Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Ніжинського міського нотаріального округу Бублик Т.М. про визнання недійсним заповіту [PERSON] , яка померла [INFO] , від 27 лютого 2015 року. Позов обґрунтований тим, що його сестра [PERSON] станом на час складення спірного заповіту мала 66 річний вік і хворобливий стан, деякі події сприймала неадекватно, остання перебувала на стаціонарному лікуванні з 15 вересня по 03 жовтня 2014 року. Позивач є спадкоємцем за законом до спадщини останньої, у квітні 2016 року дізнався про наявність спірного заповіту, відповідно до якого [PERSON] все своє майно заповіла його сестрі [PERSON] , у зв`язку з чим нотаріусом відмовлено у прийнятті спадщини. Позивач пропустив строк позовної давності через юридичну необізнаність, звернувся за юридичною допомогою до адвоката Бондаря А.В., який порадив звернутися до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, припинення права власності та внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з чим у жовтні 2016 року подана відповідна позовна заява до Ніжинського міськрайонного суду. 15 червня 2017 року його адвокат без відома та погодження написав до суду заяву про залишення позову без розгляду. Позивач посилається на ч.1 ст.225 ЦК України. Просить поновити строк оскарження та задовольнити позов. У відзиві на позовну заяву від 10 серпня 2020 року відповідач [PERSON] позов не визнає з посиланням на те, що прав позивача не порушувала, у встановлений строк подала заяву про прийняття спадщини за заповітом після своєї сестри [PERSON] та отримала відповідні свідоцтва про право на спадщину, що відповідає нормам чинного законодавства. Обгрунтування позову [PERSON] , який також має 66 річний вік, щодо несприйняття сестрою дійсних подій,-не відповідають дійсності, текст позовної заяви скопійований з мережі інтернет. Позов безпідставний. Перебування сестри на стаціонарному лікуванні свідчить про планові щорічні обстеження. Позовна заява подана суду з пропущенням строку позовної давності у травні 2020 року, тобто через 4 роки 1 місяць без поважних причин. Згідно заяви від 07 вересня 2020 року відповідач [PERSON] просить застосувати позовну давність до позовних вимог та відмовити у задоволенні позову. У відповіді на відзив від 25 серпня 2020 року позивач [PERSON] підтримує заявлені вимоги, зазначає, що відповідач [PERSON] не надає йому дозволу прийняти свою частку спадщини після померлої сестри, як спадкоємцю за законом, чим порушується його право на прийняття спадщини. Померла сестра не могла сприймати деякі події адекватно. Ухвалою суду від 01 жовтня 2020 року за результатами підготовчого засідання справу призначено до судового розгляду по суті. Згідно заяви від 22 грудня 2020 року приватний нотаріус Бублик Т.М. зазначає, що нотаріус не може бути відповідачем у судових справах, в яких позивач оспорює достовірність засвідченого факту, прав та обов`язків, які основані на вчиненій нотаріальній дії. У заяві від 28 грудня 2020 року приватний нотаріус Бублик Т.М. просить відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов за обставин згідно позовної заяви, пояснивши, що має право на спадщину-на 1 / 5 частку квартири, яку продав [PERSON] , відповідач [PERSON] тиснула на неї і вона їм уступила. Заповіт вчинений під тиском сім`ї відповідача. Про заповіт дізнався 15 квітня 2016 року, звертався до суду. Дана позиція підтримана представником позивача адвокатом Котенок А.П., яким зазначено, що спадкодавець мала 66 річний вік і мала віковий склероз, перебувала на лікуванні, підстава позову-спадкодавець не могла усвідомлювати свої дії і вчинила заповіт під тиском. Представник відповідача [PERSON] адвокат Середа Д.А. в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що позов необгрунтований і не підтверджений доказами, при цьому позивачем пропущений без поважних причин строк звернення до суду в межах позовної давності. Відповідач приватний нотаріус Бублик Т.М. в судовому засіданні позов не визнала з посиланням на його необгрунтованість. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що [PERSON] працювала у виконкомі Ніжинської міської ради на відповідальних посадах, була інтелектуальною, розумною до кінця життя, мала сильне психічне здоров`я і здоровий розум. Свідок [PERSON] в судовому заісданні показала, що знала [PERSON] по роботі у виконкомі, в останньої була добра пам`ять, в останні дні життя остання перебувала у повному розумі. Із врахуванням доказів по справі суд приходить до слідуючих висновків. Позивачем по справі є [PERSON] , [INFO] , рідною сестрою якого є [PERSON] , яка померла [INFO] у віці 66 років в м.Ніжині Чернігівської області, відповідач по справі [PERSON] є рідною сестрою позивача. Згідно нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Бублик Т.М. заповіту від 27 лютого 2015 року [PERSON] , [INFO] , заповіла все своє майно своїй сестрі [PERSON] . Докази щодо скасування чи зміни даного заповіту суду не подані. Відповідно до копій спадкової справи №31/2015, заведеної приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Бублик Т.М., після [PERSON] спадщину останньої прийняла та оформила із видачею відповідних свідоцтв про право на спадщину за заповітом відповідач [PERSON] , спадкове майно-земельні ділянки в с.Вертіївка Ніжинського району, площею 0,2500 га, 0,1105 га, 0,1083 га, кв. [ADDRESS] , буд. [ADDRESS] , грошові вклади. Також наявна заява [PERSON] від 24 лютого 2016 року про прийняття спадщини своєї сестри [PERSON] та повідомлення нотаріуса на адресу останнього від 16 квітня 2016 року щодо наявності заповіту спадкодавця від 27 лютого 2015 року не на його користь, відсутності права на обов`язкову частку у спадщині. Спірні правовідносини сторін виникли з приводу визнання недійсним заповіту [PERSON] від 27 лютого 2015 року, позивач посилається на неусвідомлення спадкодавцем своїх дій при вчиненні заповіту через хворобливий стан та 66-річний вік, правове обгрунтування позову -ч.1 ст.225 ЦК України. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.2 ст.1257 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 14 травня 2018 року в справі №756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню ч.2 ст.1257 ЦК України та вказано, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля-це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення-це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України. Згідно з ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Тлумачення ст.225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст.225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі №496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до п.2 ч.1 ст.105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.89 ЦПК України. Висновок експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Згідно з ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На обгрунтування позову [PERSON] подано суду довідки КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» №11 від 28 лютого 2020 року, №82 від 28 лютого 2020 року щодо перебування [PERSON] на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні даного лікувального закладу з 15 вересня по 03 жовтня 2014 року, з 06 жовтня по 15 жовтня 2015 року, діагноз пов`язаний із захворюванням серцево-судинної системи та органів дихання. Ухвалою суду від 05 січня 2021 року згідно клопотання представника позивача адвоката Котенок А.П. від 24 грудня 2020 року і на підставі поданих даною стороною доказів по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» Чернігівської обласної ради із питаннями: чи страждала [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на будь-яке психічне захворювання або психічний розлад у лютому місяці 2015 року, тобто на момент посвідчення правочину-заповіту від 27 лютого 2015 року? чи могла [PERSON] за своїм психічним станом повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати їх своїми діями, розуміти значення своїх дій та керувати ними у лютому місяці 2015 року, тобто на момент посвідчення правочину-заповіту від 27 лютого 2015 року? Згідно висновку судово-психіатричного експерта КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» №213 від 25 травня 2021 року у [PERSON] , яка померла [INFO] , на момент посвідчення правочину-заповіту від 27 лютого 2015 року ознак психічного захворювання або тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявлено, вона була здатною усвідомлювати значенян своїх дій та керувати ними. Вказана експертиза містить відповіді на всі поставлені питання згідно ухвали суду від 05 січня 2021 року, при цьому дана справа вирішується з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.89 ЦПК України. Одними із основних засад цивільного судочинства є змагальність сторін (ст.12 ЦПК України) та диспозитивність цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України). Принцип змагальності згідно ст.12 ЦПК України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Згідно повідомлення Виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 23 вересня 2020 року [PERSON] працювала у виконкомі даної ради з 12 вересня 1983 року по 01 серпня 2007 року на посадах економіста міської планової комісії, старшого економіста міськплану, спеціаліста 1 категорії відділу економіки, начальника служби по управлінню комунальним майном та приватизації. Відповідно до повідомлення КНП «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» від 10 березня 2021 року [PERSON] , [INFO] , на обліку у лікаря-нарколога не перебувала. Оцінивши надані сторонами докази на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов до висновку про відмову у позові в цій справі, у зв`язку із його недоведеністю, при цьому сам по собі факт наявності у [PERSON] захворювань та її лікування згідно довідок КНП «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» №11 від 28 лютого 2020 року, №82 від 28 лютого 2020 року не є достатнім доказом її неспроможності розуміти значення своїх дій та/або керувати ними при складанні заповіту від 27 лютого 2015 року і не спростовує презумпцію її психічного здоров`я. Також суду не надано доказів на підтвердження наявності інших обставин, які б вказували на те, що волевиявлення [PERSON] не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Під час судового розгляду відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Судом встановлено, що позов поданий до суду 17 травня 2020 року, позивачем [PERSON] безпосередньо в судовому засіданні зазначено, що про спірний заповіт він дізнався 15 квітня 2016 року. Також судом встановлено, що ухвалою Ніжинського міськрайонного суду від 15 червня 2017 року, яка набрала законної сили, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування залишено без розгляду з підстав подачі представником позивача Бондар А.В. заяви про залишення позову без розгляду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) суд прийшов до висновку про те, що для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі. Як зазначено вище суд відмовляє у позові саме через його необгрунтованість. Згідно ухвали суду про відкриття провадження від 13 липня 2020 року позивачу [PERSON] розстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по справі. Станом на час розгляду справи 12 серпня 2021 року судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп позивачем не сплачений, що є підставою для стягнення вказаного судового збору із позивача в дохід держави, при цьому суду не подані докази щодо підстав звільнення позивача від сплати судового збору, також судом враховується, що останнім оплачена вартість експертизи відповідно до повідомлення КЛПЗ «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» від 22 січня 2021 року у розмірі 4689 грн. 17 коп.

Outcome: dismissed