Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Харченко Ю.Г., зареєстрованого в реєстрі за №244, на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . В зазначеному будинку крім позивача [PERSON] , зареєстрований [PERSON] , [INFO] . В березні 2015 року відповідач [PERSON] з`їхав з вищевказаного будинку, але до теперішнього часу залишився зареєстрованим в будинку, де позивач являється власником. Відповідач в будинку не проживає, не сплачує комунальні послуги за утримання будинку, уникає зустрічей з позивачем та не спілкується з ним. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування своїм майном, а також він несе додаткові витрати на утримання будинку. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 12 травня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, однак судові повістки не отримує, на адресу суду повернувся конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до вимог ст.281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши надані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 28.03.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Василівського районного нотаріального округу Запорізької області Харченко Ю.Г., зареєстрованого в реєстрі за №244 (а.с.5-6) та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №35599024 від 28.03.2015 року (а.с.7). Як вбачається із довідки виданої Степногірської селищною радою Василівського району Запорізької області №45 від 11 травня 2021 року (а.с.12), [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 12.07.2003 року. Згідно акту про не проживання від 25.03.2021 року, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , складеного комісією у складі депутата Степногірської селищної ради Вартанової Р.В., та сусідів: Чаплій Н.М. , Мусаєвої Н.І. , про те, що дійсно за вищевказаною адресою не мешкає [PERSON] з 2015 року (а.с.9). Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз норм статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року, постанові Верховного Суду №523/11084/16-ц від 06 червня 2018 року. За таких обставин, оскільки відповідач [PERSON] не є власником житла, членом сім`ї власників житла, фактично в спірному будинку не проживає, чим створює перешкоди позивачу у здійсненні прав власника, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити та усунути позивачу перешкоди в здійсненні права користування та розпорядження майном, а саме будинком [ADDRESS] ,шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved