Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

У червні 2016 р. позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 01.03.2015 р. з відповідачем укладено договір позики, відповідно до умов якого останній передав позивачу як позичальнику грошові кошти в розмірі 100 000 Євро, терміном повернення до 28.02.2016 р. Також 01.03.2015 р. сторони підписали ще один договір, відповідно до умов якого позивач отримав 57 540 Євро, терміном повернення до 01.05.2015 р. За користування кредитними коштами позичальник сплачує кредитору 10 % річних. Позивач вважає дані договори недійсними, з огляду на те, що в період з 2009 р. по 2015 р. [PERSON] керував представництвом фірми «Хансгрое» (виробництво сантехніки), яка також здійснювала розповсюдження сантехніки в Україні. Позивач був розповсюджувачем в Україні вказаної сантехніки від імені компанії «Дефінекс трейдінг енд сервіз ЛТД». За умовами спільної роботи за виконання плану продажу компанією «Дефінекс», представником якої був позивач, надавалися бонуси та додаткові знижки постачальником фірмою «Хансгрое», представником якої був відповідач, який загрожуючи розірванням ділових зв`язків з компанією позивача поставив повернення йому особисто, як фізичній особі бонусів та додаткових знижок, одержаних компанією «Дефінекс» за виконання плану продажу. Компанія позивача, маючи невиконані зобов`язання перед покупцями сантехніки, та не маючи можливості іншим шляхом одержувати продукцію фірми «Хансгрое», яка користувалась попитом, позивач, виконуючи свої обов`язки як довірена особа компанії «Дефінекс» погодився на запропоновані відповідачем умови на невигідних для себе умовах, шляхом оформлення повернення бонусів у формі договору позики, укладеними як фізичними особами. Спірними договорами передбачено нарахування процентів на суму боргу у валюті, проте відповідач не є банком або фінансовою установою, умови договору не відповідають вимогам п.14.1.258 ПК України. Суми позики не відображені у складі доходу ФОП, станом на 01.03.2016 р. за курсом НБУ. Книгою обліку доходів та податковими деклараціями за 2015 р. - 2016 р. одержання такого доходу у вигляді неповернутої позики не підтверджене. Подібна форма зворотної винагороди за надання комерційного доступу до товарів чинним законодавством не передбачена, договори позики мали на меті приховати справжній намір відповідача на одержання доходу від виконання управлінських функцій. З урахуванням наведеного, позивач просить визнати недійсним два договори від 01.03.2015 р.. укладених з відповідачем на суму 100 000 Євро та 57 540 Євро. Ухвалою суду від 24.07.2017 р. позовну заяву залишено без руху з підстав наявності недоліків (а.с. 87). Ухвалою суду від 27.09.2017 р. відкрито провадження по справі (а.с. 93). Ухвалою суду від 26.04.2018 р. розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 117-118). 23.10.2018 р. представник відповідача подав відзив на позовну заяву, зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на те, що волевиявлення сторін було вільним при укладенні договору, умови для кожної зі сторін були вигідними, що підтверджується подальшими їх діями. Посилання позивача про перебування під впливом тяжких обставин, в тому числі, зобов`язань по поставці сантехнічної продукції, не підтверджується належними та допустимим доказами. Спірні договори укладались позивачем як фізичною особою, а не ФОП. Факт підписання позивачем договорів свідчить про отримання від відповідача суми коштів. Невідображення у книзі обліку доходів та податкових деклараціях за 2015-2016 роки доходу у вигляді неповернутих позик, не спростовує факту отримання коштів від відповідача за договорами позик від 01.03.2015 р., не впливає на правову природу договорів, не може мати наслідком їх недійсність. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів підтвердження позивачем своїх вимог, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити та стягнути з позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 29 000,00 грн. (а.с. 122-133). Ухвалою суду від 25.10.2018 р. підготовче провадження закрито,справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 150). 05.03.2019 р. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач наполягав на задовленні позовних вимог, при цьому, вказав, що заявлені відповідачем до стягнення витрати на правничу допомогу адвоката не відносяться до критерію реальності адвокатських витрат, перелік деяких робіт дублюються, а витрати адвоката за телефоні переговори та пересування містом, не є витратами в розумінні ст. 137 ЦПК України, просив зменшити заявлений розмір витрат відповідача на правничу допомогу (ас. 155-158). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача проти позову заперечував з підстав необгрунтованості та безпідставності позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, свідків [PERSON] та [PERSON] та дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Встановлено, що позивач з 29.05.2002 р. є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, ФОП та громадських формувань (а.с. 8-9). Встановлено, що 07.06.2010 р., 07.05.2012 р., 26.08.2013 р., 30.07.2014 р. компанією «Дефінекс трейдінг енд сервіз ЛТД» видано довіреність на уповноваження позивача щодо оформлення, підпису, укладення, підтвердження, складання, виконання будь-яких актів, договорів, контрактів, а також здійснення будь-яких дій і речей для законної діяльності та справ компанії з можливістю ставити самостійно підпис від імені компанії, виступати представником компанії. Використовувати будь-які кошти та гроші для оплати всіх витрат та затрат , яких довірена особа зазнає у зв`язку з виконанням положень довіреності (а.