Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

У травні\~2016\~року позивач\~[PERSON]\~звернулася до\~Жовтневого районного\~суду м.\~Дніпропетровська із\~позовом до\~відповідачів ТОВ\~ВКФ «Меридіан»,\~ПАТ «КБ\~«Володимирський»,\~ТОВ «Азовдевелопмент»,\~[PERSON]\~про визнання\~дій протиправними\~та визнання\~недійсними договорів\~(т.1\~а.с.4-10).\~ У подальшому позивач уточнила та доповнила свої позовні вимоги до [PERSON], ПАТ «КБ «Володимирський», ТОВ «Азовдевелопмент», ТОВ ВКФ «Меридіан», АКБ «Європейський», ТОВ «Інвест Кредит Капітал», та просила поновити строк позовної давності для звернення до суду із позовними вимогами, визнати удаваним договір поруки, визнати що фактично замість договору поруки був укладений договір факторингу, визнати недійсним договір факторингу, визнати недійсним договір від 06 вересня 2011 року про заміну нового іпотекодержателя на наступного, визнати недійсним договір № 22/23/03 від 22 березня 2012 року про заміну сторони у зобовязанні, та визнати недійсним договір про заміну наступного іпотекодержателя на нового іпотекодержателя (т.2, а.с. 16-20, 157-162). В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 13 листопада 2007 року між АКБ «Європейський» та ТОВ ВКФ «Меридіан» був укладений кредитний договір № К/04/0301-Ю07, за яким ТОВ ВКФ «Меридіан» отримало грошові кошти в кредит на умовах відзивної кредитної лінії, а [PERSON] в свою чергу 28 листопада 2007 року з метою забезпечення виконання зобовязань ТОВ ВКФ «МЕРИДІАН» уклала із АКБ «Європейський» договір іпотеки нерухомого майна квартири № 31, яка знаходиться за адресою м. Київ, вул. Волоська, 50/38. У 2015 році [PERSON] стало відомо, що у звязку із наявністю заборгованості ТОВ ВКФ «Меридіан» за кредитним договором, розпочалися судові процеси, в яких вона дізналася, що право вимоги залишку заборгованості ТОВ ВКФ «Меридіан» за кредитним договором було декілька разів передано різним особам, як юридичним, так і фізичним, а також що останнім кредитором було подано позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру [ADDRESS]. Не погоджуючись із заміною кредиторів у відносинах між ТОВ ВКФ «Меридіан» та АКБ «Європейський», [PERSON] стверджувала про невідповідність заміни кредитора нормам матеріального права. Зокрема, зазначала, що за період дії кредитного договору ТОВ ВКФ «Меридіан» належним чином та у передбачені договором строки здійснювало сплату платежів за кредитним договором та не допускало будь-яких прострочень. 25 березня 2009 року між АКБ «Європейський» та ВАТ «КБ «Володимирський» був укладений договір відступлення права вимоги (купівлі-продажу боргових зобовязань) за кредитними договорами, в тому числі, за кредитним договором № К/04/0301-Ю07 від 13 листопада 2007 року. На підставі цього договору відступлення права вимоги 15 травня 2009 року між АКБ «Європейський» та ВАТ «КБ «Володимирський» укладено нотаріально посвідчений договір про заміну іпотекодержателя за іпотечним договором від 27 листопада 2007 року, укладеного між АКБ «Європейський» та [PERSON] Дану заміну кредитора з АКБ «Європейський» на ВАТ «КБ «Володимирський» [PERSON] не оскаржує та зазначає, що не заперечувала проти заміни кредитора. У подальшому, 30 серпня 2011 року між ПАТ «КБ «Володимирський» та [PERSON] був укладений договір поруки, за яким останній, як поручитель, прийняв на себе зобовязання відповідати за належне виконання своїх обовязків ТОВ ВКФ «Меридіан» за кредитним договором № К/04/0304-Ю07 від 13 листопада 2007 року зі змінами та доповненнями. В цей же день, 30 серпня 2011 року, [PERSON] здійснив погашення кредиту у повному обсязі, що свідчить про відсутність наміру поручатися за можливі порушення у поверненні кредиту з боку ТОВ ВКФ «Меридіан», оскільки станом на цей момент простроченої заборгованості за кредитним договором не існувало. Позивачка заперечує проти законності вказаного договору поруки від 30 серпня 2011 року, вказуючи на те, що метою укладення даного договору поруки було не забезпечення виконання зобовязань за основним договором договором кредиту, а фактично приховане відступлення прав вимоги у вигляді договору факторингу від ПАТ «КБ «Володимирський» до [PERSON] Позивачкою вказується на те, що згідно положень ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Однак в порушення вимог ч. 3 ст. 1079 ЦК України фактором виступив не банк або інша фінансова установа, а фізична особа, що свідчить про недійсність укладеного договору поруки, який приховав фактичне укладення договору факторингу. З урахуванням наведених вимог, позивач також просить суд визнати недійсними наступні договори, які були повязані із неправомірним відступленням за договором поруки прав вимоги [PERSON], зокрема договору про заміну іпотекодержателя та наступні договори про відступлення прав вимоги. Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідачем ТОВ «Азовдевелопмент» було надано відзив на позовну заяву, за змістом якого зазначається, що хоча договір поруки із [PERSON] і був укладений 30 серпня 2011 року, однак наявність чи відсутність прострочення в платежах за кредитним договором не впливають на право кредитора відступити своє право вимоги. Також зазначається, що станом на 30 серпня 2011 року прострочена заборгованість ТОВ ВКФ «Меридіан» за кредитним договором склала 1000 доларів США, що підтверджується випискою про рух коштів по рахунку, наданою ПАТ КБ «Володимирський». Дані обставини вже встановлені рішенням Господарського суду м. Києва від 01 грудня 2015 року. Крім того, відповідачем також заявлено про те, що для задоволення позовних вимог сплинув 3-річний строк позовної давності, і заявлено клопотання про застосування строків позовної давності (т. 1 а.с.209-210, т. 2 а.с.124). Представник позивача надав до суду заяву, у якій просив розглядати справу без його участі позовні вимоги, викладені в уточнених позовних заявах від 10 квітня 2017 року та 20 квітня 2018 року підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. У відзиві по позов представник відповідача ТОВ «Азовдевелопмент» просив розглянути справу без участі представника та у задоволенні позову відмовити (т.2 а.с.124). Представники відповідачів [PERSON],\~ПАТ «КБ\~«Володимирський»,\~ТОВ ВКФ\~«Меридіан»,\~АКБ «Європейський»,\~ТОВ «Інвест\~Кредит Капітал»\~у судове\~засідання не\~зявилися,\~про день,\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлялися\~належним чином,\~про причини\~неявки суд\~не повідомили.\~ Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Статтею 55 Конституції України\~визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 13 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Європейський» та ТОВ ВКФ «Меридіан» був укладений кредитний договір № К/04/0304-Ю07, відповідно до якого ТОВ ВКФ «Мериідан» отримало кредитні кошти у розмірі 450\~000 доларів США, а період користування кредитною лінією визначений з 13 листопада 2007 року по 12 листопада 2010 року (т.1 а.с.11-15). Відповідно до додатку № 1 до вказаного кредитного договору встановлений графік зміни розміру кредитної лінії, згідно якого останній платіж має бути внесений у строк до 12 листопада 2010 року (т.1, а.с. 16). 25 березня 2009 року між АКБ «Європейський» та ВАТ «КБ «Володимирський» був укладений договір про відступлення прав вимоги (купівлі-продажу боргових зобовязань) за кредитними договорами, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором перейшли до ВАТ «КБ «Володимирський» (т.1, а.с. 142-145). 27 серпня 2010 року між ПАТ КБ «Володимирський» та ТОВ ВКФ «Меридіан» був укладений додатковий договір до кредитного договору № К/04/0304-Ю07 від 13 листопада 2007 року, згідно якого п. 1.3. кредитного договору був викладений в наступній редакції: строк користування кредитом: з «13» листопада 2007 року по «10» листопада 2011 року включно, з урахуванням графіку погашення кредиту (т.1, а.с. 18). Згідно із п. 4.1. цього додаткового договору від 27 серпня 2010 року передбачалося, що погашення заборгованості за кредитом здійснюється до «10» листопада 2011 року у відповідності із змінами розміру кредиту, встановленими у графіку погашення кредиту. Пунктом 1.2. додаткового договору від 27 серпня 2010 року було викладено в новій редакції графік погашення кредиту, відповідно до якого залишок заборгованості за кредитом станом на 01 серпня 2010 року складав 172000 доларів США, та мав сплачуватися платежами по 15500 та 10000 доларів США у строк до 10 листопада 2010 року включно. Пунктом 2.1. додаткового договору від 27 серпня 2010 року визначено, що цей додатковий договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання позичальником усіх своїх зобовязань перед банком. 28 листопада 2007 року між АКБ «Європейський» та [PERSON] був укладений іпотечний договір нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS], з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором від 13 листопада 2007 року на суму 450000 доларів США (т.1. а.с.19-20) 30 серпня 2011 року між ПАТ «КБ «Володимирський» та [PERSON] був укладений договір поруки, за п. 1.2. якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобовязання перед кредитором відповідати по зобовязаннях ТОВ ВКФ «Меридіан», які виникають з умов кредитного договору № К/04/0304-Ю07 (кредитна лінія, що не поновлюється, з графіком погашення заборгованості) від 13 листопада 2007 року з усіма змінами та доповненнями, у повному обсязі цих зобовязань, що складається з кредиту у сумі 450\~000 доларів США, процентів за користування кредитом, можливих комісій, штрафів, пені (т.1 а.с.147). В цей же день згідно меморіальних ордерів від 30 серпня 2011 року № 3126568 на суму 40000 доларів США, № 3126572 на суму 1000 доларів США, № 3126576 на суму 534,35 доларів США., [PERSON] було у повному обсязі сплачено залишок суми кредиту у розмірі 41534,35 доларів США (т.1 а.с.179-181). 23 березня 2012 року між [PERSON] як попереднім кредитором та ТОВ «Азовдевелопмент» як новим кредитором був укладений договір № 22/23/03, відповідно до п. 1.1. якого попередній кредитор передав, а новий кредитор набув права вимоги на загальну суму 450000 доларів США за кредитним договором № К/04/0304-Ю07 від 13 листопада 2007 року з усіма змінами та доповненнями, укладеного між АКБ «Європейський» та ТОВ ВКФ «Меридіан». Загальна сума заборгованості за кредитним договором складається з заборгованості по кредиту заборгованості по процентам за користування кредитом (т.1, а.с. 21) Пунктом 1.2. договору № 22/23/03 від 23 березня 2012 року встановлено, що за цим договором кредитор за кредитним договором змінюється з [PERSON] на ТОВ «Азовдевелопмент». Відповідно до п. 2.2. сторони зобовязані сповістити боржника про заміну кредитора у зобовязанні у строк, встановлений законодавством. Згідно із п. 2.3. новий кредитор зобовязаний письмово повідомляти попереднього кредитора (ПАТ КБ «Володимирський») про суму грошових коштів, виручену від реалізації предмета застави (права вимоги) протягом трьох робочих днів з дня отримання грошових коштів (в т.ч. частини платежів) та надати відповідні посвідчуючі документи. За п. 3.2. вказаного договору № 22/23/03 від 23 березня 2012 року попередній кредитор відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання Боржником його обовязків. З матеріалів справи не вбачається, щоб [PERSON] як поручитель або як новий кредитор, а також ТОВ «Азовдевелопмент» як новий кредитор повідомляли б [PERSON] про факт заміни кредитора або навіть про факт укладення відповідного договору. За змістом позову [PERSON] посилалася, що про факт та зміст укладення договорів поруки між ПАТ КБ «Володимирський» та [PERSON], договору відступлення прав вимоги від 23 березня 2012 року між [PERSON] та ТОВ «Азовдевелопмент» їй стало відомо вже після того, як ТОВ «Азовдевелопмент» звернулося із позовом до Подільського районного суду м. Києва про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому доводи [PERSON] знайшли своє підтвердження, оскільки в матеріалах справи наявна копія позовної заяви ТОВ «Азовдевелопмент» від 29 травня 2015 року до Подільського районного суду м. Києва (т.1, а.с. 24-26), копія супровідного листа від 15 червня 2015 року на імя [PERSON] від Подільського районного суду м. Києва (т.1, а.с. 27), вимога ТОВ «Азовдевелопмент», відправлена 12 грудня 2014 року із повідомленням про зміну кредитора, однак без додатків у вигляді договорів про заміну кредитора (т.1, а.с. 28-29). З боку ТОВ «Азовдевелопмент» не було надано на розгляд суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що [PERSON] раніше було б відомо про укладення та зміст договорів поруки, відступлення права вимоги, оскільки надані ТОВ «Азовдевелопмент» докази свідчать про повідомлення [PERSON] про заміну кредитора вперше тільки листом від 22 січня 2013 року (т.1, а.с. 150-151) від імені ТОВ «Юридична компанія «Лігал Едвайс», однак доказів вручення даного листа не надано, як до цього листа не долучено і копій оскаржуваних договорів. Судом також враховується, що навіть якщо виходити з наданих ТОВ «Азовдевелопмент» доказів щодо повідомлення [PERSON] про відступлення права вимоги листом від 22 січня 2013 року, то і в цьому випадку [PERSON] не пропустила строк на звернення до суду, оскільки позовна заява надійшла до суду 13 січня 2016 року (т.1, а.с. 4), при цьому поштою була направлена від 30 грудня 2015 року, про що свідчить поштовий конверт в матеріалах справи (т.1, а.с. 32). З рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року вбачається, що при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. За таких обставин строк позовної давності на звернення до суду не пропущений [PERSON], а клопотання ТОВ «Азовдевелопмент» про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає. Стосовно договору поруки, який був укладений від 30 серпня 2011 року судом встановлено наступне. Згідно тверджень [PERSON] в позовній заяві, [PERSON] безпідставно поручився за повернення кредиту ТОВ ВКФ «Меридіан» за кредитним договором № К/04/0304-Ю07 від 13 листопада 2007 року, оскільки не мав ніякого відношення ні до ТОВ ВКФ «Меридіан», ні взагалі до сторони позичальника. Також [PERSON] зазначено, що станом на день укладення договору поруки від 30 серпня 2011 року у позичальника ТОВ ВКФ «Меридіан» не було простроченої заборгованості в такому розмірі, який в той же день 30 серпня 2011 року, повністю оплатив поручитель [PERSON], внаслідок чого до нього перейшло право вимоги за кредитним договором. Відповідно до заперечень ТОВ «Азовдевелопмент» з цього приводу зазначається, що наявність чи відсутність прострочення боржника за кредитним договором жодним чином не впливають на право кредитора відступити своє право вимоги (т.1, а.с. 157). Також зазначено, що згідно листа ПАТ КБ «Володимирський» та виписки по руху коштів по рахунку щодо простроченої заборгованості за кредитом, прострочена заборгованість за кредитом на момент її погашення 30 серпня 2011 року складала 1000 доларів США. У подальшому ТОВ «Азовдевелопмент» було змінено свою позицію щодо того, яка сума коштів була простроченою станом на 30 серпня 2011 року та вказувалося, що через наявність прострочення у сумі 1000 доларів США кредитор скористався правом достроково стягнути усю суму заборгованості, не обмежуючись черговим платежем (т.2, а.с. 124). Однак будь-яких доказів того, що кредитор скористався таким правом ТОВ «Азовдевелопмент» суду не надало, а навпаки надало розрахунок заборгованості з ПАТ КБ «Володимирський», в якому зазначено про існування простроченої заборгованості тільки у розмірі 1000 доларів США станом на 30 серпня 2011 року. Згідно із випискою по рахунку ТОВ ВКФ «Меридіан», відкритого у доларах США за період з 26 березня 2009 року по 01 вересня 2011 року (т.1, а.с. 160-162) у АТ КБ «Володимирський» вбачається, що позичальником щомісячно здійснювалися оплати за кредитним договором. При цьому 30 серпня 2011 року [PERSON] здійснено оплати за кредитним договором згідно меморіальних ордерів № 3126568 на суму 40000 доларів США, № 3126572 на суму 1000 доларів США, № 3126576 на суму 534,35 доларів США, всі оплати з боку [PERSON] здійснювалися з рахунків, відкритих у ПАТ КБ «Володимирський». Відповідно до розрахунку заборгованості в АТ КБ «Володимирський» станом на 30 серпня 2011 року, заборгованість на цю дату складала 40000 доларів США, у т.ч. прострочена заборгованість 1000 доларів США, та заборгованість за процентами 534,35 доларів США (т.1, а.