Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

У травні 2019 року до Дарницького районного суду м. Києва за територіальною підсудністю з Оболонського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.04.2016 року відповідач взяв у неї в борг грошові кошти в розмірі 11 000,00 доларів США, зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 3% в місяць за користування позиченими грошовими коштами, про що відповідач власноручно написав розписку. Крім того, 29.12.2016 року відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в розмірі 20816,00 доларів США, зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 2% в місяць за користування позиченими грошовими коштами, про що відповідач власноручно написав розписку. Оскільки строк повернення грошових коштів сторонами не обумовлювався, 30.11.2018 року позивач направила відповідачу вимогу про повернення грошових коштів за обома розписками та відповідними відстоками. Проте дана вимога була залишена відповідачем без задоволення. На підставі чого, позивач звернулась до суду та просить стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за договором позики від 02.04.2016 року у сумі 18 590,00 доларів США та заборгованість за договором позики від 29.12.2016 року у сумі 30 391,36 доларів США. Ухвалою судді Дарницького районного суду м.Києва від 22.05.2019 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання позивачем даної ухвали. Ухвалою судді Дарницького районного суду м.Києва від 05.06.2019 року відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено її підготовчий розгляд. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 28.01.2020 року закрито підготовчий розгляд, призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явилась, від її представника до суду надійшла заява з проханням проводити розгляд справи без участі позивача та її представника, крім того, представник просила суд про задоволення вимог позову та не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов до суду не подав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 02.04.2016 року відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в розмірі 11 000,00 доларів США, зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 3% в місяць за користування позиченими грошовими коштами, про що відповідач власноручно написав розписку. Крім того, 29.12.2016 року відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в розмірі 20816,00 доларів США, зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 2% в місяць за користування позиченими грошовими коштами, про що відповідач власноручно написав розписку. Оскільки строк повернення грошових коштів сторонами не обумовлювався, 30.11.2018 року позивач направила відповідачу вимогу про повернення грошових коштів за обома розписками та відповідними відстоками. Проте дана вимога була залишена відповідачем без задоволення. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Вказані договори позики від 02.04.2016 року та від 29.12.2016 року було укладено сторонами відповідно до вимог діючого законодавства, підписано відповідачем. Вказані договори не визнано недійсними і є чинними на момент розгляду справи. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.09.2013 року (справа №6-63цс13) щодо застосування норм права, яка згідно з чинним цивільним процесуальним законодавством має ураховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Верховний Суд України дійшов аналогічних висновків за результатами перегляду справ №6-50цс16, №6-1967цс15. За правилом ч.2, 3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Правовий аналіз ст.545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригінала боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий борговий документ. В даному конкретному випадку договори позики від 02.04.2016 року та від 29.12.2016 року - боргові документи, укладені між позивачем та відповідачем у справі на підтвердження прийняття зобов`язання за договором позики, свідчать про існування правовідносин за договороми позики між сторонами у справі. Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем, відповідач має заборгованість: - за договором позики від 02.04.2016 року на загальну суму 18 590,00 доларів США, яка складається з: основного боргу у сумі 11 000,00 доларів США та відсотків у сумі 7590,00 доларів США; - за договором позики від 29.12.2016 року на загальну суму 30 391,36 доларів США, яка складається з: основного боргу у сумі 20 816,00 доларів США та відсотків у сумі 9575,36 доларів США. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На підставі вказаного та

Outcome: approved