Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

У травні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача ФОП [PERSON] , та просила визнати недійсними п. 4.2, 6.4, 6.9 договору від 15 грудня 2015 р., оскільки вони суперечать чинному законодавству та законодавству про захист прав споживачів. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань з виготовлення та доставки замовлених позивачем дверей позивач просила стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 48 595 грн., з яких 15 250 грн. - грошові кошти, сплачені за договором, та 33 345 грн. - пеня за прострочку виконання зобов`язань за договором, що розрахована на підставі абз.1 ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Ухвалою суду (суддя Москаленко К.О.) від 16 червня 2016 р. відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 12 серпня 2016 р. (а.с. 12). У зв`язку із закінченням повноважень судді Москаленко К.О. розпорядженням керівника апарату суду Ліннік Н.В. від 29 травня 201 р. № 18 призначено повторний автоматичний розподіл справ та справу розподілено судді Батрин О.В. (а.с. 79-81). Ухвалою суду від 31 травня 2018 р. справу прийнято до свого провадження, призначено підготовче судове засідання на 11 вересня 2018 р. (а.с. 82, 85). Ухвалою суду від 29 січня 2019 р. підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті на 19 березня 2019 р. (а.с. 102 а). Ухвалами суду від 29 січня 2019 р., від 19 березня 2019 р. розгляд справи призначено в режимі відеоконференції з ДУ «Темнівська ВК № 100» з метою забезпечення участі відповідача у судовому засіданні (а.с. 102, 107). 13 червня 2019 р. позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи в порядку заочного провадження відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. При цьому, позивач не заперечує щодо такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 202 ЦК України договір є правочином. За положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 15 грудня 2015 р. між позивачем [PERSON] (замовник) та відповідачем ФОП [PERSON] (виконавець) укладено договір, за умовами якого замовник доручив, а виконавець взяв на себе зобов`язання із організації робіт по виготовленню п`яти дверей, кольору «горіх» загальною вартістю 14 500 грн. Згідно з доводами позивача остання замовила вказані двері для особистих потреб - вставлення їх у власній квартирі. Відповідно до ч. 1 ст. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Отже, між сторонами укладений договір побутового підряду. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як вбачається з матеріалів справи на виконання п. 2.2 договору позивачем 15 грудня 2015 р. частково сплачено вартість товару в сумі 10 500 грн., що стверджується власноручним написом відповідача на договорі. У подальшому 26 січня 2016 р. позивач змінила колір замовлених дверей на «ясен», у зв`язку з чим додатково сплатила відповідачу 750 грн. за заміну кольору, а також оплатила решту вартості виготовлення і доставки товару в сумі 4 000 грн., що також підтверджується власноручним написом відповідача на примірнику договору позивача. Таким чином загальна сума сплачених відповідачу позивачем коштів становить 15 250 грн. Відповідно до п. 3.2 договору після оплати повної вартості замовлення виконавець зобов`язується виготовити та доставити замовнику двері протягом 21 робочого дня. Таким чином відповідач в строк до 25 лютого 2016 р. мав виготовити та поставити позивачу замовлені двері. Згідно з доводами позову, які відповідачем в належний спосіб не спростовані, на день звернення позивача до суду, вказане зобов`язання відповідачем не виконано. Відповідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 549, ч. 1 ст. 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказувала, що п. 4.2 договору суперечить абз. 1 ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 6.4 суперечить ч. 4 ст. 849 ЦК України, п. 6.9 суперечить ч. 2 ст. 849 ЦК України. Окрім того вказані пункти договору є несправедливими, суперечать законодавству із захисту прав споживачів, а тому, підлягають визнанню недійсними. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 865 ЦК України до відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Відповідно до п. 4.2 договору від 15 грудня 2015 р. у разі невиконання виконавцем п. 3.2 договору виконавець зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі 0,1 % від вартості цього договору за кожний робочий день прострочки (ч. 2 ст. 551 ЦК України) за наявності заяви. Разом з тим, згідно з абз 1 ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Таким чином, визначений у п. 4.2 договору від 15 грудня 2015 р. розмір неустойки є меншим, ніж це передбачено Законом України «Про захист прав споживачів». Окрім того, оспорюваний позивачем пункт договору від 15 грудня 2015 р. містить застереження з посиланням на ч. 2 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Аналіз положень вказаної норми дає підстави для висновку, що по відношенню до неустойки, встановленої законом, у ЦК передбачено правило, згідно з якого її розмір може бути змінений за домовленістю сторін лише в сторону збільшення. Розмір законної неустойки, встановленої іншим актом цивільного законодавства, сторони можуть зменшити, крім випадків, передбачених законом. Оскільки п. 4.2 договору від 15 грудня 2015 р. встановлено менший розмір неустойки, ніж це передбачено імперативною нормою, Закону України «Про захист прав споживачів», що підлягає безумовному застосуванню, він суперечить чинному законодавству у розумінні ч. 1 ст. 203 ЦК України та підлягає визнанню недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України. Щодо оспорюваного позивачем п. 6.4 договору від 15 грудня 2015 р. суд зазначає наступне. Як зазначалося на договір побутового підряду поширюється законодавство про захист прав споживачів. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. У силу положень ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Аналізуючи положення статті 18 цього Закону «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За частиною третьою статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника) (пункт 2); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). Так, п. 6.4 договору сторонами узгоджено, що у разі розірвання договору виконавець зобов`язується повернути 50% від повної суми всіх виплат замовника протягом трьох банківських днів. Сума, що залишилася іде на погашення витрат на виготовлення виробів, у відповідності до креслень, вказаними в листі замірів. Дослідивши умови вказаного пункту договору, суд дішов висновку, що він містить несправедливі умови, визначені ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме обмеження прав позивача як замовника стосовно відповідача як виконавця у разі повного невиконання останнім договірних зобов`язань. З урахуванням вищевикладеного, п. 6.4 договору від 15 грудня 2015 р. слід визнати недійсним. Щодо оспорюваного позивачем п. 6.9 договору від 15 грудня 2015 р. суд зазначає наступне. Відповідно до вказаного пункту замовник повідомлений про неможливість розірвання даного договору згідно додатку № 3 постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 р. № 172 затвердженого переліку товарів належної якості, що не підлягають обміну (поверненню). Згідно з даним переліком скло, дерево чи інші матеріали, що нарізані або розкроєні під розмір, визначений покупцем (замовником) поверненню не підлягають. ПВХ, МДФ конструкції, виготовлені на замовлення і під розмір замовника, враховуючи зміст ст. 184 ЦК України є річчю, визначену індивідуальними ознаками, незамінною. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказує, що даний пункт є несправедливим, оскільки виключає можливість розірвання даного договору за ініціативою замовника, тоді як право замовника відмовитися від договору прямо передбачена ч. 4 ст. 849 ЦК України, згідно з якою замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору. Дослідивши умови вказаного вище пункту договору, суд дійшов висновку, що він містить несправедливі умови, визначені ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме обмеження прав позивача як замовника у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду. З урахуванням викладеного, п. 6.9 договору від 15 грудня 2015 р. слід визнати недійсним. Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсними п.п. 4.2, 6.4, 6.9 договору від 15 грудня 2015 р. підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 48 595 грн., з яких 15 250 грн. - грошові кошти, сплачені за договором, та 33 345 грн. - пеня за прострочку виконання зобов`язань за договором, що ним розрахована на підставі абз.1 ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд зазначає наступне. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказує, що має місце порушення відповідачем умов договору, оскільки відповідач як підрядник не розпочав замовлену позивачем роботи, а тому позивач має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків (ч. 2 ст. 849 ЦК України). При цьому, позивач також посилається на положення ч. 1 та п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України згідно з яким особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї статті також застосовуються до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. 24 вересня 2014 року Верховний Суд України, розглянувши справу №6-122цс14, предметом якої був спір про стягнення безпідставно набутих коштів зробив правовий висновок, відповідно до якого ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Таким чином, оскільки між сторонами правові відносини виникли на підставі договору від 15 грудня 2015 р. застосування положень ст. 1212 ЦК України є безпідставним. Наслідками односторонньої відмови від двостороннього правочину є припинення зобов`язання (ч. 1 ст. 611 ЦК України). У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 ЦК України). Одностороння відмова від договору допустима лише у випадках, передбачених договором або законом. ЦК України передбачає такі основні види односторонньої відмови від договору, а саме: 1) як санкцію за порушення умов договору другою стороною; 2) як право на вчинення односторонньої відмови без застосування мір цивільно-правової відповідальності; 3) як безпідставну відмову від договору за відсутності порушень умов договору другою стороною з покладенням на сторону, що відмовилася, негативних правових наслідків, передбачених договором або законом. В усіх перерахованих випадках одностороння відмова від договору не спричиняє, як правило, його автоматичне припинення, оскільки інша сторона має право оспорити односторонню відмову від договору в суді, який може визнати її неправомірною (правомірною) і визнати на вимогу однієї із сторін договір розірваним із застосуванням відповідних правових наслідків до винної сторони. Якщо ж відмова безпідставна, суд може на вимогу позивача зобов`язати виконати договір, за винятком тих випадків, коли законом стороні надається безумовне привілеєве право на відмову від договору або визнати його розірваним. Частиною 2 ст. 651 ЦК України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч. 2 ст. 263 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Враховуючи, що відповідач не виконує умови договору, то вказаний договір підлягає розірванню. Тому, позовні вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 48 595 грн., з яких 15 250 грн. - грошові кошти, сплачені за договором, та 33 345 грн. - пені за прострочку виконання зобов`язань за договором, що ним розрахована на підставі абз.1 ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 102 грн. 42 коп.

Outcome: approved