Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

у травні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 100 000 грн., а також судові витрати. Вимоги мотивував тим, що 01.05.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовам якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав у борг грошові кошти у розмірі 100 000 грн. та зобов?язувався їх повернути у термін до 01.08.2015 року. Однак, ані у термін, обумовлений умовами договору, ані в подальшому, відповідач грошові кошти, отримані у позику, не повернув. Вважаючи, своє право порушеним, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у розмірі 100 000 грн. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 20.06.2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.02.2020 року дану цивільну справу передано на розгляд за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. 05.08.2020 року постановлено заочне рішення у справі. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.03.2021 року скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05.08.2020 року, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 05.04.2021 року від позивача надійшла до суду заява про розгляд справи у його відсутність. У судовому засіданні 07.04.2021 року представником відповідача - адвокатом Пухальською Н.С. подано заяву про застосування строків позовної давності. 06.05.2021 року представником відповідача - адвокатом Пухальською Н.С. подано відзив на позов, в якому представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог у зв?язку із пропуском строку позовної давності. В судовому засіданні представник відповідача не визнала позовні вимоги та просила суд відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що 01 травня 2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в борг в сумі 100 000,00 грн. та зобов`язався повернути кошти в строк до 01 серпня 2015 року, що підтверджується розпискою від 01 травня 2015 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів законодавства. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Станом на день подачі позовної заяви та розгляду справи в суді відповідачем кошти в сумі 100000грн. не повернуті. При цьому суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Як роз`яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. За умовами укладеного між сторонами договору позики, відповідач [PERSON] взяв на себе зобов?язання повернути [PERSON] грошові кошти у розмірі 100 000 грн. у термін до 01 серпня 2015 року. Однак у обумовлений сторонами термін, відповідач грошові кошти позивачу не повернув. Разом з тим, позивач [PERSON] звернувся з даним позовом до суд лише 16 травня 2019 року. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Зважаючи на викладене, суд убачає передбачені законом підстави для застосування в межах даного спору позовної давності у зв`язку зі спливом її строку, оскільки термін повернення грошових коштів у розмірі 100 000 грн., отриманих [PERSON] у позику від [PERSON] , настав 01.08.2015 року, однак [PERSON] звернувся до суду лише у травні 2019 року, тобто, з пропуском встановленого законом строку позовної давності. З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики не підлягає задоволенню у зв`язку зі спливом строків позовної давності. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed