Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Лутугинської міської ради Луганської області, третя особа - державний нотаріус Білокуракинської державної нотаріальної контори Марченко В. Ю., у якому просила визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно за законом на земельну ділянку загальною площею 0,15 га, розташовану за адресою: с. Неграші, Києво-Святошинський район, Київська область, та квартиру [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті [PERSON] , яка є її матір`ю, залишилося спадкове майно, а саме: земельна ділянка загальною площею 0,15 га, розташована за адресою: с. Негреші, Києво-Святошинський район, Київська область, та квартира [ADDRESS] , а тому позивачка вважає, що за нею можливо визнати за нею право власності на згадане майно. Спадкове майно вона прийняла, оскільки у встановлений строк звернулась до нотаріальної контори. Отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі не може через відсутність оригіналів документів на спадкове майно. У судове засідання позивачка не з`явились. Подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просила позов задоволити. У судове засідання представники Лутугинської міської ради Луганської області, третя особа державний нотаріус Білокуракинської державної нотаріальної контори Марченко В. Ю. не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Письмовий відзив до суду не надходив. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвали провести заочний розгляд справи. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] мати [PERSON] - [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] від 24 листопада 2018 року. Факт родинних відносин між позивачкою та померлою підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13 червня 1967 року. 19 листопада 2018 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області в цивільній справі № 369/14337/18 встановлено факт смерті [PERSON] , що настала [INFO] в м. Лутугине, Луганської області. 21 лютого 2019 року позивачка звернулася до Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою щодо оформлення спадщини, однак їй було відмовлено у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини. 24 грудня 2019 року заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області встановлено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . В подальшому, державним нотаріусом Білокуракинської державної нотаріальної контори була заведена спадкова справа № 52/2020, згідно якої до майна померлої належить: квартира [ADDRESS] . 13 березня 2020 року позивачка звернулася до державного нотаріуса Білокуракинської державної нотаріальної конториМарченко В. Ю. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте постановою згаданого нотаріуса від 13 березня 2020 року їй було відмовлено у задоволенні цієї заяви, оскільки відсутня інформація про об`єкт спадкування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вказані обставини стали підставою для звернення [PERSON] до суду з цим цивільним позовом за захистом порушених, на її думку, прав та інтересів. При встановлені фактичних даних, дослідженні матеріалів справи та пояснень сторін, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на таке. Відповідно до ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Статтею 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу. За приписами 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Разом з цим, згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, постановою державного нотаріуса Білокуракинської державної нотаріальної контори Марченко В. Ю. від 13 березня 2020 рокуКіцаєвій Т. В. відмовлено у видачі свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її матері [PERSON] у зв`язку з відсутністю інформація про об`єкт спадкування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Поряд з цим, як установлено судом, позивачкою до суду надано свідоцтво про право власності на житло від 30 січня 1997 року № [NUMBER] , відповідно до якого [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Таким чином, суд вважає, що позивачкою надано усі необхідні документи на підтвердження право власності померлої на майно, а саме кватиру, яке підлягає спадкуванню за законом. Оскільки позивачка не надала суду доказів належності спадкодавці земельної ділянки, тому в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява від 10 лютого 2010 року № 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v.), серія A,303-A, п. 29). На підставі викладеного,

Outcome: partial