Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

У червні 2016 року позивачі [PERSON] та [PERSON] (далі позивачі) звернулися до суду з позовом до ПП «ПФ «Віктор-13, [PERSON] управління Національної гвардії України, треті особи: ОСББ «Січеслав», орган опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання права користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що 14.01.1997 року ПФ «Віктор» відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради №1289 від 15.12.1994 року уклав договір оренди земельної ділянки розміром 0,24 га на ж/м Фрунзенський-3 в м. Дніпропетровську для будівництва житлового будинку, який було переукладено 16.06.2005 року згідно рішення міської ради №442\\26 від 20.04.2005 року із зазначенням розміру 0,0456 га (кадастровий номер 1210100000:01:435) по Донецькому шосе в районі будинку №15 (АНД район) для будівництва житлового кооперативу. 22.09.2004 року між ПФ «Віктор» та [PERSON]Г було укладено договір про інвестування житлового будівництва №16, згідно з умовами якого, останній приймає участь в інвестуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку по вул. Донецьке шосе, 9 в м. Дніпропетровську шляхом сплати 58 432 грн. для отримання після введення в експлуатацію будинку у власність квартири №26. У виконання умов договору [PERSON] повністю сплатив вартість обєкта інвестування, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів необхідних для набуття майнових прав на квартиру, повністю виконавши грошові зобовязання за умовами дійсного договору. З 2004 року [PERSON] було укладено договори про надання телекомунікаційних послуг, з газо-, водо-, електропостачання квартири №26 і на протязі всіх років сплачувались рахунки згідно показників лічильників, 06.12.2009 року останній став членом ОСББ «Січеслав». 17.05.2012 року будинок було введено в експлуатацію. 25.05.2012 року на виконання умов дійсного договору №16 від 22.09.2004 року про участь в будівництві житлового будинку в м. Дніпропетровську по вул. Донецьке шосе, 9 (секція №1) між ПФ «Віктор-13» та [PERSON] було складено акт приймання-передачі двокімнатної квартири №26 на 10-му поверсі. 26.06.2012 року житловий будинок літ. А-10 (секція-1) у м. Дніпропетровську по вул. Донецьке шосе, 9 було зареєстровано КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за ПП «ПФ «Віктор-13. 11.06.2013 року ПП «ПФ «Віктор-13 звернулось як забудовник до реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції з проханням зареєструвати право власності на нерухоме майно згідно списку фізичних осіб (інвесторів), що приймали участь на паях у будівництві житлового будинку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Донецьке шосе, 9 (секція №1), в тому числі у відношенні [PERSON] на квартиру №26. 23.09.2013 року [PERSON] було отримано технічний паспорт на квартиру [ADDRESS], секція 1 для реєстрації права власності, згідно з яким житлова площа склала 37,6 кв.м., а загальна 63,5 кв.м., після чого звернувся до реєстраційної служби про реєстрацію права власності, проте 09.11.2015 року отримав відмову. У рішенні про відмову було зазначено про те, що право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано за іншим субєктом на підставі іншого правовстановлюючого документу і перебуває під арештом. Під час знаходження документів в реєстраційній службі, [PERSON] отримав інформаційну довідку з Держреєстру, яка датована 29.10.2015 року і в якій зазначено, що власником квартири [ADDRESS] є Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України на підставі рішення господарського суду м. Києва від 22.04.2005 року, реєстрація права власностівідбулась 16.09.2013 року на підставі рішення №6482769 від 07.10.2013 року. Таким чином, 29.10.2015 року [PERSON] дізнався про те, що його права порушено. На підставі викладеного, позивачі просять суд визнати за ними та за двома їхніми неповнолітніми дітьми право користування квартирою №26 по вул. Донецьке шосе, 9 в м. Дніпропетровську. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] управління Національної гвардії України в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, надавши суду пояснення аналогічні викладеним в запереченнях на позовну заяву. Інші особи, що беруть участь у справі в судове засідання не зявилися, про час та дату слухання справи повідомлені належним чином. Суд, вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що 22.09.2004 року між ПФ «Віктор» та [PERSON]Г було укладено договір про інвестування житлового будівництва №16, згідно з умовами якого, останній приймає участь в інвестуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку по вул. Донецьке шосе, 9 в м. Дніпропетровську шляхом сплати 58 432 грн. для отримання після введення в експлуатацію будинку у власність квартири №26 (а.с.8-10). 25.05.2012 року на виконання умов дійсного договору №16 від 22.09.2004 року про участь в будівництві житлового будинку в м. Дніпропетровську по вул. Донецьке шосе, 9 (секція №1) між ПФ «Віктор-13» та [PERSON] було складено акт приймання-передачі двокімнатної квартири №26 на 10-му поверсі (а.с.13). 26.06.2012 року житловий будинок літ. А-10 (секція-1) у м. Дніпропетровську по вул. Донецьке шосе, 9 було зареєстровано КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за ПП «ПФ «Віктор-13 (а.с.24 оборот). 11.06.2013 року ПП «ПФ «Віктор-13 звернулось як забудовник до реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції з проханням зареєструвати право власності на нерухоме майно згідно списку фізичних осіб (інвесторів), що приймали участь на паях у будівництві житлового будинку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Донецьке шосе, 9 (секція №1), в тому числі у відношенні [PERSON] на квартиру №26 (а.с.97-98). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 29.10.2015 року відмовлено [PERSON] у державній реєстрації права власності на спірну квартиру (а.с.11-12). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 29.10.2015 року, власником квартири [ADDRESS] є Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України на підставі рішення господарського суду м. Києва від 22.04.2005 року, реєстрація права власностівідбулась 16.09.2013 року на підставі рішення №6482769 від 07.10.2013 року (а.с.13-15). Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст.ст. 58-60 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» основним правовим документом, який регулює відносини між субєктами інвестиційної діяльності є договір. Зі змісту договору випливає, що його предмет становить надання послуг щодо вкладання залучених коштів в будівництво житла та оформлення права власності на це майно в інтересах замовника. Згідно ч.5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватись і розпоряджатись обєктами та результатами інвестицій відповідно до законодавчих актів України. Як вбачається з матеріалів справи, 21.07.2003 року між [PERSON] управлінням внутрішніх військ МВС (правонаступником якого згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну гвардію України» від 13.03.2014 року є Головне управління Національної гвардії України) та Дочірнім підприємством «Газопостачальна компанія» було укладено договір на будівництво житла в порядку пайової участі від 21.07.2003 року за №42 та додаткову угоду до нього від 28.08.2003 року №51, згідно з яким сторони вступили в договірні відносини по завершенню будівництва житла для військовослужбовців внутрішніх військ МВС України у м. Дніпропетровську по вул. Донецьке шосе, 9 загальною площею 262,81 кв.м. У звязку із невиконанням Дочірнім підприємством «Газопостачальна компанія» своїх договірних зобовязань по договору на будівництво житла в порядку пайової участі від 21.07.2003 року №42 перед [PERSON] управлінням внутрішніх військ МВС України, заступник Генерального прокурора України в 2004 році звернувся з позовом в інтересах держави в особі [PERSON] управління внутрішніх військ МВС України до Дочірнього підприємства «Газопостачальна компанія», треті особи: ЗАТ «Будівельник-1», приватна фірма «Віктор» до Господарчого суду м. Києва про зобовязання виконати договорів. 06.07.2004 року Господарським судом м. Києва було винесено ухвалу №34/324 про заборону Дочірньому підприємству «Газопостачальна компанія» (м. Київ, вул. Волгоградська, 15-А) та іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна, яким є квартири №№ 14, 16, 20, 23, 25, 26, 27 в буд. 9 по вул. Донецьке шосе у м. Дніпропетровську. У подальшому, 22.04.2005 року рішенням Господарського суду м. Києва в справі №34/324 (18/141), постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.08.2005 року в справі №34/324(18/141), рішенням Вищого господарського суду України від 01.02.2006 року в справі №34/324-18/141 було визнано право власності на зазначені вище квартири, у тому числі квартиру [ADDRESS], за державою в особі [PERSON] управління внутрішніх військ МВС України. 30.03.2006 року ухвалою Верховного Суду України приватній фірмі «Віктор» було відмовлено у порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 01.02.2006 року в справі №34/324-18/141. 16.09.2013 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Державної реєстраційної служби України на підставі вищезазначених рішень було зареєстровано право власності держави на квартиру 26 по Донецькому шосе, 9 в м. Дніпропетровську за державою в особі Міністерства внутрішніх справ в оперативному управлінні [PERSON] управління внутрішніх військ МВС України. У звязку з цим заявникам було надано відповідь з реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 29.10.2015 №25696178, в якій зазначалось, що гр. [PERSON] та його родині відмовлено у реєстрації права власності на квартиру 26 по Донецькому шосе, 9 у м. Дніпропетровську, оскільки на даний час вищезазначений обєкт нерухомого майна зареєстрований вже за іншою особою, а саме за державою. Відповідно до Закону України «Про фінансово-кредитні механізми іуправління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», якийвстановлює загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами, а також правові засади та особливості випуску, розміщення та обліку сертифікатів фондів операцій з нерухомістю, вбачається, що фізична особа (довіритель) укладає з управителем договір інвестування, а управитель укладає договір із забудовником на будівництво обєкту нерухомості згідно проектно-кошторисної документації. У даному випадку довірителю (фізичній особі) видається сертифікат на житлову площу, яка буде побудована, згідно внесеного обєму грошових коштів у фонд управителя. Таким чином, інвестиційний договір укладається до моменту будівництва житла. У разі якщо реалізується вже готова житлова площа, то даний вид правочину повинен бути оформлений як договір купівлі-продажу нерухомого майна та відповідно повинен бути посвідчений нотаріально. Як вбачається, Договір № 16 про інвестування житлового будівництва було укладено 22.09.2004 року між ПП «Віктор» та гр. [PERSON] При цьому, на час укладення даного договору, директору ПП «Віктор» було відомо про накладений арешт на дану квартиру згідно ухвали Господарського суду м. Києва від 06.07.2004 року та у подальшому про судові рішення від 22.04.2005 року та 02.08.2005 року, якими визнано право власності за Міністерством внутрішніх справ, і які набрали законної сили. Згідно п.1.1. Договору гр. [PERSON] зобовязується прийняти участь в інвестуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Донецьке шосе, 9 далі за текстом договору «Житловий будинок», а «Фірма» зобовязується організувати будівництво «Житлового будинку», увести його в експлуатацію та передати «Інвестору» у власність квартиру №26 загальною площею 61,1 кв.м., розташовану на 10 поверсі (далі за текстом договору «Квартира») вищевказаного «Житлового будинку». Відповідно до п.1.2. договору Сторони узгоджують вартість оплати площі житла 61,1 кв.м., квартири №26 на 10 поверсі «Житлового будинку» у розмірі 58432 грн. Згідно п.4.1. договору квартира №26 на 10 поверсі дому №9 по вул. Донецьке шосе не являється предметом розгляду в судових інстанціях, не знаходиться у заставі, не являється власністю третіх осіб або других факторів, обмежуючих права власності «Інвестора». Таким чином, договір №16 від 22.09.2004 року по своїй суті являється договором купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки його предметом по факту є купівля вже готової квартири. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобовязана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином. Таким чином, Договір №16 від 22.09.2004 року про інвестування житлового будівництва, по своїй суті є нікчемним правочином. З огляду на викладене, гр. [PERSON] та його родина з моменту коли їм стало відомо про цей факт, повинні бути здійснити дії щодо передачі належному власнику спірної квартири та звернутися до ПП «ПФ «Віктор-13 з вимогою відшкодувати завдані збитки та моральну шкоду. Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Отже, позовні вимоги позивачів не підлягають задоволенню, оскільки ними не надано жодного доказу на підтвердження обставин, які заявлені в позовній заяві, тоді як обовязок доказування статтею 60 ЦПК України покладено на сторону, яка посилається на доказувані обставини як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких підстав, на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивачів у повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати компенсуванню не підлягають та відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed