Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

У червні 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], за участю третьої особи: Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради про надання дозволу на багаторазові виїзди за кордон матері з неповнолітньою донькою без згоди та супроводу батька, посилаючись на те, що вона неодноразово самостійно та за свої кошти протягом 2012-2014р. виїжджала разом з дочкою на відпочинок та оздоровлення за кордон, суттєвих заперечень протягом 2012-2013 р. з боку відповідача не було, грошові кошти для відпочинку доньки ним не надавалися, в 2014 році [PERSON] відмовляв в наданні дозволу, але після тривалих перемовин за участю спільних друзів, дозвіл був ним наданий. Позивачка має на меті та можливість влітку 2015 року, а в послідуючому систематично, до настання повноліття доньки [PERSON] виїжджати з нею за кордон для відпочинку, згідно рекомендацій лікарів оздоровлювати її та розширювати її світогляд, відвідуючи музеї та історичні памятки країни перебування. 22.03.2015 року [PERSON] виїхав в Республіку Казахстан для постійної роботи, дата повернення останнього невідома, зараз він перебуває в м. Атирау, Республіка Казахстан, де працює. Протягом квітня - червня 2015 року в неодноразових телефонних розмовах з відповідачем та СМС листуванні вона прохала, в інтересах спільної дочки [PERSON], для її оздоровлення та розширення світогляду надати дозвіл на тимчасовий її виїзд із нею за кордон. Відповідач в наданні нотаріально засвідченого дозволу відмовив, в звязку з чим вона була змушена звернутися до суду. 20 липня 2015 року позивачка надала до суду уточненні позовні вимогою, а саме уточнила обставини відмови відповідача у надані дозволу на виїзд [PERSON] за кордон у супроводі матері, посилаючись на те, 09 липня 2015 року відповідач повідомив, що перебуває в м. Полтаві та виявив бажання провести 10 та 11 липня 2015 року разом з донькою. В період з 10 по 14 липня 2015 року [PERSON] повторно було запропоновано надати дозвіл на виїзд доньки за кордон на відпочинок, але такого дозволу відповідач не надав, причини відмови не повідомив. Позивачка [PERSON] та її представник за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] в судове засідання не зявилися, але від представника позивача надійшла заява, в якій він просить розглядати справу у його відсутність та зазначив, що не заперечує проти заочного рішення суду. Від позивачки надійшли письмові пояснення, в яких вона просить задовольнити позовні вимоги з підстав вказаних у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявився, не попередивши суд про причини своєї неявки, хоча про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради в судове засідання не зявився, але від нього надійшла заява, в якій він просить розглядати справу у його відсутність, та зазначає, що при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Суд, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до задоволення за наступних обставин. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, серії 1-КЕ № 040149, виданого 28 грудня 2007 року Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], та [PERSON], [INFO], уродженка м. Вінниця, зареєстрували шлюб 28 грудня 2007 року про що в Книзі реєстрації шлюбів 28.12.2007 року зроблено відповідний актовий запис за № 2494. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON], дружини [PERSON] (а.с.5). Згідно свідоцтва про народження серії 1 КЕ № 069522, виданого 25 липня 2008 року, Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, батьками малолітньої [PERSON], [INFO], є відповідач [PERSON] та позивачка [PERSON] (а.с.7). Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 02.12.2013 року в справі № 553/4680/13-ц, провадження № 2/553/1659/2013, за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, позов [PERSON] задоволено, шлюб зареєстрований 28 грудня 2008 року у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис № 2494, між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] розірвано. Стягнуто з [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], працюючого майстром на ПП «АІС-Полтава» за адресою: м. Полтава, вул. Серьогіна, 1, зареєстрованого за адресою: [INFO] проживаючого за адресою: [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], на користь [PERSON], [INFO], зареєстрованої за адресою: [INFO], проживаючої за адресою: [INFO], аліменти в розмірі ? частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], починаючи з 14 листопада 2013 року, до досягнення дитиною повноліття (а.с. 11). [PERSON] після розлучення з відповідачем проживає окремо, спільна донька - [PERSON], [INFO], залишилася проживати разом з нею. Позивачка практично самостійно з дати розлучення займається вихованням дочки, та прикладає максимуму зусиль для належного виховання та всебічного розвитку дитини. Має постійне місце роботи та стабільний матеріальний дохід, що підтверджується вілповідними довідками. Згідно консультативного висновку лікаря у [PERSON], [INFO], «Аденоїдні вегетації, Хронічний компенсований тонзеліт. Транзиторна недостатність імунітету» їй рекомендовано систематичний нагляд у ЛОР лікаря, профілактичне лікування 2р. в рік, та оздоровлення в умовах морського клімату щорічно, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.15). [PERSON] неодноразово самостійно та за свої кошти протягом 2012-2014р. виїжджала разом з дочкою на відпочинок та оздоровлення за кордон, суттєвих заперечень протягом 2012-2013 р. з боку відповідача не було, грошові кошти для відпочинку доньки ним не надавалися, в 2014 році [PERSON] відмовляв в наданні дозволу, але після тривалих перемовин за участю спільних друзів, дозвіл був ним наданий. Позивачка має на меті та можливість влітку 2015 року, а в послідуючому систематично, до настання повноліття доньки [PERSON] виїжджати з нею за кордон для відпочинку, згідно рекомендацій лікарів оздоровлювати її та розширювати її світогляд, відвідуючи музеї та історичні памятки країни перебування. Відповідач в наданні нотаріально засвідченого дозволу на багаторазові виїзди за кордон матері з неповнолітньою донькою без згоди та супроводу батька відмовив, причини відмови не повідомив. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Як вбачається із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають гуртуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які ними уповноважені. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Як випливає з «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі. Виїзд неповнолітніх осіб за межі України у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. ч. 1,2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р.. ратифікованої 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантували повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 р. виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно п.п. 17 - 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004 року № 380, проїзний документ дитини, за наявності заперечень одного з батьків, може бути оформлений на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи вище викладене, позовні вимоги [PERSON] про надання дозволу на багаторазові виїзди за кордон матері з неповнолітньою донькою без згоди та супроводу батька є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Згідно приписів ч.1 ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved