Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Факел» (далі - відповідач), в якому просила стягнути з відповідача на свою користь 319 537,11 грн. на відшкодування здійснених витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 14 червня 2012 року [PERSON] працювала у відповідача на посаді економіста з планування, а пізніше - на посаді начальника відділу аналізу та аудиту. 30 вересня 2019 року позивача звільнено з роботи за власним бажанням. Під час виконання своїх трудових обов`язків [PERSON] періодично за власні кошти здійснювались платежі від імені відповідача на користь третіх осіб. Необхідність здійснення таких платежів зумовлювалась відсутністю грошових коштів на рахунках відповідача або тимчасовим арештом таких рахунків, в той час, як нездійснення платежів певним контрагентам відповідача могло призвести до зупинення виробничої діяльності або завдати йому значних збитків. Факт здійснення таких платежів підтверджувався відповідними платіжними документами та звітами (авансовими звітами), які подавалися відповідачу та затверджувалися керівництвом. Так, на дату звільнення [PERSON] у відповідача перед останньою утворилася заборгованість у сумі 319 537,11 грн. 18 лютого 2020 року [PERSON] поштою на адресу ПрАТ «Факел» направлено вимогу про сплату коштів, яка отримана відповідачем та залишена ним без реагування. Тому позивач, посилаючись на ст.ст. 530, 1160 ЦК України, звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 16 червня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 08 вересня 2020 року клопотання генерального директора ПрАТ «Факел» Севостьянова Ю.Б. про відкладення розгляду справи та поновлення строку подання відзиву на позов залишено без задоволення; закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Протокольною ухвалою суду від 30.09.2020 року до матеріалів справи долучено заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, у якій останній вказує, що правовідносини між підприємством та працівником у разі, коли для придбання товарів (робіт, послуг) працівнику видаються готівкові кошти під звіт та коли працівник придбав товари (роботи, послуги) для виробничих (господарських) потреб підприємства за рахунок власних коштів, мають характер трудових. Таку правову позицію викладено Верховним Судом України (ухвала від 06.04.11 у справі № 6-17467св08) та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 08.04.15 у справі № 6-46180св14). Відтак, до спірних правовідносин підлягають застосуванню ст.ст. 47, 116, 233 і 234 КЗпП України. Так, встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк з дня, коли позивач повинна була дізнатися про порушення свого права, сплинув 30 грудня 2019 року, проте, позовна заява до суду подана в червні 2020 року, що є підставою для відмови у позові відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України. Тому, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову на вказаній підставі. Протокольною ухвалою від 23.12.2020 року до матеріалів справи долучено заперечення проти клопотання про застосування строків позовної давності. У запереченнях позивач зазначила, що питання відшкодування витрат, понесених працівником при придбанні товарів для підприємства, і інші питання правомірності використання власних готівкових коштів працівником підприємства для вирішення господарських питань відноситься до цивільно-правових стосунків між суб`єктом господарювання та працівником, що підтверджено постановою Верховного Суду від 17.07.2019 року по справі №478/1812/15-ц (провадження №61-23669св18). Вказаним висновком підтверджується правильність застосування норм цивільного права у спірних правовідносинах, а зазначені відповідачем правові позиції не можуть бути, згідно ст.263 ЦПК України, враховані судом при вирішенні спору. Тому, позивач просила відмовити суд у задоволенні даного клопотання та задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві, просила суд задовольнити їх. Представник відповідача заперечував проти позову, просив залишити позовні вимоги без задоволення. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із копії трудової книжки, 14 червня 2012 року [PERSON] прийнята на постійну роботу у планово-економічне бюро економістом з планування до Публічного акціонерного товариства «Факел». 27.11.2012 року [PERSON] переведено на посаду начальника відділу аналізу та аудиту вказаного товариства. Рішенням Загальних зборів акціонерів ПАТ «Факел» від 26 квітня 2017 року змінено тип з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство та перейменовано на Приватне акціонерне товариство «Факел» 30 вересня 2019 року [PERSON] звільнено з займаної посади за власним бажанням (а.с. 8-10). Згідно листа ПрАТ «Факел» від 30.09.2019 року №103/624, останнє надає підтвердження, що станом на 30.09.2019 року у підприємства обліковується заборгованість по авансовим звітам перед [PERSON] в сумі 319 537,11 грн. (а.с. 11). До цього листа додано оборотно-сальдову відомість за період 12.06.2012 по 30.09.2019 року (а.с. 12-23). [PERSON] зверталась до ПрАТ «Факел» з вимогою від 18.02.2019 року, у якій просила сплатити вказану заборгованість протягом семи днів з дня отримання вимоги (а.