Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

У червні 2016 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 55459 грн. 51 коп. за договором позики від 11.02.2014, посилаючись на ті підстави, що між сторонами 11.02.2014 було укладено договір позики, за яким відповідач отримав 32000 грн. 00 коп., які відповідач зобов'язався повернути в строк не пізніше 11.08.2014, однак до теперішнього часу борг не повернув, чим взяті на себе зобов'язання не виконав. У судовому засіданні представник позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні заперечував частково, тобто визнав основну суму боргу, однак не погодився із інфляційними витратами та 3% річних від простроченої суми, просив у цій частині позовних вимог відмовити. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 11.02.2014 було укладено договір позики, за яким відповідач отримав 32000 грн. 00 коп., які зобов'язалася повернути в строк не пізніше 11.08.2014 (а.с. 6). Позивачем додано до суду результати розрахунку від 07.06.2016 по сумі боргу 32000 грн. 00 коп. станом на день виникнення боргу з 11.08.2014 по 07.06.2016 в якому 3% річних складає - 1752 грн. 00 коп. та втрати від інфляції за період з серпня 2014 по травень 2016 в результаті якого сума боргу з інфляцією складає 53707 грн. 51 коп. та інфляційне збільшення складає 21707 грн. 51 коп. (а.с. 4, 5). Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У відповідності до ч. 2 цієї ж правової норми, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. У п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Враховуючи те, що предметом договору позики є грошові кошти, дане зобов'язання носить грошовий характер. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У ч. 1 ст. 598 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, передбачених договором або законом. Ці підстави зазначені в ст. ст. 599, 600, 604-609 ЦК України. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України законодавець визначає відповідальність боржника за порушення грошового зобов'язання, яка полягає в тому, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Оскільки ст. 625 ЦК України регулює зобов'язання боржника, які не є по суті неустойкою, а становлять заходи відповідальності, у зв'язку із цим до вимог згідно ст. 625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності тривалістю в три роки, визначений ст. 257 ЦК України. Позивач наводить в позові розрахунок 3 % річних за користування чужими грошовими коштами, який визначає в сумі 1752 грн. 00 коп., при цьому розрахунок проведено з дотриманням загального трирічного строку позовної давності, тобто - три роки з дня подання даного позову до суду (а.с. 4). Належних і допустимих доказів в їх розумінні згідно ст. ст. 58, 59 ЦПК України в спростування суми розрахунку суду не надано. Враховуючи те, що сума, яка стягується судом відповідно до ст. 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності, а тому правильним є її нарахування позивачем в національній валюті - гривні. Оцінюючи зібрані по справі докази в цій частині позовних вимог в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не повернуто у визначений строк позику та допущено прострочення виконання грошового зобов'язання перед позивачем. Суд вважає, що у позовних вимогах в частині стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції необхідно відмовити, так як позивачем з огляду на доданий розрахунок неправильно складено розрахунок індексу інфляції, оскільки нарахування проводяться за кожен місяць окремо з урахуванням відсотків, також позивачем не зазначено, яким чином вираховувалися інфляційні витрати, з яких показників, джерел брався за основу індекс інфляції, процентів. При вираховуванні суми стягнень передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України необхідно врахувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газету «Урядовий кур'єр». Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 01 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця розрахунок починається з наступного. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, взявши до уваги фактичне самоусунення відповідачем від проведення експертизи прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що обґрунтовані на законі, доведені матеріалами справі та такими, що підлягають до часткового задоволення. Згідно ст. 88 ЦПК України суд покладає на відповідача обов'язок відшкодувати позивачу суму сплаченого судового збору у розмірі 500 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial