Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом, в ході розгляду якого неодноразово збільшував позовні вимоги та остаточно просив суд поновити його на посаді головного наукового співробітника Державного підприємства «Науково-дослідний інститут радіолокаційних систем «Квант-Радіолокація»; стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут радіолокаційних систем «Квант-Радіолокація» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.03.2020 року до дня поновлення його на роботі, який на дату розгляду справи станом на 19.04.2021 року становить 433 428,02 грн.; стягнути моральну шкоду в розмірі 102 159 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він з 01.12.2008 року працював на різних посадах у Державному підприємстві «Науково-дослідний інститут радіолокаційних систем «Квант-Радіолокація» (далі - ДП НДІРС «Квант-Радіолокація» або Відповідач), а з 02.01.2019 року безстроково був прийнятий на посаду головного наукового співробітника ДП НДІРС «Квант-Радіолокація». 12.03.2020 року його було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним у зв`язку з невчасним та неналежним повідомленням про майбутнє скорочення посади, його не було ознайомлено із наказом про скорочення чисельності або штату, відповідачем не надано економічного та виробничого обґрунтування необхідності скорочення посади, яку він займав, не було запропоновано зайняти вакантні посади, не дотримано вимог про переважне право залишитися на роботі. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач вважає, що в даному випадку при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу не можна виходити від розміру заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували місяцю звільнення, оскільки ці виплати не відображають дійсний розмір його оплати праці через відсутність посади у затвердженому 18.12.2019 року штатному розписі, який вступив у дію 01.01.2020 року. В зв`язку з чим, позивач вважає, що за правильне при розрахунку такої виплати необхідно враховувати виплати за листопад-грудень 2019 року. Проте, оскільки протягом вересня-листопада він багато разів перебував на лікарняних, на його думку, необхідно виходити із виплат за липень-серпень 2019 року, за який йому було нараховано всього 68 600 грн. Відповідно до розрахунків, здійснених позивачем, його середньоденна заробітної плата становить 1559,09 грн., кількість днів вимушеного прогулу за період з 13.03.2020 року по 19.04.2021 року становить 278 днів, в результаті чого середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 433 428,02 грн. (1559,09 грн. х 278 днів). Окрім того, позивач вважає, що бездіяльність відповідача, яка полягає в тому, що йому не було запропоновано роботу за професією, спеціальністю, кваліфікацією, а в разі відсутності іншу роботу на цьому самому підприємстві, призвела до моральних страждань та стресу, які мають суттєвий вплив на загальний стан його здоров`я, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду позивач оцінив в розмірі 102 159 грн. 00 коп. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.05.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено процесуальний строк для подання заяв по суті справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.06.2020 року за клопотанням позивача [PERSON] здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін в розгляд справи в загальному позовному провадженні. 11.08.2020 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог в повному обсязі. У відзиві на позовну заяву відповідач вказав на те, що у листопаді 2019 року у зв`язку з необхідністю змін в організації праці та з урахуванням листа Державного концерну «Укроборонпром» від 11.02.2019 року, в якому зазначено про необхідність оптимізації використання трудових ресурсів, ДП НДІРС «Квант-Радіолокація» було розроблено нову структуру та штатний розпис, які були затверджені на підставі наказу №263 від 18.12.2019 року та погоджені ДК «Укроборонпром», та введені в дію з 01.01.2020 року на 2020-й рік. При цьому нова структура та штатний розпис ДП НДІРС «Квант-Радіолокація» не передбачали посаду, яку обіймав позивач. Також у відзиві відповідач зазначає про те, що з урахуванням вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України та зважаючи на те, що не було посад, вимогам яких би [PERSON] відповідав, 02.01.2020 року було прийнято рішення про його звільнення з 02.03.2020 року, тобто за два місяці до фактичного звільнення, про що було винесено наказ №1 від 02.01.2020 року. На підставі даного наказу 02.01.2020 року [PERSON] було надано попередження про наступне звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, з яким він ознайомився під особистий підпис. В подальшому, як зазначається у відзиві, 18.02.2020 року було винесено наказ №38 про звільнення [PERSON] з 02.03.2020 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України та доручено бухгалтерії провести повний розрахунок згідно з п. 1 ст. 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Оскільки позивач з 02.03.2020 року знаходився на лікарняному та вийшов на роботу 12.03.2020 року, надавши листок непрацездатності, було винесено наказ №55 про зміну дати звільнення на 12.03.2020 року. Відповідач стверджує, що позивача було попереджено про його наступне звільнення з дотриманням усіх вимог чинного законодавства. 11.08.2020 року на адресу суду від третьої особи - [PERSON] надійшли пояснення, в яких третя особа заперечувала проти позову, вважаючи позовні вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими, оскільки звільнення позивача було здійснено з дотриманням положень чинного трудового законодавства. 07.10.2020 року на адресу суду від позивача надійшли заперечення на відзив відповідача, в яких позивач, зокрема, стверджував, що з наданої відповідачем копії штатного розпису взагалі неможливо встановити відсутність або наявність вакантних посад, проте, з нього достеменно можна встановити наявність вакантної посади - директора, оскільки він затверджений [PERSON] як в.о. директора, а із змісту листа ДК «Укроборонпром» від 11.02.2019 року вбачається, що він не міг бути підставою для розробки нового штатного розпису та виключення посади, яку він займав. 10.11.2020 року на адресу суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач звертає увагу на ту обставину, що наданий позивачем штатний розпис не є нормативним документом ДП НДІРС «Квант-Радіолокація», а тому, не може визнаватися судом як належний доказ у цій справі, адже жодним чином не надає інформації щодо предмета доказування та не дозволяє встановити дійсні обставини справи. Відповідач не погоджується з доводами позивача, що на підприємстві були вакантні посади, які мали б запропонувати позивачу, оскільки на посаду директора особа призначається ДК «Укроборонпром», тому призначення позивача на ці посади особисто керівником ДП НДІРС «Квант-Радіолокація» не є можливим. Щодо посади економіста з планування 1 категорії та посади начальника науково-дослідного сектору №13, відповідач вважає, що позивач не відповідає кваліфікаційним вимогам цим посадам, а посаду заступника директора з міжнародного науково-технічного співробітника та експертного контролю, про яку зазначав позивач, обіймав [PERSON] , як і посада ученого секретаря також не була вакантною, її обіймав з грудня 2019 року [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.02.2021 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судових засіданнях позивач та його представники вимоги позовної заяви підтримували в повному обсязі, позов просили задовольнити. Представники відповідача заперечували проти задоволення позовної заяви. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, в поданих до суду 11.08.2020 року письмових поясненнях просила розглядати справу без її участі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. Як встановлено судом, позивач [PERSON] з 01.12.2008 року працював у ДП НДІРС «Квант-Радіолокація», а з 02.01.2019 року був прийнятий на посаду головного наукового співробітника ДП НДІРС «Квант-Радіолокація» безстроково. Державне підприємство «Науково-дослідний інститут радіолокаційних систем «Квант-Радіолокація» є державним комерційним підприємством, заснованим на державній власності та передане в управління Державного концерну «Укроборонпром» (п.1.1. Статуту ДП НДІРС «Квант-Радіолокація»). Відповідно до п. 7.7. Статуту ДП НДІРС «Квант-Радіолокація» керівник підприємства затверджує за погодження з Концерном структуру і штатний розпис підприємства. Листом від 11.02.2019 року ДК «Укроборонпром» повідомив директора ДП НДІРС «Квант-Радіолокація» про необхідність оптимізації використання трудових ресурсів та про погодження структурної схеми та штатний розпис підприємства в межах граничної чисельності працівників та фонду оплати праці, затверджених у фінансовому плані на 2019 рік із зауваженнями та пропозиціями. Листом від 12.02.2019 року ДК «Укроборонпром» повідомив про погодження структурної схеми та штатного розпису ДП НДІРС «Квант-Радіолокація» в межах граничної чисельності працівників та фонд оплати праці, затверджених у фінансовому плані на 2020 рік. Наказом в.о. директора ДП НДІРС «Квант-Радіолокація» [PERSON] №263 від 18.12.2019 року затверджено штатний розпис на 2020 рік з введенням його в дію з 02.01.2020 року. Цим же наказом штатний розпис затверджений на 2019 рік визнано таким, що втратив чинність. Наказом в.о. директора ДП НДІРС «Квант-Радіолокація» [PERSON] №1 від 02.01.2020 року, у зв`язку із змінами в організації підприємства, наказано помічнику директора [PERSON] підготувати письмові повідомлення про наступне звільнення з пропозиціями про переведення на вакантну посаду (за наявності) головному співробітнику [PERSON] та вручити останньому повідомлення про наступне звільнення у строк до 03.01.2020 року. Позивача було попереджено про наступне звільнення 02.01.2020 персонально не пізніше ніж за два місяці, що підтверджується попередженням, долученим до позовної заяви. В подальшому, як встановлено судом, наказом в.о. директора ДП НДІРС «Квант-Радіолокація» [PERSON] №38 від 18.02.2020 року [PERSON] , головного наукового співробітника звільнено з 02.03.2020 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підстава: попередження про наступне звільнення від 02.01.2020 року. Наказом в.о. директора ДП НДІРС «Квант-Радіолокація» [PERSON] №55 від 12.03.2020 року у доповнення до наказу №38 від 18.02.2020 року змінено дату звільнення [PERSON] , головного наукового співробітника, з 02.03.2020 року на 12.03.2020 року. Підстава: лист непрацездатності серія АДШ №2654488. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] 12.03.2020 року звільнений з посади головного наукового співробітника ДП НДІРС «Квант-Радіолокація» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Позивач вважає, що його звільнення відбулось з порушенням норм трудового законодавства, а саме роботодавець не виконав вимоги законодавства в частині зобов`язання переведення на іншу роботу при звільненні за п. 1 ст. 40 КЗпП України при наявності наступних вакантних посад: директор, економіст з планування 1 категорії, заступник директора з міжнародного науково-технічного співробітництва та експертного контролю, яку обіймав в.о. директора ДП НДІРС «Квант-Радіолокація» [PERSON]., начальник науково-дослідного сектору №13, а також при наявності посади ученого секретаря, на яку наприкінці грудня 2019 року, коли вже відповідачу було відомо про зміни штатного розпису, був прийнятий [PERSON] строком на два місяці. Отже, позивач вважає, що відповідач порушив процедуру звільнення, передбачену ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, не врахував переважне право позивача на залишення на роботі відповідно до вимог ч. 2 ст. 49-2 та п.п. 2-3 ст. 42 КЗпП України. Натомість, відповідач вважає, що позивач, який має вищу освіту за інженерно-металургійним напрямком, не міг бути прийнятий на посади економіста з планування 1 категорії та начальника науково-дослідного сектору №13, оскільки кваліфікаційними вимогами до них встановлено обов`язковість наявності повної або базової вищої економічної та повної вищої інженерно-технічної освіти. Під час розгляду справи позивач, який отримав першу освіту у Металургійному інституті м. Маріуполь за спеціальністю інженер-металург, на підтвердження своєї кваліфікації, окрім цього, надав суду докази про те, що він успішно завершив в 1995 році курси при Міністерстві економіки Німеччини щодо реформування підприємства машинобудівної галузі, а у 2002 році отримав диплом магістра державного управління Української академії державного управління при Президентові України. Також надав докази, що він є кандидатом політичних наук та є членом Української академії економічної кібернетики та був доцентом кафедри порівняльного правознавства юридичного факультету інституту повітряного і космічного права Національного авіаційного університету. Щодо трудового стажу, позивач надав копію трудової книжки, в якій значяться, зокрема, наступні записи: 05.1992-12.1997 рік - начальник відділу, заступник начальника управління, начальник Головного управління оборонної промисловості, директор Департаменту спеціального машинобудування Мінмашпрому України, начальник управління спеціальної техніки, озброєнь і боєприпасів Мінпромполітики України; 12.1997-03.2003 - директор ДП «Київський завод «Радар» Мінпромполітики України; 04.2003-08.2004 - голова правління - генеральний директор ВАТ «Київський завод «Радар» Мінпромполітки України; 12.2005-11.2007 - начальник відділу радників Міністра, заступник директора Департаменту інвестиційної діяльності Міністерства економіки України; 11.2007-06.2008 - виконуючий обов`язки генерального директора ДП «Радіоприлад» Мінпромполітики України (м. Запоріжжя); з 12.2008 року - радник директора, науковий співробітник, в.о. директора, заступник директора з виробництва, науковий співробітник ДП НДІРС «Квант-Радіолокація» ДК «Укроборонпром». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 року у справі №800/538/17 зроблено висновок, що за приписами ч. 1 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків. Суд не приймає до уваги доводи відповідача, що позивач не надав доказів, які б свідчили, що в період з моменту попередження і до його звільнення на підприємстві були вакантні посади, які б міг би зайняти і що такі йому не пропонувалися з огляду на наступне. Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі № 273/212/16, з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Під час розгляду справи представник відповідача як у запереченні на відповідь на відзив так у своїх усних поясненнях підтвердив про наявність вищезазначених вакантних посад, проте не довів належними та допустимими доказами про належне виконання відповідачем обов`язку, передбаченого ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. При цьому, суд погоджується з доводами відповідача, що відповідно до п. 7.3 Статуту ДП НДІРС «Квант-Радіолокація» на посаду директора цього підприємства особа призначається ДК «Укроборонпром», а не особисто керівником ДП НДІРС «Квант-Радіолокація», а також, що посаду ученого секретаря неможна вважати вакантною, оскільки її обіймає [PERSON] . А відтак, на момент звільнення позивача були вільні три вакантні посади: економіст з планування 1 категорії, заступник директора з міжнародного науково-технічного співробітництва та експертного контролю, начальник науково-дослідного сектору №13. Посилання позивача, що при врученні попередження про звільнення йому не пропонувалася інша посада, хоча в цей час на підприємстві були вакантними вказані вище посади, які одну із них він був згоден обійняти, є доведеними, оскільки, заперечуючи проти даного позову, відповідач визнав, що такі посади дійсно були вакантними під час звільнення, однак вони не пропонувалися позивачу через невідповідність його кваліфікації. Таким чином, судом достеменно встановлено, що відповідач при звільненні позивача не виконав свій обов`язок, передбачений ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, не запропонувавши позивачу з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору всі інші вакантні посади, які існували на підприємстві на день його звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Оскільки суд вважає звільнення позивача незаконним, так як воно здійснене з порушенням вимог чинного трудового законодавства України, а саме з порушенням вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, позивач підлягає поновленню на роботі. За змістом ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100). Згідно підпунктом «з» пункту 1 Розділу 1 Порядку №100, останній застосовується у випадках, зокрема вимушеного прогулу. Відповідно до абзаців 3, 4 п. 2 Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд вважає необґрунтованими доводи позивача, що при здійсненні розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно виходити із розміру заробітної плати за липень-серпень 2019 року, за який йому було нараховано всього 68 600 грн, оскільки вони суперечать вимогам п. 2 Порядку № 100. При нарахуванні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд вважає за необхідне враховувати два повністю відпрацьованих місяців, що передували звільненню січень та лютий 2020 року. Згідно довідки про заробітну плату позивача (а.с.29 т.2), остання становила за 2 місяці, що передували звільненню 36 000 грн. (січень 2020 року - 18 000 грн. за 21 робочих днів; лютий 2020 року - 18 000 грн. за 20 робочих днів). 18 000 грн. + 18 000 грн.: 41 робочих дні = 878,05 грн. заробітна плата за 1 робочий день. Всього вимушений прогул становить 289 робочих днів ( за період з 13.03.2020 року по день ухвалення судом рішення - 11.05.2021) * 878,05 грн. = 253 756,45 грн. Підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 253 756,45 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку в розмірі 18 000 грн.( 18 000 грн. + 18 000 грн./2= 18 000) підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що позивачу була завдана моральна шкода, оскільки його нормальні життєві устої були порушенні в зв`язку з незаконним звільненням з роботи, в результаті чого він отримав моральні страждання, а тому суд, виходячи з вимог розумності та справедливості вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Щодо надання правової оцінки іншим доводам та аргументам позивача з приводу порушення його трудових прав, на які він вказував під час розгляду справи, суд звертає увагу сторін, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04 від 10.02.2010 року) вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються, зокрема, з судового збору. За змістом ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.п. 1, 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі та позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Так, одним із предметів даного спору є поновлення на роботі. Окрім того, позивач віднесений до 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується копією посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 1986 році (категорія 2) (а.с. 70 т.1). Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при подачі даного позову відповідно до п.п. 1, 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню в рахунок держави судовий збір в розмірі 3 478,36 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial