позивачки, довідку ПАТ АБ «Укргазбанк» №5-70-1/2093/21 від 21 серпня 2018р. про відкриття зарплатного проекту для виплати [PERSON] заробітної плати від ПАТ «Український інноваційний банк», виписку по рахунку № [NUMBER] за період часу з 01 січня 2016р. по 01 липня 2017р., довідку з Пенсійного фонду України станом на 17 серпня 2017р. приходить до висновку, що позивачкою доведено факт трудових відносин з ПАТ «Український інноваційний банк», розмір заробітної плати позивачки та її невиплата, починаючи з 14 липня 2016р. до 10 жовтня 2016р. Доказів, які б свідчили, що перед позивачкою виконано обов`язок з виплати заробітної плати вчасно та в повному обсязі суду не надано. Разом з тим, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивачки до ПАТ «Українська інноваційна компанія», як солідарного боржника, зважаючи на таке. У відповідності до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Позивачка не довела, що з ПАТ «Українська інноваційна компанія» перебувала у трудових відносинах та у відповідача 1 виник обов`язок з виплати їй заробітної плати. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019р. у справі № 925/698/16, зроблено правовий висновок, що до ПАТ «Українська інноваційна компанія» не перейшли права та обов`язки ПАТ «Український інноваційний банк» та з часу запровадження тимчасової адміністрації у банку повноважний суб`єкт його управління визначається Фондом гарантування вкладів фізичних осіб. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 32 Постанови від 06 листопада 1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995р. № 348). Згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як встановлено судом, за два останні місяці роботи позивачки, за які їй була виплачена заробітна плата є квітень-червень 2016р., заробітна плата за які склала - 32250,75 грн. без врахування відповідних податків й інших обов'язкових платежів. Таким чином середньоденна заробітна плата становить 806,27 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів. Також судом звертає увагу, що позивачка не отримала заробітну плату починаючи з липня 2016р. по 10 жовтня 2016р. - день її звільнення у відповідності до наказу № 17-к від 16 вересня 2016р. відповідач розрахунку не провів. Вимоги з виплати нарахованої але не виплаченої заробітної плати є обґрунтованими та підлягають стягненню в заявленому позивачкою розмірі 48036,84 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 69-72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019р. у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначено, що: «закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця». У пунктах 75-79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019р. у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) вказано, що: «відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015р. у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017р. у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019р. у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016р. у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважала, що, «зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016р. у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП». Враховуючи зазначене, з урахуванням обставин справи, суд вважає за можливе зменшити суму стягнення середнього заробітоку за час затримки розрахунку при звільненні з відповідача 2 на користь позивачки за період часу з липня 2016р. по 30 березня 2018р. до 150 000,0 грн. Щодо вимоги про компенсацію позивачці втрати доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд вважає, що вимога підлягає задоволеню, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Як передбачено ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу. За змістом ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. При цьому, у вказаній статті Закону зазначено, що під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001р. № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Отже, заробітна плата, як грошові доходи, підпадає під дію Закону, а тому відповідач 2 зобов`язаний здійснити позивачці компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків здійснення вказаної виплати. Позивачкою заявлено вимогу про компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, за період з 14 липня 2016 р. по 30 березень 2018р. у розмірі 4612,16 грн. Згідно положень ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції в період невиплати доходу. Пунктом 4 Порядку встановлено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. Згідно рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013р. №9-рп/2013 спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Стосовно вимог позивачки про стягнення з відповідача 2 на її користь витрат на правничу допомогу в розмірі 12000 грн. за договором про надання правничої допомоги, то в цій частині вимоги суд приходить до висновку про відшкодування судових витрат у розмірі 10000 грн., з наступних підстав. Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис наданих послуг, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом наданих послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018р. у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018р. у справі № 814/698/16. В обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача було подано договір про надання правничої допомоги, акт наданих послуг від 07 грудня 2020р., розрахунок суми витрат та видів наданої правової допомоги у зв`язку із веденням справи у суді та квитанція про понесення витрат на правничу допомогу. Враховуючи положення ст. 137 ЦПК України, суд приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню до розміру 10000 грн., при цьому судом враховано, що вирішення питання про компенсацію витрат на правничу допомогу Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», зазначив, що оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97), при цьому судом враховано складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони позивача, а також враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі.

Outcome: partial