Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

У травні 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 15 жовтня 2009 року він зареєстрував шлюб з відповідачем, 11 липня 2011 року у них народилась дитина донька [PERSON]. З вересня 2012 року сторони припинили сімейні стосунки та почали проживати окремо, дитина залишилась проживати разом із батьком та до теперішнього часу знаходиться на його утриманні. Рішенням Микитівського районного суду м. Горлівка Донецької області від 25.10.2013 року шлюб між сторонами розірвано. У теперішній час у позивача виникла можливість забезпечити донці відпочинок за межами України, а саме в м. Анталія, Туреччина у період з 27.05.2016 року по 10 червня 2016 року, на що необхідна згода [PERSON], з якою у [PERSON] склалися складі взаємовідносини, у добровільному порядку свою згоду на виїзд дитини за межі України, вона не надає, через що позивач був вимушений звернутися до суду та просив надати малолітній [PERSON], [INFO], дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України без згоди та супроводу матері [PERSON] на період з 27 травня 2016 року по 10 червня 2016 року та дозволити виготовити для цього всі необхідні проїзні документи. У подальшому позивач змінив позовні вимоги, просив надати малолітній [PERSON], [INFO], дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України без згоди та супроводу матері [PERSON] на період з 15 липня 2016 року по 30 вересня 2016 року включно та дозволити виготовити для цього всі необхідні проїзні документи. Позивач у судове засідання не зявився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. Представник третьої особи [PERSON], яка діє на підставі довіреності, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі свідоцтвом про народження, виданим 26 липня 2011 року Микитівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 344, [PERSON] народилася 11 липня 2011 року, її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Микитівського районного суду м. Горлівка Донецької області від 25.10.2013 року, яке набрало законної сили 05.11.2013 року, шлюб між сторонами розірвано. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що малолітня дитина [PERSON] проживає спільно зі своїм батьком, позивачем по справі, який з метою відпочинку бажає тимчасово виїхати з донькою до м. Анталія, Туреччина, що вимагає для перетину кордону надання матірю дитини, відповідачем по справі, письмового дозволу на виїзд дитини за межі України. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обовязком батьків. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і в нормах міжнародного права. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обовязків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно зі ст. 64 ч.1 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно з ч.7, ч.8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно частини 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності з п.п.2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Так, згідно паспортних даних позивача та свідоцтва про народження дитини, вони є громадянами України. Дитина проживає разом з батьком. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний та моральний розвиток. Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків та оформлення паспорта/проїзного документа на дитину при відсутності згоди другого з батьків здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що мати дитини у добровільному порядку не надала дозволу на виїзд доньки за межі України до Туреччини, а також оформлення паспорту/проїзного документа, однак, суду надала заяву, в якій не заперечувала проти її виїзду на період з 15 липня 2016 року по 30 вересня 2016 року включно. Відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Дії кожного із батьків не повинні обмежувати права один одного та їх спільної неповнолітньої дитини щодо можливості сумісного тимчасового виїзду за межі України для організації туристичної подорожі, оздоровлення дитини та відпочинку. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі за текстом рішення - СК) мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на тимчасове вивезення дитини за кордон, а саме до м. Анталія, Туреччина, для відпочинку та оздоровлення, узгоджується з його правами та обов'язками, покладеними на нього Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини. Будь-яких обмежень для реалізації права на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини сторін судом не встановлено.

Outcome: approved