Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, просила суд визнати за нею: -право спільної сумісної власності з відповідачем на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 40,1 кв.м, житловою площею 17,6 кв.м; -право спільної сумісної власності з відповідачем на легковий автомобіль марки Renoult, моделі Logan, 2012 року випуску, VIN код [NUMBER] ; -право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 40,1 кв.м, житловою площею 17,6 кв.м; -право власності на 1/2 частину легкового автомобіля марки Renoult, моделі Logan, 2012 року випуску, VIN код [NUMBER] . Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що перебувала з відповідачем з 26.03.2003 по 26.02.2018 у зареєстрованому шлюбі. Позивач зазначила, що вони з відповідачем до шлюбу проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу з кінця серпня 1992 року по 26.03.2003. Позивач вказала, що сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , батьками якого є позивач та відповідач, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . На час звернення позивача до суду із цим позовом рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26.02.2018 у справі № 758/10934/17 шлюб між сторонами було розірвано. Позивач вказувала, що за час шлюбу подружжям було набуто наступне майно: -квартира [ADDRESS] , загальною площею 40,1 кв.м, житловою площею 17,6 кв.м, яка на праві власності належить [PERSON] , підставою виникнення права власності є договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 18.12.2015; -легковий автомобіль марки Renoult, моделі Logan, 2012 року випуску, VIN код [NUMBER] , який на праві власності належить [PERSON] . Позивач вважала, що зазначене майно є їх спільним сумісним майном з відповідачем і що вона має право на 1/2 частину цього майна. З урахуванням викладеного, позивач звернулась до суду із цим позовом. 05.06.2018 ухвалою судді було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 04.07.2018 ухвалою судді було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на: -квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 40,1 кв.м, житловою площею 17,6 кв.м, що на праві власності належить відповідачу; -автомобіль марки Renoult, моделі Logan, 2012 року випуску, VIN код [NUMBER] , що на праві власності належить відповідачу. 30.08.2018 позивач за зустрічним позовом подав до суду відзив на позовну заяву, у якій із вимогами позивача не погодився. Свою позицію [PERSON] обґрунтував тим, що сторони почали проживати однією сім`єю без реєстрацію шлюбу з кінця серпня 1992 року. У 2002 [PERSON] отримала у спадщину приватний житловий будинок у Житомирській області, зі слів [PERSON] , на той час у сторін вже виникло бажання припинити сімейні відносини, тому вони перестали вести спільний побут, будь-які сімейні відносини. [PERSON] стверджував, що у 2003 позивач за первісним позовом, мотивуючи тим, що у них з останнім є спільний син, запропонувала йому зареєструвати шлюб. Відповідач погодився із умовою, що будь-які сімейні відносини між сторонами, в тому числі і майнового характеру, не можуть бути. Позивач за зустрічним позовом зазначив, що шлюб був зареєстрований формально і що кожний з них після його укладення продовжував проживати окремо. [PERSON] вказує на те, що фактично проживав та був зареєстрований у гуртожитку « [INFO] », що по [ADDRESS] , де йому було виділено ліжко-місце. Також із 03.12.1985 він був зарахований на квартирний облік рішенням адміністрації та профкому заводу «Ленінська кузня» як одинак. [PERSON] вказував, що відповідно до договору купівлі-продажу від 18.12.2015 ПАТ «ЗАВОД «ЛЕНІНСЬКА КУЗНЯ» виконала зобов`язання відповідача по сплаті грошових коштів за квартиру [ADDRESS] . Позивач за зустрічним позовом звертає увагу на те, що під час укладання даного правочину позивач була ознайомлена з умовами договору про те, що ця квартира на праві власності має належати тільки відповідачу, що засвідчила власним підписом. Що стосується заперечень про визнання спільною власністю подружжя та поділу автомобіля марки Renoult, моделі Logan, 2012 року випуску, VIN код\~ [NUMBER] , [PERSON] вказав, що цей автомобіль був придбаний 17.01.2014 за грошові кошти у сумі 5\~500 доларів США, отриманих від продажу майна (старовинних ікон та ручного жорна), що він успадкував після смерті [INFO] його батька [PERSON] . Відповідач вважав, що позивач ніякого відношення до спірного майна не має. Посилаючись на викладене, позивач за зустрічним позовом просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідно до розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області № 560 від 10.10.2018 у зв`язку із відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя було призначено повторний автоматизований розподіл цієї судової справи, за результатами якого було визначено для розгляду цієї справи суддю Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. Ухвалою судді від 17.10.2018 було прийнято цю справу до провадження, розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. 22.11.2018 [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву, в якій він просить суд визнати його особистою приватною власністю квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 40,1 кв.м, житловою площею 17,6 кв.м. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] обґрунтував обставинами, на які посилався у відзиві. 13.05.2019 ухвалою суду було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] зустрічний позов [PERSON] та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду від 13.05.2019 було витребувано у приватного нотаріуса Бурлак Т.Ф. завірену у встановленому законом порядку копію письмової згоди [PERSON] на вчинення договору купівлі-продажу спірної квартири. 25.11.2019 ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, первісні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечували. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, первісні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні, зустрічний позов просили задовольнити у повному обсязі. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, письмові докази, показання свідків у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів слід відмовити, з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що 26.03.2003 сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 26.03.2003. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26.02.2018 у справі № 758/10934/17 шлюб між сторонами було розірвано. Судом було встановлено, що з 2002 року сторони не ведуть спільного господарства, мають окремий бюджет, припинили сімейно-шлюбні відносини та стали проживати окремо. Відповідно до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 28.02.2018 право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за відповідачем за первісним позовом на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 18.12.2015 приватним нотаріусом КМНО Буглак Т.Ф. за реєстровим № 823. Згідно з вказаним договором купівлі-продажу квартири він був укладений між ТОВ «Компанія «Парадиз», [PERSON] та ПАТ «Завод «Ленінська кузня» про те, що перша сторона передає відповідачу за зустрічним позовом спірну квартиру, а він приймає її у власність, а третя сторона сплачує першій грошові кошти за таку передачу квартири, цей договір було укладено за згодою дружини покупця позивача за первісним позовом. З листа ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському» № 1/466 від 27.06.2018 вбачається, що на виконання рішення КМР від 12.07.2007 № 1153/1814 та від 12.07.2012 № 675/8012 «Про заходи, спрямовані на забезпечення будівництва Подільського мостового переходу через річку Дніпро в місті Києві» ПАТ «Завод «Ленінська кузня», правонаступником якого є ПрАТ «Завод «Кузня на Рибальському», мало виселити осіб, що проживали в гуртожитку по [ADDRESS] , та демонтувати будівлю цього гуртожитку. У рамках зазначеної процедури відселення 18.12.2015 було придбано за бюджетні кошти і квартиру [PERSON] . Відповідно до відповіді з ГСЦ МВС України від 05.04.2018 № 31/201аз автомобіль марки Renoult, моделі Logan, 2012 року випуску, VIN код [NUMBER] , зареєстрований за відповідачем за первісним позовом з 17.01.2014. Відповідно до листа Подільської районної в м. Києві державної адміністрації [PERSON] один перебував на квартирному обліку у Подільському районі з 03.12.1985 на загальних підставах, за інформацією від ДП «Житлово-експлуатаційна контора-ЛК» ВАТ «Завод «Ленінська кузня» від 25.01.2016 № 33 [PERSON] було знято з реєстраційного обліку в зв`язку із отриманням житла 29.12.2015, розпорядженням Подільської районної в м.\~Києві державної адміністрації від 01.03.2016 № 95 [PERSON] було знято з квартирного обліку у зв`язку з відселенням з будинку, що підлягає знесенню, на квартирному обліку перебував як одинак з 03.12.1985, його місце реєстрації значилось в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , де він був зареєстрований один. Допитаний в судовому засіданні 24.05.2021 в якості свідка [PERSON] повідомив, що позивача за первісним позовом він не знає, ніколи її та їхнього сина не бачив. З відповідачем за первісним позовом перебуває у дружніх стосунках з 1979 року, оскільки спільно проживали в гуртожитку. Свідок після 2000 року отримав квартиру, а відповідач за первісним позовом залишився проживати у гуртожитку. Зі слів свідка, відповідач за первісним позовом практично постійно проживав у гуртожитку. Доказів фінансової участі позивача за первісним позовом у набутті спірного майна, скасування рішення про розірвання шлюбу суду надано не було. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)\~визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті\~13. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в\~порядку, встановлених законом. Частиною 6 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч.\~3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З огляду на правовий висновок ВП ВС, викладений у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з правовою позицією, висловленою ВС у постанові від 29.05.2019 у справі №522/1960/15-ц, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з\~ч.ч.\~1-5\~ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу правових норм та судової практики, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. З урахуванням того, що на даний час є рішення суду, що набрало законної сили та у якому судом встановлено, що сторони з 2002 року припинили спільне проживання та ведення спільного господарства, спірне майно, що було набуто у власність відповідачем за первісним позовом, не може бути спільним майном сторін в силу вимог ч. 6 ст. 57 СК України. Більш того, суду надано докази того, що спірна квартира не була набута сторонами за їх кошти, а була придбана відповідачу власником гуртожитку, де він проживав, у зв`язку із його відселенням із цього гуртожитку. Вказані обставини є підставою для відмови позивачу за первісним позовом у задоволенні її вимог у повному обсязі. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у зустрічному позові також слід відмовити у повному обсязі, оскільки майно, що є предметом позову, і так належить на праві власності позивачу за зустрічним позовом. З огляду на відмову у задоволенні первісного і зустрічного позовів на підставі ст. 141 ЦПК України суд залишає судові витрати сторін за ними. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v.\~UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на вищенаведене,

Outcome: dismissed