с. 149). Таким чином, матеріалами справи встановлюється, що станом на 30 серпня 2011 року прострочена заборгованість за кредитом у ТОВ ВКФ «Меридіан» становила 1000 доларів США, що враховуючи факт щомісячних платежів за кредитом та первісну суму фактично наданого кредиту у розмірі 412500 доларів США свідчить про невеликий розмір суми прострочення. Однак при цьому [PERSON] як поручителем за укладеним договором від 30 серпня 2011 року було сплачено не тільки суму простроченої заборгованості у розмірі 1000 доларів США, а також суму поточної заборгованості за кредитом у розмірі 40534,35 доларів США, яка підлягала сплаті відповідно до умов додаткового договору ПАТ КБ «Володимирський» та ТОВ ВКФ «Меридіан» від 27 серпня 2010 року у строк до 10 листопада 2010 року. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. За ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Таким чином, законодавством України передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником, а не просто виконує зобовязання замість боржника, оскільки договір поруки не є договором про заміну боржника у зобовязанні. Отже, [PERSON] як поручителем, всупереч положенням вказаних норм законодавства 30 серпня 2011 року здійснено оплату заборгованості, строк оплати якої не наступив, у сумі 40534,35 доларів США, при цьому будь-яких вимог від кредитора про сплату таких сум чи вимог до поручителя, матеріали справи не містять. Судом також враховується і те, що погашення у повному обсязі [PERSON] кредитного зобовязання у загальному розмірі 41534,35 доларів США відбулося в один день із укладенням договору поруки, що свідчить про намір сторін не укладати договір поруки, а здійснити оплату коштів з боку [PERSON] замість боржника ТОВ ВКФ «Меридіан», тобто фактично був укладений договір факторингу (фінансування під відступлення права вимоги), а не договір поруки. Суд при цьому виходить і з того, що відповідно до постанови Правління НБУ від 30 серпня 2011 року № 301 вирішено розпочати процедуру ліквідації ПАТ КБ «Володимирський», про що вказано у клопотанні про залучення управителя активами даного банку ТОВ «Інвест Кредит Капітал» (т.1, а.с. 73), тобто договір поруки був укладений в один день із прийняттям постанови Правління НБУ про введення процедури ліквідації даного банку, яка була введена з 31 серпня 2011 року. Відповідно до меморіальних ордерів від 30 серпня 2011 року № 3126568 на суму 40000 доларів США, № 3126572 на суму 1000 доларів США, № 3126576 на суму 534,35 доларів США вбачається, що з рахунку № 26209520547001, який належить [PERSON] та був відкритий у АТ КБ «Володимирський», відбулося перерахування коштів у вказаних сумах в рахунок погашення заборгованості ТОВ ВКФ «Меридіан» за кредитним договором. Перерахування коштів саме з рахунків [PERSON], відкритих у ПАТ КБ «Володимирський», передбачено також і у п. 3.4. договору поруки, з огляду на що суд робить висновок, що метою укладення договору поруки було списання коштів з рахунку [PERSON], відкритого у ПАТ КБ «Володимирський», та набуття права вимоги до ТОВ ВКФ «Меридіан», а не забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором. Також п. 3.4. договору поруки міститься у розділі «відповідальність сторін», хоча з матеріалів справи не вбачається, щоб після укладення договору поруки настала б будь-яка відповідальність [PERSON] як поручителя. Крім того, будь-які банківські операції неможливо проводити з дня введення ліквідації банку ПАТ КБ «Володимирський» з 31 серпня 2011 року, з огляду на що суд робить висновок, що договір поруки при тих фактичних обставинах, за яких він укладався та виконувався, свідчить про намір сторін договору не укласти договір поруки, а укласти договір факторингу, тобто фінансування під відступлення права вимоги, з врахуванням введення процедури ліквідації банку вже наступного дня після укладення договору поруки. Судом також не приймаються до уваги пояснення ТОВ «Азовдевелопмент» в частині того, що через наявність прострочення за кредитним договором у сумі 1000 доларів США кредитор скористався правом достроково стягнути усю суму заборгованості, не обмежуючись черговим платежем (т.2, а.с. 124), внаслідок чого станом на 30 серпня 2011 року заборгованість складала всю суму, сплачену [PERSON], оскільки ці доводи нічим не підтверджуються та навпаки спростовуються розрахунком заборгованості станом на 30 серпня 2011 року, складеним ПАТ КБ «Володимирський». З приводу тверджень ТОВ «Азовдевелопмент» щодо того, що обставини щодо розміру заборгованості вже встановлені рішенням Господарського суду м. Києва від 01 грудня 2015 року по справі № 905/1855/15, суд зазначає наступне. Як вбачається із вказаного рішення, ТОВ ВКФ «Меридіан» звернулося до господарського суду із позовом до ТОВ «Азовдевелопмент» про визнання договору № 22/23/03 від 23 березня 2012 року недійсним. Як вбачається з рішення суду, до вирішення справи було залучено в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору [PERSON], ПАТ «КБ «Володимирський» та АКБ «Європейський», тобто [PERSON] за клопотанням будь-кого з учасників судового розгляду до вирішення даної справи не залучалася. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. За ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Оскільки [PERSON] не залучалася до вирішення господарської справи, то суд приймає до уваги рішення Господарського суду м. Києва від 01 грудня 2015 року з урахуванням доказів, наданих сторонами та досліджених судом при вирішенні даної цивільної справи. Також судом враховується, що в межах даної справи оскаржується дійсність не тільки договору № 22/23/03 від 23 березня 2012 року, а в першу чергу законність договору поруки від 30 серпня 2011 року, і згідно доводів Позивача саме через незаконність укладення цього договору поруки є недійсним наступний договір про заміну кредитора від 23 березня 2012 року. Згідно змісту рішення Господарського суду м. Києва від 01 грудня 2015 року, суду не було представлено доказів того, що станом на 30 серпня 2011 року у ТОВ ВКФ «Меридіан» не було зобовязань по сплаті кредиту, відсотків, неустойки, а тому у поручителя [PERSON] не виникло обовязку погашати кредит. В межах даної цивільної справи судом натомість було досліджені докази, надані в тому числі відповідачами, які підтверджують що станом на 30 серпня 2011 року існувала прострочена заборгованість тільки на суму 1000 доларів США, яка виникла згідно матеріалів справи до укладення договору поруки від 30 серпня 2011 року, а доводи ТОВ «Азовдевелопмент» про те, що банк міг достроково вимагати сплати всієї суми за кредитним договором через вказану заборгованість, не знайшли свого підтвердження та навпаки спростовуються листом та розрахунком заборгованості, складеними ПАТ КБ «Володимирський» (т.1, а.с. 148-150). Враховуючи, що укладення договору поруки відбулося за день до введення процедури ліквідації банку ПАТ КБ «Володимирський», та в цей же день без виникнення будь-яких зобовязань [PERSON] як поручителем було повністю сплачено суму заборгованості за кредитним договором зі свого рахунку, відкритого у ПАТ КБ «Володимирський», то суд вважає що насправді наміри сторін договору не були направлені на укладення договору поруки, натомість відбулося відступлення права вимоги шляхом фактичного укладення договору факторингу (фінансування під відступлення права вимоги). Таким чином в порушення вимог ч. 3 ст. 1079 ЦК України при укладенні договору поруки від 30 серпня 2011 року, який за своєю правовою природою являється договором факторингу, фактором виступив не банк або інша фінансова установа, а фізична особа громадянин [PERSON], що свідчить про недійсність договір факторингу, який фактично був укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Володимирський». З огляду на наведене, позовні вимоги про визнання удаваним договору поруки від 30 серпня 2011 року та між ПАТ КБ «Володимирський» і [PERSON] і визнання, що між даними сторонами був укладений договір факторингу, а також вимоги про недійсність договору факторингу підлягають задоволенню. Оскільки судом визнаний недійсним договір поруки від 30 серпня 2011 року, то внаслідок здійснення оплат по такому договору [PERSON] не набув прав вимоги як поручитель, який виконав обовязок замість боржника, а отже не мав права в подальшому передавати такі права вимоги на користь ТОВ «Азовдевелопмент», з огляду на що є недійсними також договір від 06 вересня 2011 року про заміну нового іпотекодержателя на наступного, договір № 22/23/03 від 22 березня 2012 року про заміну сторони у зобовязанні, договір про заміну наступного іпотекодержателя на нового іпотекодержателя від 30 березня 2012 року. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі по 324,67 грн. з кожного. Враховуючи викладене та

Outcome: approved