Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

Уточнивши позовні вимоги позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником. В обґрунтування якого вказав, що 22.02.2012 р. відповідача було прийнято на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду водія автофургонів та рефрижераторів автоколони № 2 транспортного департаменту головного виробництва. Робота відповідача полягала у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей (м'ясопродукції), згідно видаткових (товарно - транспортних) накладних та актів прийому - передачі. Одночасно з відповідачем було укладено Договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 01.02.2013 р. відповідача було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF TE 96 NA № [NUMBER] цієї ж автоколони, та доручено за його ж згодою, виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора, і переукладено Договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 20.08.2014 р. відповідача було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85 № [NUMBER] цієї ж автоколони, та доручено за його ж згодою, виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора, і переукладено Договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Під час виконання відповідачем своїх обов'язків було виявлено нестачу підзвітної м'ясопродукції на загальну суму 18 050, 45 грн. В зв'язку з тим, що добровільно відповідач відшкодувати збитки не має наміру позивач просить стягнути цю суму у примусовому поряду. Також позивач просить суд стягнути на його користь понесені судові витрати у розмірі 1 378грн. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала, просила задовольнити уточнений позов в повному обсязі та надала пояснення аналогічні тим, що містяться в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити та надав пояснення аналогічні тим, що містяться в його письмових запереченнях на позовну заяву. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, суд вважає, що уточнений позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до наказу за № 166 КА/к- п від 22.02.2012 р. [PERSON] був прийнятий на роботу, на посаду водія автофургонів та рефрижераторів автоколони № 2 транспортного департаменту, зі строком випробування 1 місяць з оплатою згідно до шатного розпису. Відповідно до цього наказу на [PERSON] було покладено обов'язки за його згодою в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0.25 посадового окладу експедитора. П.3 вищевказаного наказу було визначено укласти з [PERSON] договір про повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому товарно-матеріальних цінностей. Того ж дня відповідача з даним наказом було ознайомлено, про що свідчить його підпис. (т. 1 а. с. 16). 22.02.2012 р. з [PERSON] було укладено Договори про повну матеріальну відповідальність за №№ 240-В,240-Е, відповідно до яких на відповідача було покладено повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому автомобілю та ввірених йому підприємством матеріальних цінностей (т. 1 а. с. 17-18). 01.02.2013 р. відповідача було переведено підмінним водієм автофургону та рефрижератора DAF TE 96 NA № [NUMBER] цієї ж автоколони, та доручено за його ж згодою, виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора, в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора (т. 1 а.с. 19). 01.02.2014 р. з [PERSON] було укладено Договори про повну матеріальну відповідальність за №№ 192-В,192-Е, відповідно до яких на відповідача було покладено повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому автомобілю та ввірених йому підприємством матеріальних цінностей (т. 1 а.с. 20-21). 20.08.2014 р. відповідача було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85 № [NUMBER] цієї ж автоколони, та доручено за його ж згодою, виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора, в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора (т. 1 а.с. 22). 05.08.2015 р. відповідача було звільнено з посади водія автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85 № [NUMBER] автоколони № 2 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, та виплачено компенсацію за частину невикористаної основної відпустки (т. 1 а.с. 23). Виконуючи свої трудові обов'язки відповідач в період з грудня 2013 року по липень 2015 року здійснював приймання, доставку та передачу контрагентам різноманітної м'ясопродукції охолоджених тушки курчат-бройлерів, а також серця, печінка, крила, стегна, гомілки, шиї, голів, лапок. Вказані товари [PERSON] перевозив на склади багатьох міст України, що підтверджується видатковими (товарно-транспортними) накладними, актами прийому-передачі продукції (актами звірки). Під час виконання своїх трудових обов'язків було виявлено нестачу підзвітного товару (м'ясопродукції), що відповідно до розрахунку, проведеного позивачем, складає 18 050, 45 грн. Згідно інформації позивача щодо кількості убутку м'ясопродукції перевезеної водієм [PERSON] за період з 10.12.2013 року по 26.07.2015 рік заборгованість по збиткам, спричиненим [PERSON] філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ « Комплекс Агромарс» складає 18 119,35 грн. (т. 2 а.с. 43-55)., що складається з суми збитків через нестачу м'ясопродукції. Водночас станом на день подання позову до суду з [PERSON] в рахунок погашення вказаної заборгованості було утримано 68, 90 грн., а отже непогашена сума збитків завданих [PERSON] перед позивачем становить 18 050, 96 грн. Згідно з ч.1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч.2 ст.130 КЗпП України). Відповідно до ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала. Таким чином, обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв'язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст.130 КЗпП України. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що виходячи з вимог ст.15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Відповідно до п.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно зі ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. У переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва,що є Додатком № 1 до постанови Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. №447/24 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 14 вересня 1981 року №259/16-59) міститься посада експедитора з перевезення вантажів. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Відповідно до наказу за № 166 КА/к- п від 22.02.2012 р. [PERSON] був прийнятий на роботу, на посаду водія автофургонів та рефрижераторів автоколони № 2 транспортного департаменту, зі строком випробування 1 місяць з оплатою згідно до шатного розпису. Відповідно до цього наказу на [PERSON] було покладено обов'язки за його згодою в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0.25 посадового окладу експедитора. П.3 вищевказаного наказу було визначено укласти з [PERSON] договір про повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому товарно-матеріальних цінностей. Того ж дня відповідача з даним наказом було ознайомлено, про що свідчить його підпис. 22.02.2012 р. з [PERSON] було укладено Договори про повну матеріальну відповідальність за №№ 240-В,240-Е, відповідно до яких на відповідача було покладено повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому автомобілю та ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. 01.02.2013 р. відповідача було переведено підмінним водієм автофургону та рефрижератора DAF TE 96 NA № [NUMBER] цієї ж автоколони, та доручено за його ж згодою, виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора, в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора. 01.02.2014 р. з [PERSON] було укладено Договори про повну матеріальну відповідальність за №№ 192-В,192-Е, відповідно до яких на відповідача було покладено повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому автомобілю та ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. 20.08.2014 р. відповідача було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85 № [NUMBER] цієї ж автоколони, та доручено за його ж згодою, виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора, в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0,25 посадового окладу експедитора. Підприємство в свою чергу, зобов'язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей. 05.08.2015 р. відповідача було звільнено з посади водія автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85 № [NUMBER] автоколони № 2 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, та виплачено компенсацію за частину невикористаної основної відпустки (т. 1 а.с. 23). Всі Акти прийому-передачі та (або) Акти про розбіжності (Акти нестачі (недовозів) м'ясопродукції разом з Видатковими (товарно-транспортними) накладними, Накладними на перемііцення, після доставки м'ясо продукції контрагентам ТОВ «Комплекс Агромарс», здаються вюдіями-експедиторами на склад м'ясопродукції, а потім до бухгалтерії товариства. По справі не встановлено обставин, що перешкоджали відповідачеві виконувати належним чином покладені на нього обов'язки, зокрема, відсутність нормальних умов зберігання матеріальних цінностей, неналежна організація праці тощо. Установивши, що з вини [PERSON] постійно виникали нестачі м`ясопродукції у зв'язку з неналежним виконанням ним обов'язків за договором про повну матеріальну відповідальність щодо доставки, перевезення та передачі матеріальних цінностей, суд вважає, що наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заподіяної шкоди. До теперішнього часу відповідач збитки не відшкодував у добровільному порядку. Так, за змістом ч.1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Згідно з положеннями п.4 ч.1 ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ч. 3 ст. 233 КЗпП України). Отже, строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано положеннями КЗпП України. Спірні правовідносини у справі, яка переглядається, регулюються положеннями КЗпП України, ст.233 якого встановлено строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-216цс16 від 27 квітня 2016 року, яка відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Судом встановлено, що у період з 10.12.2013 року по 26.07.2015 року під час передачі відповідачем м`ясної продукції контрагентам були виявлені факти нестачі, про що позивачу було відомо, починаючи з 10.12.2013 року. Водночас, при розгляді справи було встановлено, що після виявлення нестачі м`ясопродукції, яка сталася з вини відповідача, позивачем згідно наказів проводились утримання із заробітної плати відповідача. З урахуванням наведеного, суд вважає, що з [PERSON] на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» підлягає стягненню шкода заподіяна підприємству працівником, а уточнений позов ТОВ «Комплекс Агромарс» підлягає задоволенню Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального Кодексу України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне постановити по справі рішення, яким уточнені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача на користь ТОВ «Комплекс Агромарс» суму збитків та у відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України судові витрати.

Outcome: approved