Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

У червні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.01.2000р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], він є власником квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є попереднім власником квартири. Після укладання договору купівлі-продажу відповідач з реєстраційного обліку за даною адресою не знявся, хоча в квартирі фактично не мешкає з 2000 року. Крім того, залишаючись бути зареєстрованим в спірній квартирі, відповідач в грубій формі вимагає пустити його до квартири, неправомірно викликає поліцію, зневажає мешканців квартири та чинить інші протиправні дії, посилаючись на те, що він зареєстрований в квартирі та має право нею користуватись. Разом з тим, судовими рішеннями було вже встановлено, що відповідач не є членом сімї позивача, спір щодо його права користування виник як між новим та попереднім власником. В результаті вільного свідомого укладання відповідачем як продавцем договору купівлі-продажу квартири, його право власності на неї припинилось, відповідно припинилось і його право користування житлом. Однак рішенням суду в задоволенні позову [PERSON] про позбавлення [PERSON] права користування спірної квартирою було відмовлено у звязку з неналежним способом захисту порушеного права, зокрема, зазначено, що фактично спірні правовідносин ґрунтуються на вимогах ст.391,495 ЦК України, але вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, що є підставою для зняття її з реєстраційного обліку, не заявлено. На даний час, він скориставшись своїм правом захисту, звернувся до суду з цим позовом, в якому просить усунути йому перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою №21 в будинку №18 по вул.Воронезька у м.Запоріжжі шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаною квартирою, та зняти його з реєстрації за вказаною адресою. Ухвалою судді Бондаренко І.В. від 27.08.2017р відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено попереднє судове засідання. Ухвалою суду від 20.09.2017р. справа призначена до розгляду у відкритому судовому засіданні. 14.12.2017р. відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON]про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS],посвідченого 14.01.2000р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], мотивуючи позов тим, що під час укладання спірного договору йому нотаріусом не було розяснено суть та можливі правові наслідки вчинення правочину щодо відчуження нерухомого майна. Вказане призвело до помилкового сприйняття ним істотних обставин договору купівлі-продажу квартири. Оскільки він грошей за відчуження квартири не отримував, його справжнє волевиявлення було спрямовано на укладання договору дарування, а не продажу квартири, тому вважає, що договір купівлі-продажу житла було вчинено ним під впливом помилки. Також зазначає, що він неодноразово намагався відновити своє порушене право власності на житло та звертався до суду з позовами до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним з інших підстав, але в задоволенні його вимог було відмовлено. Вважає, що пропуск строку позовної давності відбувся з поважних причин. Просить поновити пропущений строк позовної давності та визнати договір купівлі-продажу спірної квартири недійсним. Ухвалою від 18.12.2017р. справа прийнята до провадження судді Мурашової Н.А. у звязку із звільненням судді Бондаренко І.В. у відставку, розгляд справи розпочато спочатку в загальному позовному провадженні і призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 19.02.2018р. підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Цією ж ухвалою зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON], до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета\~ спору, на стороні відповідача за первісним позовом залучено Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, виключено з числу третіх осіб Хортицький районний відділ у м. Запоріжжі УДМСУ у Запорізькій області. 20.03.2018р. представником позивача [PERSON] заявлено клопотання про закриття провадження у цивільній справі за зустрічним позовом [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу з посиланням на те, що [PERSON] раніше неодноразово звертався до суду з аналогічними позовними вимогами, в задоволенні яких було відмовлено. Тобто є таке, що набрало законної сили рішення суду у спорі між тими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав. Ухвалою суду від 20.04.2018р. в задоволенні вказаного клопотання відмовлено. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] первісний позов підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, зустрічний позов не визнав, вважає його безпідставним та необґрунтованим, додатково суду пояснив, що дійсно 14.01.2000р. [PERSON] продав своєму сину [PERSON] квартиру [ADDRESS]. При укладанні договору купівлі-продажу сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов, узгодили ціну договору, гроші за квартиру були передані продавцю перед підписанням договору, що ним підтверджено в тексті договору, договір підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО [PERSON]При укладанні даного договору відповідач діяв вільно та свідомо. Жодних підстав для визнання вказаного договору недійсним, в тому числі внаслідок помилки, немає. Крім того, на даний час відповідач пропустив строк позовної давності щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним, поважних причин для його поновлення немає. Просить в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. Також зазначив, що між сторонами тривалий час існують неприязні стосунки, тому після продажу квартири [PERSON] навмисно не знявся з реєстраційного обліку та протягом 17 років чинить позивачу перешкоди у користуванні його власністю, а саме: не сплачує житлово-комунальні послуги, через що позивач несе додаткові витрати, періодично приходить до квартири та в грубій формі вимагає впустити його, повернути якісь речі, неправомірно викликає поліцію, ображає мешканців вказаної квартири, посилаючись при цьому на реєстрацію в квартирі. Крім того, позивач має намір продати вказану квартиру, а реєстрація відповідача за даною адресою створює цьому перешкоду. Спір з приводу користування відповідачем спірною квартирою був предметом багатьох судових розглядів, але через невірно обраний позивачем спосіб захисту в задоволенні його вимог було відмовлено. Разом з тим, судовими рішеннями було встановлено, що разом з втратою права власності на квартиру, відповідач [PERSON] втратив і право користування нею, новий власник має право звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що він і зробив, звернувши до суду з цим позовом. Просить позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представники [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнали, зустрічний позов підтримали повністю з підстав, викладених в ньому, додатково суду відповідач пояснив, що 02.01.2000р. його син [PERSON] разом з його колишньою дружиною [PERSON] скоїли на нього розбійний напад, заволоділи його речами, грошима, документами, шантажували його тим, що віддадуть документи та речі тільки після того, як він подарує їм квартиру. Оскільки йому необхідно було терміново повернутися на роботу до Росії, він під примусом та збігом тяжких обставин вимушений був підписати у нотаріуса договір купівлі-продажу квартири. Первісно вимога позивача та його матері стосувалась укладання договору дарування, але під час бесіди нотаріус повідомила про значно більшу відсоткову ставку платежів за посвідчення такого договору. Оскільки грошей у кожної сторони не було, позивачем з матірю прийнято рішення укласти договір купівлі-продажу. При цьому, нотаріус не розяснила йому зміст та наслідки укладання договору купівлі-продажу, що призвело до помилкового сприйняття ним суті цього правочину. Він дійсно власноруч підписав договір купівлі-продажу, хоча його не читав, змісту, в т.ч. що він отримав за продаж квартири певні грошові кошти, не знав. Фактично гроші за квартиру не отримував. В силу вказаних обставин такий договір є недійсним і він не втратив право користування квартирою. Дійсно в спірній квартирі перестав проживати з моменту продажу через неприязні стосунки із мешканцями квартири. Іншого житла немає. Протягом майже 20 років намагається повернути собі право власності на спірну квартиру, неодноразово звертався до правоохоронних органів, прокуратури та суду, однак позитивного результату такі звернення не дали. Вважає, що вказані обставини також свідчать про поважність причин пропуску строку звернення його до суду з цим зустрічним позовом. Просить його зустрічний позов задовольнити, в первісному позові відмовити. Представник відповідача - приватного нотаріуса ЗМНО [PERSON]П [PERSON] усудовому засіданні зустрічний позов [PERSON] не визнала, додатково суду пояснила, що вимоги про визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним є недоведеними і суперечливими. Позивач [PERSON], як на підставу своїх вимог, одночасно вказує як на неукладеність договору, так і на його недійсність внаслідок помилкового сприйняття ним істотних обставин договору купівлі-продажу, проте не вказує у чому виявилася така помилка, чим вона була обумовлена, на що була направлена його воля. Твердження про змушування його підписати договір є безпідставними та надуманими. Докази, які б свідчили, що нотаріусом при посвідченні правочину, були порушені норми діючого на той час законодавства, відсутні. Вважає що, будь-які правові підстави для задоволення вимог [PERSON] відсутні. Крім того, вказує на пропуск [PERSON] строку позовної давності щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним та просить в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. Представник третьої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення первісного позову не заперечує. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, знаходить первісний позов [PERSON] обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Суд встановив, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.01.2000р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], відповідач [PERSON] продав, позивач [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. Право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку (арк..8). Після укладання вказаного договору відповідач [PERSON] з реєстраційного обліку не знявся і на момент розгляду справи зареєстрований в спірній квартирі (арк.9). Також судом встановлено, що між сторонами тривалий час існують спірні правовідносини з приводу правомірності укладеного договору купівлі-продажу квартири та права відповідача [PERSON] користуватися спірним помешканням. Так, рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 27.10.2005р., залишеним в цій частині без змін рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 21.12.2005р. та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10.12.2007р. як суду касаційної інстанції (арк.. 152-160), у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним з підстав його укладання під тиском та внаслідок збігу тяжких обставин - відмовлено. При цьому, скасовуючи рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 27.10.2005р. в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про вселення в спірну квартиру, апеляційний суд зазначив, зокрема, що з припиненням у [PERSON], як у попереднього власника квартири, права власності на цю квартиру, він також втратив право користування нею. Крім того, [PERSON] не є членом сімї власника [PERSON] в розумінні ст.156 ЖК України, спір між сторонами виник як між колишнім та новим власником Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 01.02.2017р., яке ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25.04.2017р. залишено без змін, в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням квартирою №21 в будинку №18 по вул. Воронезька у м.Запоріжжі, було відмовлено через невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права (арк..10-14). Цими судовими рішеннями також встановлено, що в результаті укладання договору купівлі-продажу квартири, який недійсним не визнаний, припинилось право власності [PERSON] на спірну квартиру, у звязку з чим він втратив право користування нею. Крім того, [PERSON] не є членом сімї власника [PERSON], спір між ними виник як між колишнім та новим власником, останній має право вимагати усунення перешкод в здійсненні свого права власності шляхом визнання попереднього власника таким, що втратив право користування ним із зняттям з реєстраційного обліку. На даний час позивач [PERSON] просить усунути йому перешкоди в користуванні та розпорядженні спірною квартирою шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування вказаною квартирою, та зняття його з реєстраційного обліку, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [PERSON] є попереднім власником квартири і у звязку з припиненням його право власності на квартиру він втратив і право користування нею. Заперечуючи проти таких вимог, відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири, за яким він передав право власності на неї позивачу, недійсним внаслідок помилки. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги, оскільки від них залежить вирішення первісного позову, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п.4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності з 01.01.2004р., цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, його положення застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки договір купівлі-продажу, дійсність якого зараз оспорюється відповідачем [PERSON], було укладено 14.01.2000р., тобто до набрання чинності новим ЦК України 2003р., і за загальним правилом підставою недійсності правочину є недотримання вимог діючого законодавства саме на момент його вчинення, до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963р. Так, згідно з ст.224 ЦК УРСР 1963р. за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Ст.56 ЦК УРСР 1963р. (ст.229 ЦК України 2003 року, на яку посилається [PERSON] в зустрічному позові) передбачено, що угода, укладена внаслідок помилки, яка має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки, що має істотне значення. Зясувавши повно, всебічно та обєктивно обставини справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає заявлені відповідачем [PERSON] зустрічні позовні вимоги незаконними та недоведеними. Так, при ухваленні рішення суд виходить з того, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідні розяснення містяться в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Виходячи з розяснень, які містяться в п.19 цієї ж постанови, а також норм чинного на даний час ЦК України 2003р., суд вважає, що правочин, вчинений під впливом помилки, відноситься до оспорюваних правочинів з вадами внутрішньої волі, яка могла сформуватися в умовах неправильного уявлення особи про обставини, що мають істотне значення для вчинення правочину. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприймання стороною обставин, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що угода не була б укладена. При цьому, саме особа, яка діяла під помилкою, повинна довести щодо яких істотних обставин вона мала місце. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Однак, оцінивши обставини справи, суд вважає, що відповідач [PERSON] в порушення вимог ст.12,81 ЦПК України не довів суду, що договір купівлі-продажу квартири від 14.01.2000р. був укладений ним під впливом помилки, тобто, що він невірно сприймав істотні умови договору предмет, ціну, свої права та обовязки в силу певних суттєвих обставин, зокрема, через не розяснення йому нотаріусом суті та змісту договору, його прав та обовязків, наслідків укладання тощо, що це вплинуло на його дійсне волевиявлення, що у випадку належного розяснення нотаріусом умов договору купівлі-продажу він би відмовився від його укладання. Належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин відповідач [PERSON] суду не надав. В судовому засіданні він пояснив, що був присутній у нотаріуса 14.01.2000р. разом з позивачем, який первісно наполягав на укладанні договору дарування квартири, і розумів, що наслідком його буде передача позивачу права власності на квартиру. Про те, що посвідчення такого договору потягне більші витрати, нотаріус повідомив позивача в його присутності, перед підписанням він бачив назву договору договір купівлі-продажу, але повністю його не прочитав, зі змістом не ознайомлювався, зокрема, з тим, що до підписання договору отримав від позивача грошові кошти за продаж квартири, що не відповідає дійсності. Також підтвердив, що договір купівлі-продажу підписав особисто. Вказані доводи відповідача [PERSON], на думку суду, свідчать про те, що він знав та розумів, який саме договір буде підписано, добровільно, свідомо особисто підписав його, ніяких зауважень щодо його змісту нотаріусу не виказував. Посилання відповідача [PERSON] на те, що він змушений був під тиском позивача та його матері укласти такий договір, суд вважає безпідставним і такими, що не тягнуть визнання правочину недійсним в силу помилки, оскільки мотив укладання договору, тобто внутрішнє спонукання особи до здійснення правочину, не є істотною обставиною, що має значення для визнання правочину недійсним в силу помилки. Крім того, суд враховує, що [PERSON] раніше звертався до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу, укладеного 14.01.2000р., недійсним з підстав тиску, збігу тяжких обставин і рішенням суду від 27.10.2005р., яке набрало законної сили, в задоволенні такого позову було відмовлено. Також суд вважає, що не є помилкою і відповідно підставою для визнання правочину недійсним дії сторін договору купівлі-продажу щодо здійснення розрахунку за продану річ. Твердження відповідача [PERSON] про те, що він в дійсності не отримав грошові кошти від позивача за квартиру, однак нотаріус вказала про це в договорі, свідчать про його власну недбалість при ознайомленні зі змістом договору, що також не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Таким чином, жодних обставин, які б свідчили, що при укладанні договору купівлі-продажу квартири відповідач [PERSON] добросовісно вважав, що укладав інший договір, зокрема договір дарування, та помилявся щодо природи договору, його прав та обов'язків, правових наслідків, що є підставою для визнання його недійсним в силу помилки, судом не встановлено і відповідачем [PERSON] не доведено. У звязку з цим, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. При цьому, ухвалюючи рішення, суд не враховує доводи представника позивача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] про пропуск відповідачем [PERSON] строку позовної давності для звернення з зустрічним позовом з тих підстав, що суд при розгляді зустрічних позовних вимог не встановив факту порушення прав [PERSON], які б підлягали захисту в межах строку позовної давності, тобто прийшов до висновку про недоведеність зустрічних позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови в позові. Вирішуючи первісний позов [PERSON], суд виходить з такого. Встановлене ст.41 Конституції України право кожного володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю (даний принцип відповідно закріплений ст.317 ЦК України) передбачає право власності як абсолютне праве, яке надає власнику повноваження щодо повного, всебічного і комплексного використання трьох елементів права власності як такого. Непорушність права приватної власності означає проголошену Конституцією неможливість несанкціонованого втручання будь-кого у здійснення власником своїх повноважень, а також недопустимість дій всупереч інтересам власника, його волі тощо. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За правилами ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Зясувавши обставини справи та оцінивши сукупність наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] не є членом сім'ї позивача [PERSON] у розумінні ст.156 ЖК України, є колишнім власником спірної квартири, який в силу вимог ст.346 ЦК України через укладання договору відчуження квартири, який є чинним і недійсним не визнаний, втратив право користування та проживання в ній. Вказані обставини встановлені багаточисленними судовими рішеннями, які набрали законної сили, тому в силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають додатковому доказуванню в межах даної цивільної справи. При цьому, судом встановлено, що відповідач після укладання договору купівлі-продажу квартири фактично в квартирі не проживає, його майна в квартирі немає, житлово-комунальні послуги не сплачує, однак добровільно з реєстраційного обліку не знявся. Вказані обставини відповідачем [PERSON] не оспорюються, сумнівів в достовірності цих обставин та добровільності визнання їх сторонами у суду немає, у звязку з чим в силу вимог ч.1 ст.82 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню іншими належними та допустимими доказами. Суд вважає, що наявність реєстрації відповідача [PERSON] в спірній квартирі у випадку відсутності у нього законного права користування нею та його фактичного не проживання в квартирі, чинить позивачу, який правомірно набув право власності, перешкоди в користуванні своєю власністю, оскільки він вільно не може розпорядитися своїм майном, вимушений нести додаткові витрати по сплаті житлово-комунальних послуг. У звязку з цим, суд вважає необхідним захистити порушене право власності позивача шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Позовні вимоги в частині зняття відповідача з реєстрації за вказаною адресою є зайвими та безпідставними, оскільки відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратило право користування житловим приміщення, є самостійною правовою підставою для зняття\~ відповідача з реєстрації. На підставі вказаного, позов [PERSON] слід задовольнити частково.

Outcome: partial