Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

У червні 2016 року позивач звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом про стягнення компенсації за 1/2 частину автомобіля [NUMBER] що перебував в спільній сумісній власності подружжя. Вимоги мотивуються тим, що під час перебування у шлюбі з 12.10.2002 року по 09.02.2008 року, сторонами по справі за спільні кошти сім`ї було придбано у власність вищевказаний автомобіль. Після розірвання шлюбу, не маючі на те згоди позивача, здійснила відчуження спірного автомобіля, а кошти від продажу витратила на власний розсуд. Позивач посилаючись на норми ч. 1 ст. 60, ст. 68, ч. 1, 2 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 370 ЦК України, вважає, що відповідач, здійснивши відчуження вищевказаного автомобіля, порушила право позивача як співвласника на 1/2 частину даного майна, а тому відповідач має виплатити йому компенсацію вартості 1/2 частини вищевказаного автомобіля. З урахуванням уточнення розміру вимог (а.с. 100) позивач просив стягнути з відповідача 54110 грн. грошової компенсації. В судовому засідання позивач та його представник уточнені вимоги підтримали мотивуючи тими ж самими обставинами. Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечили, вказуючи, що позивач взнав чи міг взнати про відчуження автомобіля у серпні 2010 року коли до матеріалів цивільної справи № 2-49/11 (стороною в якій був [PERSON]П.) була долучена відповідна довідка МРЕВ ДАІ. Також сторона відповідача вказує, що [PERSON] мав майнові претензії до відповідача в зв'язку з чим ним був заявлений позов про визнання права власності та рішенням апеляційного суду Сумської області від 02 липня 2013 року за [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину автомобіля [PERSON] 814 D р.н. Також представник відповідача вказав, що висновок судової автотоварознавчої експертизи від 07 грудня 2016 року не може бути допустимим доказом для визначення ринкової вартості спірного автомобіля, оскільки експертом надані лише висновки щодо середньої ринкової вартості ідентичних автомобілив. Стороною відповідача заявлено також про застосування строків позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню враховуючи таке. Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, а згідно до частини 2 даної статті розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З рішення апеляційного суду Сумської області від 02 липня 2013 року (справа № 1819/133/12) вбачається встановленою обставина, що автомобіль [NUMBER] був зареєстрований за [PERSON] 01 березня 2007 року, а 28 березня 2008 року був знятий з обліку (а.с. 3 - 6). З цього ж рішення вбачається встановленим, що [PERSON] та [PERSON] з 12.10.2002 по 09.02.2008 перебували у шлюбі. Рішенням апеляційного суду Сумської області від 02 липня 2013 року також було встановлено, що на підставі біржової угоди № 0077 від 01.04.2009 року [PERSON] передала автомобіль «Меrcedes-Веns 814D» у власність [PERSON] Водночас, з резолютивної частини рішення апеляційного суду Сумської області від 02 липня 2013 року вбачається, що за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину автомобіля [PERSON] 814 D, державний номер [NUMBER]. Як вказує Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Відтак, суд виходить з того, що позивач у даній справі є співвласником вищевказаного автомобіля, тобто, є особою, яка в силу ч. 1 ст. 317 ЦК України має права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується вищевказаним рішенням апеляційного суду Сумської області від 02 липня 2013 року [PERSON] продала спірний автомобіль іншій особі, а тому відповідач не є співвласником автомобіля [PERSON] 814 D, державний номер [NUMBER]. Отже, посилання позивача на норму ч. 3 ст. 358 ЦК України є безпідставним. Крім того, позивач в даній справі міг би перетендувати на стягнення компенсації вартості своєї частки у випадку вибуття автомобіля зі спільної сумісної власності колишнього подружжя на підставі того чи іншого правочину. В даному випадку задоволення позову [PERSON] про стягнення з його колишньої дружини (колишнього співвласника майна) компенсації не припиняє його права власності на 1/2 частину автомобіля визнаного за ним рішенням апеляційного суду Сумської області від 02 липня 2013 року. Тобто, у випадку задоволення позову позивач, маючи право власності на 1/2 частину автомобіля та отримає грошову компенсацію, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. У своїй постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 Верховний Суд України вказує, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Як вбачається з пояснень сторін між ними неодноразово виникали спори з приводу права власності як на нерухоме так і на рухоме майно, набуте ними під час шлюбу. З цього приводу як [PERSON] так і [PERSON] неодноразово звертались до суду за захистом своїх прав. Так, з матеріалів цивільної справи № 1819/133/12 вбачається, що [PERSON] було заявлено зустрічний позов про визнання правочинів щодо відчуження спільного майна подружжя у вигляді автомобілів недійсним та визнання права власності на 1/2 частку в кожному з автомобілів. Відтак, звертаючись з таким позовом [PERSON] знав, що майно нажите у шлюбі з [PERSON] було предметом правочинів укладених [PERSON] з третіми особами, а тому посилання позивача на те, що про порушення своїх прав він довідався лише після ухвалення рішення суду апеляційної інстанції (02.07.2013) є необгрунтованим, адже особа з логічною очевидністю не може дізнатись про порушення своїх прав пізніше за час її ж звернення до суду за захистом таких порушених прав. Крім того, з копії довідки Шосткинського МРЕВ ДАІ УМВС України в Сумській області від 17 червня 2010 року, зареєстрованої в Шосткинському міськрайонному суду Сумської області 13 серпня 2010 року вбачається, що декілька автомобілів (в т.ч. спірний автомобіль) набутих за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] були зняті з реєстрації вже після розірвання шлюбу. Копія довідки була долучена до даної справи самим позивачем /а.с. 7/ як додаток до позовної заяви. Зі змісту такої довідки вбачається, що [PERSON], який був стороною по цивільній справі в якій дана довідка МРЕВ ДАІ була витребувана, міг дізнатись про порушення свого права власності на дані автомобілі ще в серпні 2010 року. З урахуванням викладеного суд вважає, що заява сторони позивача про застосування позовної давності є обгрунтованою.

Outcome: dismissed