Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернувся до суду із позовною заявою про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.04.2019 року належить будинок [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована відповідачка в якості члена родини колишнього власника [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідачка є громадянкою РФ та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та фактично проживає. [PERSON] не проживає у спірному будинку, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла не приймає участі, її особистих речей у будинку не зберігається. Реєстрація відповідачки перешкоджає позивачу користуватись будинком. На підставі викладеного, просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Із заявою про розгляд справи у її відсутність та з повідомленням причин неявки до суду не зверталася. Відзиву на позовну заяву до суду не надавала. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини. Судом встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.04.2019 року належить будинок [ADDRESS] , що також підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 55687834 від 01.04.2019 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 161788768 від 01.04.2019 року, виданих Третьою маріупольською державною нотконторою. Відповідно до довідки № 18.147-0904 від 23.05.2019 року, виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, та копії домової книги реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , з 13.01.2001 року і по теперішній час відповідачка зареєстрована за вказаною адресою. Згідно довідки б/н від 16.02.2019 року, виданої ДБУ «МФЦ м.Москва» МФЦ району Любліно, відповідачка з 11.06.2013 р. зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується копією витягу з домової книги місця реєстрації осіб, що зареєстровані за вказаною адресою. Свідки [PERSON] та [PERSON] . підтвердили обставини викладені позивачем. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316.317,319,321 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відтак, вищезазначені статті передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а як вбачається з матеріалів справи відповідачка не була членом сім`ї позивача. Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова ВСУ від 15 травня 2017 р. у справі № 6-2931цс16) право відповідача на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2ст. 406 ЦК. Відповідно до вимог ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачка не була членом сім`ї позивача та з 2013 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , суд вважає, що вона втратила право користування житловим приміщенням за вказаною адресою на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України. У відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Outcome: approved