Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

Уточнившись з позовними вимогами, позивач [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позову вказує, що він з 12.05.2009 року працював в Публічному акціонерному товаристві «Азот» електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування 5-ого розряду дільниці з ремонту електроустаткування цехів з виробництва мінеральних добрив та був звільнений з роботи з 21.06.2017 року на підставі наказу № 626-вх від 19.06.2017 року, за угодою сторін. Однак в день звільнення розрахунок з ним проведений не був. Відповідно до ст. 116 КЗпП Укпаїни при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказує, що станом на 26.03.2018 року сума заборгованості по заробітній платі складає 14819 грн. 67 коп., а саме: за лютий 2017 року 1970 грн. 89 коп., за березень 2017 року 5875 грн. 04 коп., за квітень 2017 року 6001 грн. 23 коп., за травень 2017 року 972 грн. 51 коп., що підтверджується довідкою ПАТ «Азот» від 28.03.2018 року № 333. А тому, просить стягнути з ПАТ «Азот» на його користь заробітну плату за лютий-травень 2017 року в сумі 14819 грн. 67 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 21.06.2017 року по 03.05.2018 року в сумі 76041 грн. 20 коп. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не зявилися, не повідомивши про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку. В судове засідання представник відповідача ПАТ «Азот» не зявився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. 03.04.2018 року представником ПАТ «Азот» на адресу суду був направлений письмовий відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених в відзиві. Неявка сторін, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, тому судом було ухвалене рішення про розгляд справи у відсутність сторін на підставі, наданих ними доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, в тому числі відзив та позовну заяву, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Відповідно до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 12.05.2009 року працював в ПАТ «Азот» на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5-ого розряду дільниці з ремонту електроустаткування цехів з виробництва мінеральних добрив, що стверджується даними трудової книжки позивача (а.с. 4-5). Наказом ПАТ «Азот» № 626-вк від 19.06.2017 року [PERSON] був звільнений з роботи з 21.06.2017 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). В день звільнення розрахунок з позивачем проведений не був, а саме не було виплачено заробітну плату за лютий-травень 2017 року. Як вбачається з довідки ПАТ «Азот» від 28.03.2018 року № 333 заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 26.03.2018 року складає: за лютий 2017 року 1970 грн. 89 коп., за березень 2017 року 5875 грн. 04 коп., за квітень 2017 року 6001 грн. 23 коп., за травень 2017 року 972 грн. 51 коп., а всього 14819 грн. 67 коп. (а.с. 32). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України відповідач повинен був у день звільнення [PERSON] виплатити всі належні йому суми, а в разі спору про розмір цих сум виплатити не оспорювану ним суму, однак цього не зробив. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України: «Про оплату праці». Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 ч.1 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що повний розрахунок з позивачем [PERSON] в день його звільнення проведений не був та не проведений до даного часу, а саме не виплачена заробітна плата за лютий-травень 2017 року в сумі 14819 грн. 67 коп., що стверджується довідкою ПАТ «Азот» від 28.03.2018 року № 333, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача ПАТ «Азот» на користь позивача [PERSON] нарахованої але не виплаченої заробітної плати за лютий-травень 2017 року в сумі 14819 грн. 67 коп., з відрахуванням обовязкових платежів. Разом з тим, на думку суду, підлягають до задоволення і позовні вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення з відповідача ПАТ «Азот» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 21.06.2017 року по 03.05.2018 року в сумі 76041 грн. 20 коп., виходячи із наступного. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК відповідачем не надано суду ніяких доказів того, що у порушенні прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати відсутня вина відповідача. До того ж, під час розгляду справи не встановлено вини позивача [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. При цьому суд вважає, що сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. В цьому контексті суд звертає увагу, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст. 116, 117 КЗпП дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31.05.2017 року, №6-259цс17 від 13.03.2017 року). Аналогічні розяснення викладені і в п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановами державного виконавця від 29.05.2017 року, 31.08.2017 року, 17.11.2017 року /а.с. 34-38/ також не виправдовує затримку розрахунку при звільненні, оскільки частина з цих арештів була накладена вже після того як мав відбутись розрахунок з позивачем. До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований. Враховуючи, що відповідачем ПАТ «Азот» до теперішнього часу так і не здійснено повного розрахунку з позивачем [PERSON], вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за період затримки розрахунку є законними та підлягають до задоволення. При цьому суд звертає увагу, що за змістом ч. 2 ст. 117 КЗпП підставою для зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є виключно наявність таких умов: 1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; 2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; 3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу. Оскільки жодної з зазначених обставин в даному випадку судом не встановлено то правові підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з позивачем відсутні. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові ВСУ від 13.03.2017 року у справі №6-259цс17. За таких обставин до стягнення з відповідача ПАТ «Азот» на користь позивача [PERSON] підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку, оскільки між сторонами відсутній спір про розмір належних до виплати позивачу сум після його звільнення. Розмір заборгованості в загальній сумі 14819 грн. 67 коп. визнається відповідачем ПАТ «Азот» та підтверджується довідкою від 28.03.2018 року № 333 (а.с. 32). Період затримки складає 215 днів (враховуючи пятиденний робочий тиждень), з 21.06.2017 року по 03.05.2018 року (день винесення рішення). Середня заробітна плата позивача [PERSON] за останні два місяці які перебували звільненню складає 353 грн. 68 коп., що стверджується довідкою ПАТ «Азот» від 28.03.2018 року вих. №334 (а.с. 33). Таким чином до стягнення з відповідача ПАТ «Азот» на користь позивача [PERSON] підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 76041 грн. 20 коп., виходячи із наступного розрахунку: 353 грн. 68 коп. /середній заробіток/ х 215 днів /період затримки розрахунку/ = 76041 грн. 20 коп. Оскільки розмір середньоденної заробітної плати [PERSON]Ю в сумі 353 грн. 68 коп. визначено із нарахованої заробітної плати до утримання податків та обовязкових платежів, то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.06.2017 року по 03.05.2018 року в сумі 76041 грн. 20 коп. на користь [PERSON] необхідно стягнути із відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обовязкових платежів передбачених законодавством України. На підставі ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення заробітної плати в частині виплати за один місяць підлягає до негайного виконання. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ПАТ «Азот» на користь держави судовий збір в сумі 908 грн. 61 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved