Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з всіх його доходів щомісяця і до досягнення ним повноліття. Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами тривалий час виникали непорозуміння та спільне життя не склалося у зв`язку з різними поглядами на життя, несумісність характерів, втрати поваги один до одного та почуття любові. З початку 2021 сторони року не ведуть спільне господарство. Рішення про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї стали неможливими, відсутнє взаєморозуміння, шлюб існує формально. Також, позивач вказує, що згідно з ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття і відповідно до ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 травня 2021 року позовну заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року позов [PERSON] залишено без руху для усунення недоліків. 30 червня 2021 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 1 липня 2021 року відкрито провадження у справі № 753/9407/21 та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом учасників справи на 30 серпня 2021 року. 27 серпня 2021 року від відповідача до суду надійшов відзив, в якому він просить питання про розірвання шлюбу залишити без розгляду, оскільки рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 липня 2021 року по справі №753/10117/21, вже їхній шлюб розірвано. Також просив у зв`язку з досудовим врегулюванням спору позовні вимоги щодо стягнення аліментів залишити без розгляду. Відповідач зазначає, що фактично син проживав з відповідачем по 31 травня 2021 року, у період 1 по 12 червня 2021 року син з позивачем перебував на клубних спортивних зборах та з 12 червня 2021 року після повернення зі зборів позивач забрала сина та не давала спілкуватися з ним до 2 серпня 2021 року. Вказує, що позивачу було відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з відповідача аліментів з підстав відсутності доказів проживання дитини з нею, а у провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 753/11354/21 про визначення місця проживання дитини з відповідачем. Крім цього, відповідач стверджує, що з метою досудового врегулювання спору звернувся з рапортом від 20 липня 2021 року № 3901/170-21-ВН щодо утримання з нього аліментів у розмірі 1/4 частки від сукупного доходу на сина [PERSON] починаючи з 1 серпня 2021 року. 30 серпня 2021 року від представника позивача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшло клопотання про залишення позовної заяви в частині розірвання шлюбу без розгляду. У судове засідання 30 серпня 2021 року сторони не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися шляхом направлення на їх адресу рекомендованим листом з повідомлення про вручення ухвали суду про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками. Розгляд справи відкладено на 27 вересня 2021 року. 8 вересня 2021 року від представника позивача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якому представник відповідача просить залишити позов в частині розірвання шлюбу без розгляду, а в частині стягнення аліментів позов підтримує, посилаючись на те, що звернення відповідача з рапортом є лише волевиявленням відповідача, яке може закінчитися в будь-який момент. 8 вересня 2021 відповідач подав до суду заяву, в якій він підтримав вимоги, викладені у відзиві на позовну заяву про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. У судовому засідання 27 вересня 2021 року представник позивача підтримала позовні вимоги про стягнення аліментів та просила їх задовольнити, вимоги про розірвання шлюбу просила залишити без розгляду. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами другою-третьою цієї статті встановлено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. До основних засад (принципів) цивільного судочинства належить, зокрема, диспозитивність. Як передбачено частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Розглянувши подану заяву, суд дійшов висновку про залишення без розгляду позову [PERSON] до [PERSON] в частині вимог про розірвання шлюбу. Відповідач у судовому засіданні підтримав заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд дійшов таких висновків. Як встановлено судом, 2 травня 2009 року сторони зареєстровали шлюб у Виконавчому комітеті Ігнатпільської сільської ради Овруцького району Житомирської області, актовий запис №01. Як свідчать наявні в матеріалах справи докази, у шлюбі у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його народження, копія якого наявна в матеріалах справи. Згідно з статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Частиною 3 цієї статті встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. За змістом ст. 18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою ВРУ № 789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 8, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального. Морального, культурного, духовного та соціального розвитку, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків. Аналіз указаних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що праву дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття кореспондує обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, який має бути виконаний батьками з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини. Під час розгляду справи засіданні встановлено, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що домовленостей щодо розміру аліментів на час розгляду справи між сторонами не досягнуто. Як вказує позивач, дитина проживає разом з нею, вказана обставина відповідачем не спростована і до відзиву на позовну заяву не додано доказів на підтвердження викладених у ньому обставин. Згідно із позовною заявою позивач просить стягнути аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з всіх його доходів щомісяця і до досягнення ним повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до рапорта відповідача [PERSON] від 20 липня 2021 року № 3901/170-21 ВН до начальника фінансово-економічного управління - головного бухгалтера адміністрації Держприкордонслужби з позивача на утримання сина [PERSON] , [INFO] , стягнуться аліменти у розмірі 1/4 частки від сукупного доходу, починаючи з 1 серпня 2021 року. Європейський суд з прав людини зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особливу увагу слід приділяти найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення від 7 грудня 2006 року у справі «Hunt v. Ukraine», № 31111/04, § 54). Враховуючи, що відповідач не заперечував проти розміру аліментів, визначеного позивачем, що також підтверджується поданим ним рапортом, беручи до уваги, що рапорт про плату аліментів відповідач подав вже після звернення позивача із позовом до суду, суд дійшов висновку, що визначений позивачкою розмір аліментів є обґрунтованим, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Під час розгляду справи відповідачем не надано доказів про звільнення його від сплати судових витрат, а тому, з урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає 908,00 грн. судового збору.

Outcome: approved