с. 24-25). Вимоги позивача задоволено не було, що змусило її звернутись до суду з цим позовом. Як на підставу для задоволення позовних вимог [PERSON] зазначала, що під час виконання своїх трудових обов`язків нею періодично за власні кошти здійснювались платежі від імені відповідача на користь третіх осіб. Підтверджуючі це фінансові документи були надані відповідачу, який у листі від 30.09.2019 року визнав заборгованість товариства перед позивачем у сумі 319 537,11 грн. Оскільки між сторонами виникли цивільно-правові відносини, [PERSON] строки позовної давності, закріплені у ст. 257 ЦК України не пропущено. Представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказував, що відносини, які виникли між сторонами, є трудовими, а позивачем пропущено строки позовної давності, які встановлені ст. 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позову на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України. Окрім цього, в судовому засіданні представник відповідача зазначив, що надані позивачем лист ПрАТ «Факел» від 30.09.2019 року №103/624 про заборгованість по авансовим звітам та оборотно-сальдова відомість за період з 12.06.2012 по 30.09.2019 року не є належним та допустимим доказом, оскільки оборотно-сальдова відомість не відомо ким завірена, надані документи не затверджені головним бухгалтером товариства, а також не відомо хто їх підготував та видав [PERSON] .. Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ч. 1 ст. 223 КЗпП України). Відповідно до частини третьої статті 1158 ЦК України якщо особа, яка розпочала дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, не має можливості повідомити про свої дії цю особу, вона зобов`язана вжити усіх залежних від неї заходів щодо попередження, усунення або зменшення невигідних майнових наслідків для іншої особи. Особа, яка вчиняє дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов`язана взяти на себе всі обов`язки, пов`язані із вчиненням цих дій, зокрема обов`язки щодо вчинених правочинів. Особа, яка вчинила дії в інтересах іншої особи без її доручення, зобов`язана негайно після закінчення цих дій надати особі, в майнових інтересах якої були вчинені дії, звіт про ці дії і передати їй усе, що при цьому було одержано (стаття 1159 ЦК України). За приписами частини першої статті 1160 ЦК України особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких було вчинені дії. У разі придбання працівником товарів для потреб підприємства, у бухгалтерію представляються у визначені законом терміни звіт за формою, визначеною наказом Міністерства фінансів України від 05 грудня 2012 року № 1276 «Про затвердження форми Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, та Порядку його складання» та наказу цього ж міністерства від 24 грудня 2013 року № 845 з аналогічною назвою. Таким чином, питання відшкодування витрат, понесених працівником при придбанні товарів для підприємства, і інші питання правомірності використання власних готівкових коштів працівником підприємства для вирішення господарських питань відноситься до цивільно-правових стосунків між суб`єктом господарювання та працівником. Вказана позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі №478/1812/15-ц. Отже, у даній справі між позивачем виникли цивільно-правові відносини. При цьому слід зазначити, що думка сторони відповідача про те, що між сторонами виникли трудові відносини з посиланнями на ухвали Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України та Вищого адміністративного суду України є помилковою, адже з огляду на ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду. Отже, оскільки між сторонами виникли цивільно-правові відносини, а не трудові, строки загальної позовної давності тривалістю у три роки, які визначено ст. 257 ЦК України, позивачем не пропущено, адже [PERSON] звільнилася з ПрАТ «Факел» 30.09.2019 року, а до суду з даним позовом звернулася у червні 2020 року. Враховуючи характер правовідносин, у даній справі підлягає доказуванню фактичне здійснення витрат позивачем від імені підприємства, що має підтверджуватися бухгалтерськими документами та наданими звітами за встановленою формою. На підтвердження своєї позиції позивачем надано лист ПрАТ «Факел» від 30.09.2019 року №103/624, де останнє надає підтвердження, що станом на 30.09.2019 року у підприємства обліковується заборгованість по авансовим звітам перед [PERSON] в сумі 319 537,11 грн., а також оборотно-сальдову відомість за період з 12.06.2012 по 30.09.2019 року. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Так, Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики, Наказ № 55 від 07 квітня 2003 року, було затверджено Національний стандарт України Державна уніфікована система документації, Уніфікована система організаційно - розпорядчої документації, вимоги до оформлення документів ДСТУ 4163-2003. Згідно пунктів 1.1, 1.2 Національного стандарту України, цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи (далі - документи) - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності: органів державної влади України, органів місцевого самоврядування ,підприємств, установ, організацій та їх об`єднань усіх форм власності (далі - організацій). Цей стандарт установлює: склад реквізитів документів; вимоги до змісту і розташовування реквізитів документів; вимоги до бланків та оформлювання документів; вимоги до документів, що їх виготовляють за допомогою друкувальних засобів. В розділі 4 Національного стандарту України, передбачено склад реквізитів документів. Пунктом 4.4 Національного стандарту України, визначено, документи, що їх складають в організації, повинні мати такі обов`язкові реквізити: назва організації (07), назва виду документа (10) (не зазначають на листах), дата (11), реєстраційний індекс документа (12), заголовок до тексту документа (19), текст документа (21), підпис (23). Оформлюючи різні види документів відповідно до нормативних документів, крім зазначених обов`язкових реквізитів, використовують такі: зображення Державного Герба України, герба Автономної Республіки Крим (01), зображення емблеми організації або товарного знака (знака обслуговування) (02), зображення нагород (03), код організації (04), код форми документа (05), назва організації вищого рівня (06), назва структурного підрозділу організації (08), довідкові дані про організацію (09), посилання на реєстраційний індекс і дату документа, на який дають відповідь (13), місце складення або видання документа (14), гриф обмеження доступу до документа (15), адресат (16), гриф затвердження документа (17), резолюція (18), відмітка про наявність додатків (22), гриф погодження документа (24), візи документа (25), відбиток печатки (26), відмітка про засвідчення копії (27), прізвище виконавця і номер його телефону (28), відмітка про виконання документа і направлення його до справи (29), відмітка про наявність документа в електронній формі (30), - відмітка про надійдення документа до організації (31), запис про державну реєстрацію (32). Відповідно до пунктів 5.23, 5.28 Національного стандарту України, підпис складається з назви посади особи, яка підписує документ (повної, якщо документ надруковано не на бланку, скороченої - на документі, надрукованому на бланку), особистого підпису, ініціалу(-ів) і прізвища. Прізвище або прізвище, ім`я та по батькові виконавця документа і номер його службового телефону зазначають на лицьовому боці в нижньому лівому куті останнього аркуша документа. Оцінюючи надані позивачем докази слід зазначити, що надана як доказ оборотно - сальдова відомість за період з 12.06.2012 по 30.09.2019 року, сформована на 12 аркушах паперу А4 в формі таблиці, не є належним та допустимим доказом в розумінні норм чинного законодавства, оскільки не засвідчена належним чином, а саме, не містить ПІБ та підпис керівника товариства, не містить ПІБ та підпис головного бухгалтера товариства, оскільки лише останній здійснює заходи щодо надання повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства, а також не містить відомостей посадової особи (виконавця), ким сформовано дана відомість. Під час з`ясування всіх обставин справи, судом було встановлено, що позивач та генеральний директор [PERSON] були звільненні з ПрАТ «Факел» з займаних посад 30.09.2019 р.. Лист ПрАТ «Факел» від 30.09.2019 року №103/624, про наявність заборгованості у товариства по авансовим звітам перед [PERSON] в сумі 319 537,11 грн., а також оборотно-сальдова відомість за період з 12.06.2012 по 30.09.2019 року були сформовані та завірені печаткою особисто позивачкою [PERSON] .. Між тим, позивачка [PERSON] не надала суду жодних доказів, а також не надала обґрунтованої відповіді, щодо наявності у неї повноважень на формування даних документів під час перебування у трудових відносинах з ПрАТ «Факел». Більш того, як зазначила позивач [PERSON] , вона мала право на використання печатки підприємства лише в присутності фінансового директора, однак жодних тому доказів суду не надала, як і не надала доказів що формування вказаних документів і їх засвідчення в присутності уповноваженої особи відповідача суду не надано. Вказані документи, а саме оборотно-сальдова відомість підпис такої особи відповідача не містить. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Так приписами ч.ч.1-4ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Так під час проведення підготовчого засідання, яке було проведено за участі позивача, нею не заявлялось клопотань щодо витребування, забезпечення доказів, остання повідомила про відсутність відповідних клопотань. Доказами, відповідно до ст.76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно вимог ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Надаючи оцінку наданим доказам, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять жодних доказів, а саме платіжних документів та відповідних звітів, а також доказів про наявність у позивача матеріальної можливості вносити зазначені в оборотно - сальдовій відомості суми, які б дали змогу зробити достовірний висновок, що позивачем дійсно здійснювалися платежі за власні кошти від імені відповідача. Більше того, умови відшкодування коштів таких витрат позивачу врегульовано положеннями статтей 1158 - 1160 ЦК України, які передбачають право особи, яка вчинила дії в інтересах іншої особи без її доручення, вимагати від даної особи відшкодування фактично зроблених витрат за умови подання звіту про здійснення таких витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії. Між тим, звіту про здійснення саме таких витрат, а також доказів існування саме виключних (невідворотних чи критичних) обставин для понесення позивачем таких витрат за відповідача суду надано не було. Зважаючи на викладене, суд не може покласти в основу рішення зазначене твердження позивача, а отже і позбавлений можливості зробити висновок, що в розумінні положень ст.ст. 1158-1160 ЦК України, наявні підстави для відшкодування позивачці фактично понесених витрат. Під час розгляду справи позивачем вказаних доказів надано не було, як не заявлялось інших клопотань про їх витребування, в тому числі документів у відповідача. За таких обставин, з огляду на відсутність обов`язку суду щодо збирання доказів, підстави для задоволення позову про стягнення коштів відсутні. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Судовий збір в позові покладається на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України). Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 257, 1158-1160, ст.ст. 47, 116, 233 КЗпП України та

Outcome: dismissed