Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] (позивач) звернулася до суду з позовною заявою, посилаючись на те, що на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі № 459, 17.03.2005 року прийняла у дар 12/100 частин квартири [ADDRESS]. Згідно п.8 договору [PERSON] (відповідач) в присутності нотаріуса передав позивачу ключі від квартири та необхідні документи, проте, до цього часу відповідач не знятий з реєстрації. Позивач не може реалізувати своє право власності на нерухоме майно, оскільки відповідач добровільно не знімається з реєстрації, який є колишнім власником квартири, що стало причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстрації. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся через засоби масової інформації газету «Вісті Придніпров'я» від 05.06.2014 року № 42. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає судові підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України (а.с.37). Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, свідків у судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі № 459, 17.03.2005 року [PERSON] прийняла у дар від [PERSON] 12/100 частин квартири [ADDRESS] На підставі зазначеного договору дарування за [PERSON] 23.11.2016 року зареєстроване право власності на нерухоме майно (а.с. 6). Як вбачається з довідки комунального підприємства «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради №546 від 23.04.2014 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] (а.с.12). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які є співвласниками спірної комунальної квартири показали суду, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 2005 року, за комунальні послуги не сплачує, однак знаходиться на реєстраційному обліку чим створює перешкоди позивачу у користуванні, володінні та розпорядженні своїм майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право користування чужим майном передбачено ст. 401 ЦК України (сервітут). Так згідно ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом або рішенням суду. Всупереч вимог ст. 60 ЦПК України відповідач не надав суду доказів про те, що між ним і власником спірної квартири укладено договір на користування майном, про те, що його право користування майном передбачене законом або встановлене рішенням суду. Відповідач не є членом сім»ї позивача, які проживають разом з нею, і, відповідно до ст. 405 ЦК України мають право на користування житлом, яке належить [PERSON]. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Як встановлено ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Виходячи зі змісту ст. 150 Житлового кодексу України, право власника жилого приміщення на користування таким приміщенням є частиною його повноважень як власника. Таким чином, при припиненні права власності особи на жиле приміщення також припиняються його право на користування таким приміщенням. Права інших осіб на реєстраційний облік також втрачені. Оскільки право власності власника 12/100 квартири [PERSON] припинилося у зв'язку з укладенням між останнім та [PERSON] договору дарування від 17 березня 2005 року, одночасно припинилося і право користування відповідним жилим приміщенням, в якому зареєстрований відповідач. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача щодо захисту їх права власності знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню. Що стосується вимог про зняття з реєстрації, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки в результаті визнання судом особи такою, що втратила право користування житлом, такі наслідки передбачені ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» без додаткового ухвалення рішення суду. До відмови у знятті з реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням (квартирою) права позивача у цьому питанні не порушені і тому суд відповідно до приписів ст. 16 ЦК України про захист права лише у передбачений законом чи договором спосіб не має підстав для ухвалення рішення з цього приводу.

Outcome: partial