с. 16-19, 24-26, 29-31, 34-36). Судом встановлено, що 01.03.2015 р. між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено договір, відповідно до умов якого позивач прийняв для користування своєї діяльності грошові кошти в сумі 100 000 Євро, на термін до 28.02.2016 р. За користування кредитними коштами сплачуються відсотки із розрахунку 10 % річних (а.с. 6). Також 01.03.2015 р. сторони уклали договір, відповідно до умов якого позивач прийняв для користування своєї діяльності грошові кошти в сумі 57 540,00 Євро, на термін до 28.02.2016 р. За користування кредитними коштами сплачуються відсотки із розрахунку 10 % річних (а.с. 7). Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом частин другої-п`ятої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Частиною 1 ст. 233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Тобто правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі (правовий висновок Верховного суду України у справі № 6-551цс16 від 06.04.2016 р.) За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (стаття 1049 ЦК України). Частинами 1,2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Стаття 1051 ЦК України встановлює, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Судом встановлено, що підставою визнання спірних договорів недійсними позивач та в судовому засіданні його представник вказує удаваність цих правочинів, відповідно до положень ст. 235 ЦПК України. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правочини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Тобто, головною вимогою для правочину, є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, а тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладанні спірних договорів позики, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Як вказує у позові позивач він був розповсюджувачем в Україні сантехніки Компанії Дефінекс, а відповідач був представником фірми «Хансгрое», виконуючи адміністративно-управлінські функції постачальника, тобто вказані товариства (організації) співпрацювали з продажу сантехніки. Далі позивач вказує, що компанія, інтереси якої він представляв мала невиконанні зобов`язання перед покупцями, у зв`язку з чим позивач змушений був погодитись на пропозицію відповідача щодо повернення йому бонусів з продажу, на вкрай не вигідних для себе умовах, шляхом укладення спірних договорів. Проте, суд враховує, що спірні договори укладені з фізичною особою - відповідачем [PERSON] , а не представником фірми «Хансгрое». Крім того, умови спірних договорів чітко визначають волю сторін правочину в отриманні позики, умови її надання, визначення сторонами розміру позики, строку її повернення та порядок сплати відсотків за користування позикою. Тобто, сторони правочину - позивач та відповідач вчинили дії спрямовані на набуття прав та понесення обов`язків, узгодивши між собою усі істотні умови притаманні саме договору позики. Інших умов та застережень спірні договори не містять. Суд не приймає до уваги надані позивачем розрахункові бухгалтерські документи, декларації та договори в підтвердження удаваності спірних правочинів, оскільки вказані документи стосуються підприємницької діяльності на рівні співпраці Компанії Дефінекс та фірми «Хансгрое», в той час як позика була надана позивачу фізичною особою відповідачем [PERSON] Також, суд враховує, що спірні договори позики були укладені між сторонами у березні 2015 р., при цьому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав у червні 2017 р., при цьому, ні в позові позивачем, ні в судовому засіданні представником позивача не вказуються, які дії вчинялись в досудовому порядку з метою врегулювання спору мирним шляхом, у вигляді направлень письмових вимог, претензій, пропозицій, тощо. Таким чином, суд приходить до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами несуть виключно характер договору позики, відповідно до положень ст.ст. 1047, 1048 ЦК, тобто суд дійшов висновку про встановлення факту укладення між сторонами саме договорів позики, що пов`язано з певними правовими наслідками, а саме отримання грошових коштів та обов`язок їх повернення у чітко обумовлений сторонами правочину строк. Посилання позивача у позові на невідповідність вимогам закону умови догорів позики щодо нарахування процентів на суму боргу у валюті , оскільки відповідач не є банком або фінансовою установою, суд не приймає до уваги, оскільки сторони правочину вправі узгодити умови договору на власний розсуд. Також, суд враховує те, що ні позивач у позові, ні його представник в судовому засіданні, в порушення вимог ст. 235 ЦК України, обґрунтовуючи вимоги визнання спірних договорів позики удаваними, не вказують, які між сторонами вчинено приховані правочини, які вони насправді вчинили, для можливості суду вирішити даний спір відповідно до положень, які регулюють правила щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Також, судом не було встановлено, що права та обов`язки позивача та відповідача внаслідок укладення спірних договорів виникли, але не ті, що випливають зі змісту вказаних правочинів. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, позивачем відповідно до ст. 81 ЦПК України, позивачем та його представником не доведені ті обставини, на які вони посилаються. На основі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач та його представник як на підставу своїх вимог, наданих письмових доказів, досліджених судом, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Приймаючи до уваги вищенаведене та

Outcome: dismissed