Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до суду із позовом до Поліклініки № 5 Шевченківського району міста Києва Головного управління охорони здоров'я та медичного забезпечення міста Києва (далі по тексту - відповідач, Поліклініка) про визнання фальшивими даних, які спричинили необґрунтоване рішення суду. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] був відсторонений від роботи, а в подальшому під час хвороби, звільнений з роботи за фальшивими даними Поліклініки № 5 міста Києва, які були взяті до уваги Шевченківським районним судом міста Києва під час прийняття рішення у справі про поновлення позивача на роботі. Викладені відповідачем дані в довідці від 31.08.2007 року № 463, наданій на запит суду, вважає фальшивими та такими, що спричинили незаконне та необґрунтоване рішення суду, оскільки позивач в дійсності був хворим та продовжував лікування. В процесі розгляду справи, у зв'язку із реорганізацією Поліклініки № 5 Шевченківського району міста Києва, відповідно до вимог статті 37 ЦПК України до участі у справі було залучено правонаступника відповідача - Комунальне некомерційне підприємство «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Шевченківського району міста Києва. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд про його задоволення. Пояснив, що є виписка та експертний висновок, згідно із якими з 19.12.2006 року по 05.01.2007 року він знаходився на амбулаторному лікуванні, а рішення Поліклініки № 5 про зупинення лікування та закриття листка непрацездатності було безпідставним та небезпечним для здоров'я. Зазначав, що коли суд приймав рішення у справі за його позовом про поновлення його не роботі, дану обставину було не прийнято до уваги. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11.10.2007 року у справі № 2-2930/07 за позовом [PERSON] до Центру геолого-геофізичних робіт та виробничого забезпечення Державного геофізичного підприємства «Укргеофізика», третя особа: [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в задоволенні позову було відмовлено (а.с. 4-5). Під час ухвалення рішення судом, серед іншого, було надано оцінку листу Поліклініки № 5 від 31.08.2007 року № 463, відповідно до якого в зв'язку із позитивною динамікою ЕКГ від 15.12.2006 року були відсутні дані для продовження листка непрацездатності та 18.12.2006 року позивач був виписаний до праці. Вказаний лист було позивачем долучено до матеріалів справи (а.с. 6). Згідно із експертним висновком Національного наукового центру «Інститут кардіології імені академіка М.Д. Стражеска» АМН України від 10.02.2010 року № 5/16 рішення Поліклініки № 5 про зупинення лікування та закриття листка непрацездатності було безпідставним та небезпечним для здоров'я (а.с. 8-9). Відповідно до консультативного висновку від 15.12.2006 року № 16514 Інституту кардіології імені М.Д. Стражеска АМН України, [PERSON] було рекомендовано домашній режим протягом трьох тижнів (а.с. 10). Згідно із випискою з амбулаторної карти від 14.02.2007 року, з 19.12.2006 року по 05.01.2007 року позивач знаходився на амбулаторному лікуванні - режим домашній (а.с. 11). Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. Згідно з пунктом 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 9 квітня 2008 року № 189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоров'я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров'я. Тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності. Так, відповідно до п. 1.1. та 1.2. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13.11.2001 року N 455 тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6. Інструкції. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10.07.2013 року у справі № 761/5671/13-ц (провадження №2/761/3869/2013), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25.09.2013 року (№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11646/2013) за позовом [PERSON] до поліклініки № 5 Шевченківського району міста Києва про визнання неправомірними дій поліклініки № 5, в задоволенні позову було відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що 19 грудня 2006 року комісією у складі: головного лікаря Романюка В.Н., заступника головного лікаря з ЕТН Кудіної В.М., кардіолога [PERSON] позивача було оглянуто у поліклініці, проведена контрольна ЕКГ, за висновками комісії та результатами обстеження [PERSON] було визнано працездатним. У зв'язку з тим, що останній не з'явився на прийом 18 грудня 2006 року, цим же числом і було закрито листок непрацездатності. Плівки ЕКГ від 14 грудня, 15 грудня, 19 грудня, на яких не зареєстровано порушень коронарного кровообігу отримав особисто під розписку 25 грудня 2006 року. Правомірність дій поліклініки підтверджується також актом комісійного розгляду звернення [PERSON] до прокурати Шевченківського району міста Києва. Комісія, розглядаючи звернення позивача в складі професійних лікарів, виходячи із номенклатури наданих на розгляд документів, а саме: амбулаторної картки хворого, сторінок із журналу реєстрації викликів додому, виписки із амбулаторної картки, медичної експертної справи, дійшли висновку, що листок непрацездатності серії ААН № 5311196 було видано з 23 грудня 2006 року по 18 грудня 2006 року та закрито на підставі позитивною динаміки ЕКГ. Крім того, було зазначено, що голова ЛКК Кудіна В.І. рішення щодо закриття листка непрацездатності приймає не одноособово, а у складі лікарів закладу. 25 грудня 2006 року [PERSON] був на прийомі у дільничного терапевта, який зафіксував, що стан покращився, тиск, пульс у межах норми, рекомендовано спостереження у кардіолога. З 25 грудня 2006 року по 14 лютого 2007 року за медичною допомогою у поліклініку № 5 Шевченківського району міста Києва не звертався. Комісія дійшла висновку, що листок непрацездатності було закрито правомірно. Приймаючи рішення по суті спору, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, а поліклініка діяла в межах наданих їй повноважень. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, під час вказаним судовим рішенням було встановлено правомірність дій відповідача під час видачі та закриття листка непрацездатності позивачу. Посилання позивача на експертний висновок Національного наукового центру «Інститут кардіології імені академіка М.Д. Стражеска» АМН України від 10.02.2010 року № 5/16 судом відхиляються з огляду на наступне. Відповідно до ст. 66 ЦПК України, висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом. Згідно ч.ч. 4, 6 ст. 147 ЦПК України, у висновку експерта обов'язково повинно бути зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків. Висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Таким чином, суд, оцінюючи експертний висновок ННЦ «Інститут кардіології ім. М.Д. Стражеска» приходить до висновку про те, що в ньому не містяться відомості про попередження експертів про встановлену законом відповідальність, а судова експертиза по справі не проводилася. Крім того, жодних клопотань від позивача про проведення експертизи під час розгляду справи не заявлялося. Окрім того, слід зазначити, що відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Отже, Цивільним кодексом України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем обрано спосіб захисту, який не передбачений чинним законодавством, оскільки позивач просить суд визнати фальшивими дані, які спричинили необґрунтоване рішення суду та не ставить перед судом питання про визнання такої інформації недостовірною. Слід відзначити, що згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно із статтями 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для його задоволення, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову в частині визнання даних фальшивими та такими, що спричинили необґрунтоване рішення суду, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не доведені позивачем, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed