Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

У червні 2018 р. позивач звернулась до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з відповідачем з 26.11.2010 р. по 04.10.2013 р. перебувала із відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Оболонського р/с м. Києва 04.10.2013 р. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку [PERSON] [INFO], яка після розірвання шлюбу за домовленістю між батьками мешкає із позивачем. Як вказує позивач, відповідач [PERSON] постійно ухиляється від виконання обов'язку щодо утримання дитини, хоча має можливість надавати. Тому посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] [INFO] у розмірі 1/4 частини від всіх його доходів, починаючи з моменту подачі позову до суду, а також додаткові витрати, які позивач просить у сумі 5605,92 грн., як частину витрачених коштів на лікування та навчання. Представник позивача подала 26.10.2018 р. уточнену позовну заяву та ще одну заяву щодо уточнення ім'я позивача та уточнення позову. Позивач в судовому засіданні позов підтримала тільки в частині стягнення аліментів та надала до суду нотаріально завірену заяву [PERSON] щодо надання дозволу на виїзд дитини із матір'ю з 03.03.2019 р по 03.03.2020 р. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши отримані письмові докази по справі, прийшов до висновку щодо проведення заочного розгляду справи. Згідно ст. 141 СК України вбачається, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, и перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, яка набула чинності в Україні з 27.09.1991 р., зазначено: «1. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування». Так судом встановлено, що позивач із відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 26.11.2010 р. по 04.10.2013 р., який було розірвано рішенням Оболонського р/с м. Києва 04.10.2013 р. Від даного шлюбу мають доньку [PERSON] [INFO], яка після розірвання шлюбу за домовленістю між батьками мешкає із позивачем. У відповідності до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 181 ч. 3 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Тому суд вважає, що з урахуванням принципу співмірності, достатніх потреб дитини, дійсної участі батька у її утриманні, стягненню підлягають аліменти в частці від заробітку/доходу відповідача. А тому позов [PERSON] підлягає задоволенню. У відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, враховуючи розмір матеріальної допомоги яку має можливість надавати відповідач [PERSON], суд вважає необхідним задовольнити вказаний позов в частині стягнення з відповідача аліментів у розмірі ј частини від усіх видів заробітку відповідача на користь позивача, таким чином задовольняючи позов [PERSON] частково. Згідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь держави витрати по оплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial