Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

у травні 2014 року позивачка звернулася до суду із позовом у якому просила стягнути з відповідача борг за договором позики у розмірі 5 000 грн., три проценти річних з простроченої суми у розмірі 437 грн. 26 коп., суму збитків, завданих інфляцією у розмірі 267 грн. 06 коп., моральну шкоду у розмірі 2000 грн. та судові витрати по сплаті судового збору. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 17 травня 2011 року вона надала відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 5 000 грн. строком до 18 червня 2011 року. Однак, у встановлений строк [PERSON] борг не повернула, від виконання свого зобов'язання ухиляється, всіляко уникаючи зустрічей та розмови з нею. У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили про його задоволення. Третя особа в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог не заперечував. Відповідачка в судове засідання не з'явилася. Про місце, день та час розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Заперечення (пояснення) щодо заявлених позовних вимог від відповідачки на адресу суду не надходили. Відповідно до частини 4 статті 169 ЦПК України, у разі повторної неявки у судове засідання відповідача повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до статті 224 ЦПК України, зокрема, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло зави про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача її представника та третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Так, судом встановлено, що 17 травня 2014 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 5 000 гривень та зобов'язувалася повернути їх до 18 червня 2011 року, про що свідчить відповідна розписка, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с. 7). Як вбачається, з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 10 листопада 2011 року дійсно [PERSON] в травні 2001 року позичала кошти в сумі 5 000 гривень, проте через деякий час остання повернула [PERSON] кошти в розмірі 1 500 гривень, а решту зобов'язувалася віддати після того як [PERSON] поверне їй лікувальний пристрій марки «Детокс» (а.с. 8). З огляду на встановлені обставини судом зазначається наступне. Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно частини 2 статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку з суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 1050 ЦК України у випадку, коли позичальник своєчасно не повернув суму позики, на нього покладається обов'язок сплатити суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь строк прострочення, проценти за користування сумою позики, а також три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором невстановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Позивачка просить стягнути з відповідача борг за договором позики у розмірі 5000 грн. Однак, з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 10 листопада 2011 року вбачається, що частину грошових коштів у сумі 1 500 грн. [PERSON] повернула [PERSON], зазначена обставина не заперечувалась позивачем по справі. Враховуючи те, що [PERSON] не повернула позивачу грошові кошти отримані нею у позику, у розмірі 3 500 грн., зазначена сума підлягає поверненню позивачці шляхом її стягнення із громадянки [PERSON], позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Також, частковому задоволенню підлягають вимоги позивача про стягнення з відповідачки три процента річних від простроченої суми. Період прострочки сплати боргу складає з 1 липня 2011 року по 30 квітня 2014 року, тобто 1181 день та становить 340 грн. (з розрахунку 3500 х 0,03 х 1181/365/100%). Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача суми інфляції за прострочення зобов'язання, судом зазначається наступне. З урахування індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання та відповідно до роз'яснення Верховного Суду України від 3 квітня 1997 року № 6.2.- 97 р. «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» індекс інфляції за період з 1 липня 2011 року по 30 квітня 2014 становить 3 850 грн. (з розрахунку 0,987 х 0,996 х 1,001 х 1 х 1,001 х 1,002 х 1,002 х 1,002 х 1,003 х 1 х 0,997 х 0,997 х 0,998 х 0,997 х 1,001 х 1 х 0,999 х 1,002 х 1,002 х 0,99 х 1 х 1 х 1,001 х 1 х 0,999 х 0,993 х 1 х 1,004 х 1,002 х 1,005 х 1,002 х 1,006х 1,022 х 1,033 х 1,038 х 1,010 х 1,004). За таких обставин, позовні вимоги в цій частині також підлягають частковому задоволенню. Що стосується стягнення моральної шкоди, то відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У статті 23 ЦК України йдеться про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак, в супереч вимог статті 60 ЦПК України, позивачем суду не надано належних доказів, що підтверджують перенесення нею душевних страждань, їх тривалість, наявність порушення нормальних життєвих зв'язків у результаті неправомірних дій відповідача. Тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Згідно частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача по справі на користь позивача підлягає до стягнення сума витрат понесених позивачем по справі, а саме: витрати по сплаті судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial