Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

У травні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом про визнання договору позики недійсним. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони уклали договір позики, на суму 7 464 000 грн з кінцевим строком повернення 31 грудня 2016 року. 29 грудня 2016 року сторони уклали договір про внесення змін №1 до договору позики, за умовами якого внесено зміни в частині дати повернення коштів та зазначено кінцеву дату повернення коштів - 31 грудня 2017 року. Позивач указував про те, що зазначений договір є недійсним з підстав статті 1051, ч. 1, 5 ст. 203, ст.215 ЦК України, оскільки не отримував кошти від відповідача, що є підставою для оспорювання цього договору, оскільки крім договору позики, інші документи (розписки, про отримання коштів, банківські розрахункові документи тощо), які можна вважати належними доказами на підтвердження передачі коштів за договором, відсутні, оскільки позивач коштів не отримував. При цьому, чоловік відповідача є особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, який не вказав у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави інформації про надання позики, що є також доказом того, що кошти позивач від відповідача не отримував. Ухвалою суду від 30 вересня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 19 жовтня 2020 року від представника [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що посилання позивача на те, що він не отримував кошти не відповідають дійсності, оскільки підтвердженням укладення договору та передачі коштів від позикодавця до позичальника у даному випадку є сам договір позики, укладений між сторонами та зі змісту якого вбачається, що кошти за цим договором були отримані позивачем до підписання договору, про що свідчить його підпис на договорі. Крім того, у подальшому сторони погодили строк повернення позики. При цьому, позивач не міг укладати додаткову угоду та брати на себе обов`язок з повернення коштів, які він начебто не отримував. При цьому, відсутність у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави інформації про надання позики не може бути належним доказом, оскільки така інформація подавалась третьою особою, а не відповідачем, відповідно [PERSON] не має до її подання жодного відношення. 26 січня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що передача коштів за договором позики могла здійснюватися лише шляхом безготівкового розрахунку, а тому належним та допустимим доказом, який підтверджує факт надання коштів за договором позики, може бути лише відповідний документ з відмітками банківської установи про здійснення безготівкового розрахунку. Зазначені твердження відповідають пункту 2 постанови Правління НБУ від 06 червня 2013 року №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», яким встановлено граничну суму розрахунків готівкою для фізичних осіб між собою у розмірі 150 000 грн. У зв`язку з тим, що сума розрахунку перевищувала 150 000 грн, то з урахуванням приписів зазначеної постанови розрахунки за договором повинні бути здійснюватися лише в безготівковій формі одним із вказаних вище способів та шляхів, й підтверджуватись відповідними банківськими розрахунковими документами. Умова договору про отримання позивачем суми позики до моменту підписання договору не може слугувати єдиним доказом проведених розрахунків, оскільки вказана обставина не визнається позивачем та саме вона є підставою для визнання договору позики недійсним. 22 лютого 2021 року від представника відповідача надійшла заява про проведення підготовчого засідання без участі позивача та його представника. 22 лютого 2021 року від представника позивача надійшла заява про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 22 лютого 2021 року підготовче провадження у справі закінчено та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити. 01 березня 2021 року від представника відповідача надійшла заява про застосування наслідків спливу позовної давності, в якій зазначено про те, що спірні правовідносини виникли між сторонами у червні 2016 року, у той час як позивач звернувся до суду лише у травні 2020 року. Ураховуючи те, що позивач посилається на те, що він не отримував кошти за договором позики позовна давність до вимог про захист порушеного права обчислюється з дня укладення між сторонами спірного правочину. Таким чином, [PERSON] звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Судом установлено, що 24 червня 2016 року [PERSON] , як позикодавець, та [PERSON] , як позичальник, уклали договір позики, який посвідчений Секістовою Т.І. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано за №819. Пунктом 1 зазначеного договору зазначено, що позикодавець позичив позичальнику 7 464 000 гривень, що еквівалентно 300 000 доларів США. Згідно з пунктом 2 договору позики сума позики, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі. Зазначену вище суму позичальник зобов`язувався повернути готівкою, в строк до 31 грудня 2016 року. 29 грудня 2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір про внесення змін № 1 до договору позики, що посвідчений Секістовою Т.І. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано за №1692. Пунктом 1 договору про внесення змін №1 вказано про те, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів, а саме 7464 000 гривень, що еквівалентно 300 000 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ (24,88 грн = 1 дол. США), встановленим на момент укладення даного договору, не пізніше ніж 31 грудня 2017 року. Процентна ставка за користування позикою за домовленістю сторін відсутня. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Так, у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 міститься висновок про те, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до Постанови Національного банку України «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 06 червня 2013 року № 210, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 липня 2013 року за № 1109/23641, яка діяла на час укладення договору позики, передбачалось встановлення граничної суми розрахунків готівкою фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150 000 грн, а не предметів позики за договорами позики. Тому, доводи позивача щодо недійсності договору позики у зв`язку із здійсненням передачі коштів в позику у готівковій, а не в безготівковій формі, є безпідставними. Що стосується доводів позивача про відсутність у декларації чоловіка відповідача, який є уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави інформації про надання його дружиною позики, не може бути підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним, в розумінні статей 203, 215 ЦК України. З урахуванням наведеного підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до висновку Верховного Суду України, що міститься у справі 6-75цс15 перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі 6-152цс14 для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Ураховуючи те, що сторонами укладено договір позики 24 червня 2016 року, а з позовом про визнання вказаного договору недійсним позивач звернувся до суду лише 07 травня 2020 року, то ним пропущено позовну давність, оскільки під час укладення вказаного договору, позивач, підписавши його, був обізнаний з умовами договору та мав реальну можливість раніше, в межах у позовної давності звернутись до суду із позовом про визнання його недійсним. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є самостійної підставою для відмови у позові. Ураховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову по суті, то підстави для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності відсутні.

Outcome: dismissed