Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

У травні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про взнання недійсним договору кредиту № 733 від 06 березня 2007 року, укладеного між ним та ПАТ «Укрсоцбанк2 - правонаступник АКІБ 2укрсоцбанк» та [PERSON] з моменту його укладання. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 06.03.20007 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», в особі начальника Вижницького відділення Чернівецької області філії АКБ «Укрсоцбанк» Пилипюка О.В. укладено договір кредиту № 73 від 06.03.2007 р. Пунктом 1.1. договору передбачено, що кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 24 000, зі сплатою 13 % річних. Підпунктом 1.1.2 Договору передбачено кінцевий термін повернення заборгованості по кредиту 03.03.2017 року. Відповідно до п. 1.3.1 Договору кредиту в день укладення цього Договору - з Позичальником кредитор укладає іпотечний договір, за умовами якого позивальник передає кредитору в іпотеку магазин, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Додатковою угодою № 1 від 24.10.2008 р. про внесення змін до договору кредиту № 73 від 06.03.2007 р. передбачено пп.1.1 з 20.10.2008 р. встановлено процентну ставку, визначеному п.1.1 договору кредиту № 73 д 06.03.2007 р., за користування кредитом на рівні 16% річних та, відповідно , зазначити в тексті договору процентну ставку в розмірі 16 % річних. Позивач зазначає, що при укладенні вищевказаного кредитного договору порушені його права, як споживача. Не дотримання та не виконання відповідачем вимог законодавства, на думку позивача, є підставою згідно ст. 215 ЦК України для визнання даного кредитного договору недійсним. В судове засідання позивач та його представник не з'явилися, надіслали суду клопотання про судовий розгляд без його участі та його представника. Представник відповідача в судове засідання надіслав письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи. Просив суд ухвалити рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляд) цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав. Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу. 06.03.20007 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», в особі начальника Вижницького відділення Чернівецької області філії АКБ «Укрсоцбанк» Пилипюка О.В. укладено договір кредиту № 73 від 06.03.2007 р. Пунктом 1.1. договору передбачено, що кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 24 000, зі сплатою 13 % річних. Підпунктом 1.1.2 Договору передбачено кінцевий термін повернення заборгованості по кредиту 03.03.2017 року. Відповідно до п. 1.3.1 Договору кредиту в день укладення цього Договору - з Позичальником кредитор укладає іпотечний договір, за умовами якого позивальник передає кредитору в іпотеку магазин, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п.1.1.1 Кредитного договору сторонами було погоджено графік погашення заборгованості. Порядок надання кредиту та сплати процентів було погоджено у статті 2 Кредитного договору, а саме: п.2.4 Кредитного договору було визначено порядок нарахування відсотків. П.2.5 Кредитного договору сторонами було погоджено черговість погашення заборгованості за Кредитним договором Статтею 3 Кредитного договору сторонами були погоджені взаємні права та обов'язки сторін. З матеріалів договору вбачається, що останній підписаний сторонами, про що позивачем не заперечується. Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір(оферти) і прийняття пропозиції(акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). Частиною 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ст.629 ЦК України встановлено обов'язковість виконання договору сторонами. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Істотними умовами кредитного договору є предмет, строк повернення та його ціна (розмір процентів), відповідно до положень ст. 638 Цивільного кодексу України. Аналогічного правового висновку дотримується Верховний Суд України в Постанові від 6 листопада 2013 р. у справі № 6-111 цс 13: «Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору с умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. За змістом ст.ст. 536 та 1054 ЦК України необхідною умовою кредитного договору є розмір процентної ставки (ціни), тобто це є істотною умовою, щодо якої сторони повинні дійти згоди в належній формі». Таким чином, зважаючи на те, що позичальнику було надано повну інформацію про умови отриманий кредиту, розмір відсоткової ставки, процедуру виконання договору, посилання позивача на порушення вимог чинного законодавства є необґрунтованими та безпідставним. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею цього Кодексу. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України). Приписами частини 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» імперативно закріплено, що надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Частиною 4 статті 11 цього ж Закону кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Невідповідність договору споживчого кредиту вимогам закону в момент його укладення тягне за собою недійсність такого договору або окремих його положень відповідно до статті 215 ЦК України. Позивач посилається на недотримання банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий ; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повергнення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. У ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно з вимогами частин 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Саме по собі оспорювання позивачем дій позивача по нарахуванню відсотків за користування кредитними коштами та вказівка на невірність нарахування розміру заборгованості, без надання будь-яких доказів на підтвердження таких обставин, судом не береться до уваги і відповідно не може бути правовою підставою для задоволення вимог позову в частині визнання договору недійсним. Беручи до уваги вищенаведені мотиви та проаналізувавши доводи сторін, суд у сукупності з дослідженими доказами дійшов висновку про безпідставність вимог позивача з посиланням на норми статті 215 Цивільного кодексу України. В той же час суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови(пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 Цивільного кодексу України, визначено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З врахуванням зазначених норм Цивільного кодексу України та обставин справи, суд дійшов висновку, що позивач самостійно, на власний розсуд, вільно і на умовах, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства уклала з відповідачем на обумовлених і погоджених ними умовах договір кредиту, а тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки є такими, які не ґрунтуються на вимогах Закону. Крім того, в разі незгоди з умовами кредитного договору [PERSON] мав можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Разом з тим, таким правом позивач не скористався. Також позивач посилається на порушення банком ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та несправедливість положень кредитного договору, які містять умови про зміну витрат, зокрема плати за кредитну заборгованість. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Заявляючи вимоги про визнання недійсним кредитного договору № 73 від 06 березня 2007 року [PERSON] не довів того, що умови цього договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, а також того, що договір було укладено з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст.. 4 ЦПК України, кожна сторона має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Беручи до уваги вищенаведені мотиви та проаналізувавши доводи сторін, суд у сукупності з дослідженими доказами дійшов висновку про безпідставність вимог позивача, оскільки такі суперечать доказам дослідженим в судовому засіданні та не ґрунтуються на матеріалах справи, ретельно досліджених судом в ході слухання справи по суті. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов про необхідність відмовити [PERSON] в задоволенні позову повністю, вважаючи такі необґрунтованими та не доведеними перед судом.

Outcome: dismissed