Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

У червні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів, в якому просила визнати недійсним договір № 001-04330-190813 від 19.08.2013 року разом з Додатковим угодами. В обґрунтування позову вказувала, що 19 серпня 2013 року за її письмовою пропозицію до банку їй було відкрито банківський поточний рахунок, оформлено платіжну карту та встановлено ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 6000,00 гривень. Зазначає, що при укладанні договору були порушені її права, передбачені частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та не представлено повної, обєктивної і достовірної інформації про умови кредиту перед укладанням та під час укладання договору про надання споживчого кредиту. Не було представлено для ознайомлення діючих в банку Правил та порядку користування кредитним лімітом, не надано достатньо часу для ознайомлення з умовами кредитування та фізично неможливо було прочитати дрібний текст договору, не могла в повному обсязі оцінити умови договору кредиту. У порушення норм статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в тексті кредитного договору встановлена плата за обслуговування ліміту, що є несправедливими умовами. Також незаконною є умова кредитного договору про третейське застереження, оскільки третейські суди не можуть розглядати справу у спорах щодо захисту прав споживачів. Крім того в порушення Закону України «Про захист персональних даних» в кредитному договорі незаконно позбавлено права споживача відзивати свою згоду на обробку персональних даних. На підставі зазначеного просила задовольнити позов. Позивач та її представник в судове засідання не зявились, в позові та в окремій заяві до суду просили розглядати справу за їх відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення, в яких вказувала про законність всіх умов кредитного договору та відсутність підстав для визнання його недійсним, просила відмовити у позові. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 серпня 2013 року [PERSON] подала до ПАТ «Дельта Банк» письмову заяву № 001-0433-190813, в якій просила відкрити поточний рахунок з використанням платіжної картки, оформити платіжну картку та встановити кредитний ліміт в сумі 6000,00 гривень. Також в заяві вказувала, що повністю ознайомлена із чинною редакцією Правил та Тарифів банку, які є невідємною частиною договору, і розуміє всі їх положення, а також отримала від банку інформацію, передбачену частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Прийнявши пропозицію від споживача на укладання договору, банком було відкрито рахунок в національній валюті і видано [PERSON] картку № 5488740005131942 (а.с.12). При укладанні договору між сторонами були підписані умови надання кредитної картки і памятка по користуванню кредитом «Тарифний пакет «Нова готівочка», а також тарифи на обслуговування платіжних карток, де викладена інформація про суми кредитної лінії, частку щомісячного погашення, дату щомісячного погашення, строки кредитування, процентні ставки по всім видам послуг, період активності картки, форма повернення кредиту, можливість дострокового погашення (а.с.11). Крім того 26 липня 2014 року між сторонами був підписаний додатковий договір до заяви (пропозиції) клієнта або договору на відкриття поточного рахунку з використанням та обслуговуванням платіжної картки, згідно з пунктом 7 якого [PERSON] підтвердила, що вона отримала повну, доступну та вичерпну інформацію щодо зміни умов надання кредиту за Договором, а саме: щодо зміни скупної вартості кредиту, переліком та розміром всіх комісій банк, щодо зміни розміру щомісячних платежів та орієнтованої сукупної вартості подорожчання кредиту. Також видані Правила банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк». Згідно з випискою по особовому рахунку в період з 19.08.2013 року по 29.12.2016 року [PERSON] було відкрито кредитний ліміт, яким вона скористалася та знімала кошти з банківського рахунку та періодично повертала кошти шляхом внесення на рахунок (а.с.62-63). Згідно з частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла в 2013 році на момент оформлення спірного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Також частиною 4 статті 11 Закону встановлено, що забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. Разом із тим підписані позивачем документи свідчать про виконання банком наведених обовязків щодо повідомлення споживача про всі суттєві умови, в тому числі про сукупну вартість кредиту, що було доведено до відома [PERSON] в письмовій формі та поставлені власноручні підписи в заявах, тарифах, умовах, памятках та угодах. Розмір шрифту в даних документах, підписних позивачем, є достатнім для читання та чіткого зясування всіх договірних положень. Більше того жодним нормативно-правовим актом не передбачено мінімальний розмір шрифту, який має бути використаний в кредитних договорах, при недотриманні якого укладений договір може бути визнаний недійним. Крім того, з 10 червня 2017 року Законом України № 1734-VIII від 15.11.2016 року частина друга та четверта статті 11 Закону України взагалі була виключені. Таким чином доводи позивача про порушення її прав, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи. Стосовно тверджень позивача про порушення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачі» суд відзначає наступне. Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачі» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з частиною 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги (частина 14 статті 47 Закону). Отже, вказаним положеннями закону передбачено право банка встановлювати комісійну винагороду за надані банківські послуги. Так, згідно з пунктом 1 додаткового договору від 26 липня 2014 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк», сторони дійшли взаємної згоди з 31.05.2014 року встановити процентні ставки за користування кредитною лінією в розмірі 0,000001% річних. Так само в тарифах на обслуговування платіжних карток тарифного пакету «Нова готівочка», які було підписано позивачем, було встановлено аналогічний процент за користування кредитною лінією в розмірі 0,0001%. Вказана плата за обслуговування кредитної лінії, яка визначається у відсотках, розмір якої при підписанні договору був 0,0001% та в 2014 році був зменшений до 0,000001% річних, не є комісійною винагородою, а є чіткою платою за конкретний вид банківської послуги платою за користування кредитною лінією, відкритої [PERSON] для можливості зняття кредитних коштів в будь-який момент в межах кредитного ліміту. Умови її виплати та встановлений розмір не є несправедливою умовою. Крім того, протягом тривалого часу позивач не оспорювала відповідних пунктів договору як несправедливих з точки зору наявності дисбалансу у конкретних договірних відносинах. При цьому, умови договору про сплату сум за обслуговування кредиту не передбачають збільшення плати за користування кредитною лінією ні внаслідок коливання курсу іноземної валюти, ні внаслідок збільшення заборгованості за договором через нарахування штрафних санкцій, ні внаслідок інфляційних процесів, та залежить лише від суми, якою користується споживач, про що зазначено в договорі. Більше того, як вже зазначалося, розмір такої плати після укладання договору з 2014 року був зменшений до 0,000001% річних, що є символічною сумою оплати банківських послуг та не утворює фінансового навантаження на споживача. Таким чином зазначене свідчить про безпідставність доводів позивача щодо несправедливості умов договору та відсутність недобросовісних дій відповідача, який зазначив в договорі конкретні процентні ставки оплати позичальником сум за обслуговування кредитної лінії. Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-80 цс 12. Відносно вимог позивача про порушення норм Закону України «Про третейські суди» під час укладання кредитного договору та встановлення третейського застереження суд відзначає наступне. Так, пунктом 18.1. Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта банк» встановлено третейське застереження, відповідно до якого судовий захист та законних інтересів сторін, а також спори між ними вирішуються третейським судом, визначеним у правилах. Водночас пунктом 18.2 цих це правил встановлено, що у випадку настання обставин, що процесуально унеможливлюють судовий захист прав і законних інтересів сторін у порядку, визначеному пунктом 18.1 цих Правил, або у випадку, якщо конкретний продукт банку, на реалізацію якого сторонами укладається відповідний договір за продуктом Банку, не передбачає третейський порядок розгляду судових спорів, то судовий захист прав і законних інтересів Сторін здійснюється в порядку, передбаченому в Україні чинним законодавством. Частиною 4 статті 4 ЦПК України передбачено, що угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду допускається. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до п.14 ч.1ст.6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Положення пункту 18.1. Правил не порушують прав позивача як споживача банківських послуг, оскільки пунктом 18.2 цих же Правил врегульовано випадок процесуальної неможливості вирішення спорів в третейському суді, до якого слід віднести законодавчі обмеження у спорах щодо захисту прав споживачів послуг банку. Пункт 18.1. Правил є більш загальним пунктом в порівнянні із пунктом 18.2., який регулює випадок вирішення спорів в третейському суді, але пункт 18.2. в даному випадку скасовує таку можливість у звязку із законодавчими обмеженнями для споживачів банківських послуг. Частиною 1 та 3 статті 4 ЦПК України встановлені законодавчі гарантії особи на звернення до суду за захистом прав, відповідно до яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Зазначені норми ЦПК надають особі беззаперечну можливість на захист прав в національних судах та нікчемність положень, які обмежують таке право особи. Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, системний аналіз наведених положень договору та діючого законодавства дає підстави для висновку про узгодженість спірних положень пунктів 18.1 та 18.2. Правил із вимогами закону, які гарантують право позивача, як споживача, на судовий захист прав в національних судах та недопустимість вирішення спорів в третейському суді. Будь-яких обмежень прав споживача у звязку із наявністю в Правилах банку пункту 18.1 виявлено не було, у звязку із цим відсутні законні підстави для визнання недійсним кредитного договору. Стосовно вимог позивача про порушення норм Закону України «Про захист персональних даних» суд дійшов наступних висновків. Так, положеннями пунктів 2.13.18 та 2.13.19.2 Правил банку надано згоду (дозвіл) від споживача на обробку її персональних даних, а також на збір, зберігання, використання та поширення банком через бюро кредитних історій своєї кредитної історії. Також даними пунктами передбачено, що вказана згода (дозвіл) є безумовною, безвідкличною та не обмежена строком дії. Згідно з пунктами 5 та 11 частини 2 статті 8 Закону України «Про захист персональних даних» суб'єкт персональних даних має право: предявляти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; відкликати згоду на обробку персональних даних. Позивач вказує про порушення зазначених положень закону, оскільки в Правилах передбачено безвідкличність наданої при укладанні договору згоди на обробку та поширення персональних даних клієнта. Попри наявність вказаних положень Правил, позивач не представила доказів звернення до банку із вимогою про заборону обробки своїх персональних даних або про відкликання раніше наданої згоди та порушення при цьому прав споживача, як субєкта персональних даних. Позивач будь-яких доказів направлення відкликання згоди на обробку персональних даних до суду не представила та в позові не вказувала. Водночас і доказів незаконного поширення або використання персональних даних позивача до суду представлено не було. Позивачем не представлено доказів реального порушення її прав, повязаних із захистом персональних даних. Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахування зазначеного позивачем не представлено доказів дійсного порушення її прав, що свідчить про передчасність вимог про визнання договору недійсним. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України). На підставі зазначеного суд дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору та задоволення позову.

Outcome: dismissed