Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до Костопільського районного суду Рівненської області суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі по тексту - ПАТ «НАСК «Оранта», відповідач) про стягнення страхової суми за договорами довгострокового страхування життя. На обґрунтування позову зазначила, що у 1978 році нею було укладено договори довгострокового страхування життя в Інспекції державного страхування по Костопільському району Головного управління державного страхування, що підтверджується страховими свідоцтвами: серії Б № 243495 від 28.02.1978 на суму 1000,00 крб., строк дії 5 років, з січня 1978 р. по 31.12.1995; серії Б № 973639 від 28.02.1978 на суму 1000,00 крб., строк дії 5 років, з січня 1978 р. по 31.12.1995. Після закінчення дії договорів вона усно зверталася до Костопільського районного відділення Укрдержстраху, а в подальшому - до Костопільского районного відділення НАСК «Оранта» про виплату страхових сум, але їй було відмовлено з посиланням на відсутність коштів та на те, що НАСК «Оранта» не є правонаступником Укрдержстраху. Позивач вважає відмову відповідача у виплаті страхових сум безпідставною вказуючи, що з Державного бюджету України відповідачу кілька разів перераховувались кошти для виплати страхувальникам за договорами довгострокового страхування життя, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Посилаючись на встановлене статтею 3 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» співвідношення карбованця до гривні та положення статті 625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача страхову суму за договорами довгострокового страхування життя з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних в загальному розмірі 39 832,75 грн. У відзиві відповідач заявив про невизнання позову та обґрунтував свої заперечення такими обставинами. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.1991 № 272 «Про створення Української державної страхової комерційної організації» Укрдержстрах було виведено з підпорядкування Мінфіну України, а потім постановою Кабінету Міністрів України за № 709 від 07.09.1993 створено НАСК «Оранта» - акціонерне товариство, яке є правонаступником колишнього Укрдержстраху, за винятком зобов`язань за довгостроковими договорами страхування колишнього Укрдержстраху, так як саме держава виступає гарантом проведення компенсаційних виплат. Повернення заощаджень громадян, що були внесені через установи Укрдержстраху до 02.01.1992, врегульовано Законом України № 537/96-ВР «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». Відповідно до статті 7 цього Закону порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху визначається Кабінетом Міністрів України. Уряд протягом 2004-2009 рр. при затвердженні проектів бюджету передбачав кошти для виплат частини проіндексованих внесків лише спадкоємцям померлих застрахованих осіб чи страхувальників або іншим особам, визначеним статтею 8 Закону. Компенсаційні виплати за довгостроковими договорами колишнього Укрдержстраху не проводилися у зв`язку з відсутністю нормативних законодавчих документів, які б регулювали проведення компенсаційних виплат, тобто відповідна постанова Кабінету Міністрів України не приймалася і гроші із Державного бюджету не виділялися. Державними бюджетами України на 2011-2019 р.р. видатків на проведення компенсаційних виплат установам НАСК «Оранта» також не передбачалось, інших джерел для виплати компенсаційних сум, крім бюджетних, страхова компанія не має. Отже, повернення заощаджень громадян врегульовано Законом № 537/96-ВР і не може бути здійснено в іншому порядку. У відповіді на відзив позивач виклала заперечення проти аргументів відповідача вказуючи, що відповідно до Закону № 537/96-ВР відповідач є правонаступником майнових прав та обов`язків Української державної страхової комерційної організації, а відтак зобов`язаний сплатити їй кошти. Ухвалою судді Костопільського районного суду Рівненської області від 17.05.2018 справу передано за територіальною підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва. 30.07.2018 суд постановив ухвалу про звільнення позивача від сплати судового збору та залишення позовної заяви без руху. 12.10.2018 позивачем на усунення недоліків позову подано належної якості додатки до позовної заяви. Ухвалою від 04.11.2018 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. 08.02.2019 від відповідача надійшов відзив на позов. 23.04.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив. Ухвалою від 27.06.2019 (протокольною) суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 28.10.2019. В судове засідання учасники справи не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Нез`явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 28.02.1978 [PERSON] уклала з Головним управлінням державного страхування СРСР (Держстрах СРСР) в особі начальника інспекції державного страхування по Костопільському району Рівненської обл. два договори довгострокового страхування життя на суму 1000,00 крб. кожний на користь дитини [PERSON] зі строком їх дії до 31.12.1995, що підтверджується страховими свідоцтвами серії [NUMBER] від 28.02.1978 та № 973639 від 28.02.1978. Згідно з умовами даних договорів після закінчення строку страхування, тобто після 31.12.1995, дочка позивача [PERSON] має право одержати від Держстраху зазначені у страхових свідоцтвах суми. За часів Радянського Союзу існувала єдина система державного страхування - Держстрах СРСР, до складу якого входив Укрдержстрах (заснований 25.11.1921), управління яким здійснювалось Міністерством фінансів УРСР. Сучасна держава Україна утворилася внаслідок розпаду Радянського Союзу і проголошення нею незалежності 24.08.1991, що було скріплено результатом всенародного волевиявлення 01.12.1991. Постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.1991 № 272 «Про створення Української державної страхової комерційної організації» на базі діючого при Міністерстві фінансів України Головного управління державного страхування України було створено Українську державну страхову комерційну організацію (Укрдержстрах) та виведено її з підпорядкування Міністерства фінансів України Мінфіну України. Згідно з вказаною постановою Українська державна страхова комерційна організація є правонаступником Головного управління державного страхування України та здійснює на території України усі види державного обов`язкового страхування майна підприємств, організацій і громадян, добровільного особового й майнового страхування, а також інші види державного обов`язкового страхування відповідно до чинного законодавства України. Відповідно до Указу Президента України від 07.11.1992 № 549/92 «Про реформу грошової системи України» в грошовому обігу на території України було припинено функціонування рубля і єдиним законним засобом платежу став український карбованець, представником якого в готівковому обігу виступав купон Національного банку України. Активи та пасиви юридичних та фізичних осіб на підставі пункту 4 цього Указу переоцінені у співвідношенні 1 до 1. Укладені в рублях угоди підлягали виконанню в українських карбованцях (пункт 6 Указу). Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1993 № 709 створено Національну акціонерну страхову компанію «Оранта», яка є правонаступником щодо майнових прав та обов`язків Української державної страхової комерційної організації. Згідно з Указом Президента України від 25.08.1996 № 762/96 «Про грошову реформу в Україні» українські карбованці були обміняні на гривні за курсом 100000 карбованців за 1 гривню. Пунктом 5 цього Указу передбачено перерахування у гривні усіх видів заощаджень населення на депозитних та інших рахунках, у депозитних сертифікатах, страхових полісах, а також акціях та інших цінних паперах, в тому числі приватизаційних паперах. 21.11.1996 було прийнято Закон № 537/96-ВР «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» (далі - Закон № 537/96-ВР). За приписом статті 1 Закону № 537/96-ВР (у чинній на даний час редакції) на підставі цього Закону встановлюються зобов`язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в установах Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, у тому числі облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов`язання СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР. Держава зобов`язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку (стаття 2 Закону № 537/96-ВР). Статтею 3 Закону № 537/96-ВР встановлено, що заощадження громадян, зазначені у частині першій статті 1 цього Закону, відновлюються у співвідношенні 1 карбованець заощаджень на 1,05 гривні за станом на 1 жовтня 1996 року. Компенсація зазначених у частині першій статті 1 цього Закону заощаджень громадян проводиться в порядку, встановленому статтями 6 і 7 цього Закону, та гарантується державою в сумі, яка на 1 жовтня 1996 року становить 131,96 млрд. гривень, у тому числі страхові внески - 7,77 (стаття 4 Закону № 537/96-ВР). Статтею 6 цього Закону визначено, що компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться починаючи з 1997 року в грошовій формі за рахунок коштів Державного бюджету України та інших формах відповідно до законодавства. Кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею. Порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху, визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно статті 7 Закону № 537/96-ВР заощадження повертаються поетапно, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Перелік груп вкладників і порядок проведення виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат згідно із статтею 8 цього Закону у межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Аналіз наведених норм Закону № 537/96-ВР дає підстави для висновку, що держава взяла на себе зобов`язання перед громадянами України відшкодувати реальну вартість втрачених ними заощаджень та визначила порядок проведення компенсації, а відтак у ПАТ «НАСК «Оранта» виникають зобов`язання щодо повернення заощаджень, поміщених в установи державного страхування СРСР, лише за умови виділення на це коштів з Державного бюджету України та встановлення Кабінетом Міністрів України порядку розподілу бюджетних коштів за напрямками компенсації, її розміру та категорій осіб, які мають право на її одержання. Слід також зазначити, що нормативного акту щодо проведення індексації розмірів страхових сум відповідно до росту інфляції в Україні не існує. Судом встановлено, що у 2004-2009 роках з Державного бюджету виділялись кошти для виплати частини проіндексованих внесків спадкоємцям померлих застрахованих осіб чи страхувальників та інших визначених статтею 8 Закону № 537/96-ВР категорій осіб, до яких позивач не належить, а починаючи з 2011 р. законами про Державний бюджет не передбачалось видатків на проведення компенсаційних виплат установам НАСК «ОРАНТА», відповідні постанови Кабінету Міністрів України не приймалися і кошти не виділялись. Зважаючи на вищенаведене, у відповідача перед позивачем не виникло зобов`язань щодо повернення заощаджень за договорами довгострокового страхування життя, укладеними з Держстрахом СРСР, у зв`язку з чим суд відмовляє у позові за безпідставністю вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed