Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

у січні 2021 року позивач ТОВ «Ліко-Житлосервіс» звернулось до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом [PERSON] , в якому просило стягнути заборгованості за утримання підземної автостоянки, витрат від інфляційних витрат та 3% трьох відсотків річних. В обґрунтування позову ТОВ «Ліко-Житлосервіс» зазначило, що відповідач з 11.08.2015р. є власником машиномісця № [NUMBER] в підземному паркінгу [ADDRESS] , а тому є споживачем наданих йому житлово-комунальних послуг за цією адресою. ТОВ «Ліко-Житлосервіс» здійснює обслуговування багатоквартирних будинків у Голосіївському районні в м.Києві та вбудованих підземних автостоянок (паркінгів). [PERSON] не здійснює оплату за надані послуги з утримання підземної автостоянки, у зв`язку з чим за період з березня 2017р. по листопад 2020 р. виникла заборгованість в сумі 28 275,42 грн. Позивач вказує, що відповідачці направлялась пропозиція укласти типовий договір про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки, що залишилось без відповідного реагування. Позивач, збільшивши позовні вимоги (а.с.75-79), просить стягнути заборгованість з оплати обслуговування підземної автостоянки за періоди з 01 березня 2017р. по 30 листопада 2020р., з 01 грудня 2020р. по 31 березня 2021р. в сумі 30 915,42 грн., 3% річних - 1280,49 грн., інфляційні витрати - 3340,03 грн., стягнути судовий збір в сумі - 2102,00 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25.01.2021 р. прийнято справу до провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (38,39). Відповідачкою надано відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що машиномісця не обмежені будівельними елементами, відтак не можуть вважатися приміщеннями, хоча і є об`єктами цивільно-правових відносин. Пропозиція щодо укладання типового договору про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки не надавалась; не надавалось також і калькуляції щодо розрахунку витрат на послуги, у зв`язку з чим просить відмовити у позові. У відповіді на відзив представником позивача зазначається, що відповідачкою не спростовано аргументацію позовних вимог; відповідачці рекомендованими листами типовий договір про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки надсилався. На підставі положень ст.ст.274-279 ЦПК України та відсутністю заперечень відповідача, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником машиномісця № [NUMBER] в підземному паркінгу [ADDRESS] з 11.08.2015р., відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.13,14). Судом встановлено, що ТОВ «Ліко-Житлосервіс», реєстрація як юридичної особи підтверджено випискою з ЄДР юридичних осіб (а.с.30)., здійснює обслуговування, утримання та експлуатацію підземної автостоянки за адресою: [ADDRESS] , на підставі Акту прийому-передачі підземної автостоянки від 01.09.2008 р. (а.с.17).. Також судом встановлено, що позивачем рекомендованими листами з описом відправлення за адресою реєстрації місця відповідачки (а.с.37) двічі у 2018 р. та у 2020р. направлялась пропозиція про укладання типового договору про відшкодування на утримання підземної автостоянки, з доданням проекту договору (а.с.6-12). Позивачем надано розрахунок заборгованості з у рахуванням 3% річних та інфляційних витрат (а.с.15,16). Заява про збільшенням позовних вимог подана з дотриманням положення ст.49 ЦПК України, у заяві збільшено суму заборгованості за період з 01 грудня 2020р. по 31 березня 2021р., яка становить 2640,00 грн. Позивач просить стягнути заборгованість за період з 01 березняя 2017р. по 31 березня 2021р. в сумі 30 915,42 грн. Відповідно до положень ст. 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Частиною 1 ст.16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. За п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 903 ЦК України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Отже, до спірних правовідносин застосовуються положення Закону «Про житлово-комунальні послуги», не зважаючи на наявність чи відсутність договору, власник зобов`язаний сплачувати ті послуги, які він споживає. Як встановлено судом, відповідач належним чином не виконав свій обов`язок з оплати за спожиті послуги, внаслідок чого відповідно до розрахунку, наданого позивачем у останнього виникла заборгованість в період з 01 березня 2017р. по 30 листопада 2020р., з 01 грудня 2020р. по 31 березня 2021р з оплати послуг за користування машиномісцем, надання комунальних послуг та послуг з утримання підземної автостоянки і прилеглої території у розмірі 30 915,42 грн., 3 % річних за час прострочення виконання зобов`язання в сумі за вказаний період - 1280,49 грн., інфляційні витрати - 3340,03 грн. Згідно п. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, де зокрема в п. 3 зазначено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Норми цивільного права поширюються на всі види зобов`язальних відносин. В силу положень ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частинами 1, 2, 3 та 4 статті 12 ЦПК України, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Жодних доказів, які б спростовували обставини, викладені позивачем, відповідачем не надано, в тому числі, не спростовано розміру нарахованої суми заборгованості, а також не подано відповідних заяв про можливість застосування строків позовної давності до позовних вимог, що позбавляє суд можливості самостійно вирішити вказані питання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно із ст. 141 ЦПК України, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2102,00 грн., сплату якого документально підтверджено (а.с.4,5).

Outcome: approved