Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

у травні 2015 позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та відповідачем 06.06.1981 року було укладено шлюб. В період шлюбу, 15.08.1995 року ними було придбано квартиру [ADDRESS]. 15.04.1997 року шлюб розірвано, однак вони продовжили проживати однією сімєю як подружжя у житловому будинку № 25 по вул. Геращенка у м.Полтаві, вести спільне господарство та за спільні кошти 28.12.2001 року придбали квартиру [ADDRESS]. 15.12.2010 року отримано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно на імя [PERSON], а саме на нежитлове приміщення кафе бар з літнім майданчиком в житловому будинку по вул. Комсомольській, 30 в м.Полтаві з окремим виходом, де він брав участь у створенні даного майна, отриманні та оплаті дозволів, розробці та впровадженні проекту, займався господарською діяльністю та його утриманням. Дане нежитлове приміщення було створено 15.12.2010 року із житлових квартир № 7 та № 8 вказаних вище, які було придбано в період шлюбу та проживання із відповідачем однією сімєю, а отже дане майно являється їхньою спільною сумісною власністю. У період спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, 28.09.2005 року за спільні кошти ними придбано квартиру № 4 по вул. Комсомольській в м. Полтаві, а отже вона також являється їхньою спільною сумісною власністю. 30 вересня 2014 року відповідач припинила проживати з ним однією сімєю без реєстрації шлюбу та виїхала з місця постійного проживання за адресою: [INFO]. З цього часу між ними виник спір відносно вказаного вище майна. Зокрема, вони не дійшли згоди щодо користування, розподілу прибутку, отриманого внаслідок проведення господарської діяльності у нежитловому приміщенні кафе барі з літнім майданчиком у житловому будинку по вул. Комсомольскій, 30 в м.Полтаві, користування квартирою № 4 по вул. Комсомольській в м.Полтаві. Саме із 30 вересня 2014 року він дізнався про порушення свого права. У звязку із цим, з урахуванням уточнених та збільшених повних вимог, позивач просив суд встановити факт проживання однією сімєю позивача та відповідача без реєстрації шлюбу із 15.04.1997 року по 30.09.2014 року; встановити факт придбання квартири № 8 по вул. Комсомольскій в м.Полтаві під час спільного проживання позивача та відповідача без реєстрації шлюбу за спільні кошти; визначити його ? частку у спільній частковій власності нежитлового приміщення кафе - бару з літнім майданчиком по вул. Комсомольскій, 30 в м.Полтаві, визнавши за ним право власності на ? частку цього нежитлового приміщення кафе бару з літнім майданчиком; визнати за ним право власності на ? частку квартири № 4 по вул. Комосомольскій в м.Полтаві. У судовому засідання представник позивача [PERSON] позов підтримав, просить його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечили проти задоволення позову, пояснивши, що спірне майно не являється спільним майном подружжя. З часу розлучення, 15.04.1997 року відповідач припинила шлюбні відносини з позивачем, спільного господарства з ним не вела[ADDRESS] та № 4 по вул. Комсомольській в м.Полтаві придбавалися виключно на кошти її та старшого сина [PERSON] Разом з останнім вона проводить підприємницьку діяльність у нежитловому приміщенні кафе барі з літнім майданчиком, розташованому у житловому будинку по вул. Комсомольскій, 30 в м.Полтаві, позивач будь якої участі у цьому не приймав та коштів на придбання майна та його утримання не надавав. Окрім цього, позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду, так як з часу розлучення він будь яких вимог з приводу поділу майна не заявляв. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази встановив наступне: сторони перебували у шлюбі із 06.06.1981 року по 15.04.1997 року, що підтверджено даними свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-КЕ № 036655, виданого 15.04.1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Октябрського райвиконкому м.Полтави. (Том 1 а.с.10). 15.08.1995 року між [PERSON], яка одночасно діяла як законний представник неповнолітніх [PERSON], [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі продажу, згідно якого продавець продала, а покупець купила квартиру [ADDRESS]. Даний договір 15.08.1997 року посвідчено державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори [PERSON] за № 7- 4615 та 09.01.1996 року за № 127 зареєстровано в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за [PERSON]. (Том 1 а.с. 13-14). 28.12.2001 року між [PERSON], яка одночасно діяла як законний представник неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі продажу, згідно якого продавці у рівних частках продали, а покупець купила квартиру [ADDRESS]. Даний договір 28.12.2001 року посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] (Том 1 а.с.15). 28.09.2005 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі - продажу, згідно якого продавець передала у власність, а покупець прийняла майно і сплатила обговорену грошову суму за квартиру [ADDRESS]. Даний договір 28.09.2005 року посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] (Том 1 а.с. 16). Згідно даних Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САС № 790234 від 15.12.2010 року, виданого Управлінням житлово комунального господарства нежитлові приміщення бар та кафе з літнім майданчиком в житловому будинку, А-3, загальною площею 100, 6 кв.м. по вул. Комсомольській, 30 в м. Полтаві на праві приватної власності зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради взамін договорів купівлі продажу, посвідчених 1-ю Полтавською держнотконторою 15.08.1995 року за № 7-4615; приватним нотаріусом Полтавського міськнотокругу [PERSON] 28.12.2001 № 13688. (Том 1 а.с.18). 16.12.2010 року нежитлові приміщення бар та кафе з літнім майданчиком в житловому будинку, А-3, загальною площею 100, 6 кв.м. по вул. Комсомольській, 30 в м. Полтаві зареєстровані в Приватному підприємстві Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності серії САС № 790234. (Том 1 а.с.19). 27.06.1997 року [PERSON] (дарувальник) та [PERSON], діючий за згодою матері [PERSON], [PERSON], яка діє як законний представник неповнолітнього сина [PERSON] (обдаровувані) уклали договір дарування, згідно якого дарувальник подарував, а обдаровувані прийняли у дар у рівних частках жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: вул. Геращенка, 25 в м.Полтаві. (Том 1 а.с.226). Згідно даних трудової книжки серії БТ - № 2486838, виданої 25.08.1978 року на імя [PERSON] останній із 01.04.1992 року працював на посаді директора ТОВ «ІГІС»; наказом ПР № 17 від 28.04.1995 року звільнений по переводу до ТОВ «Сіріус» згідно п. 5 ст. 36 КЗпП Української РСР; 05.05.1995 року призначений на посаду директора ТОВ «Сіріус» в порядку переводу з ТОВ «АГІС»; 27.12.2007 року звільнений у звязку із ліквідацією ТОВ «Сіріус» згідно ст. 10 п.1 КЗпП України. (Том 1 а.с.172). На запит суду отримано відповідь про те, що відділах державної реєстрації актів цивільного стану управлінь юстиції Полтавської області записів про шлюб [PERSON] та [PERSON] немає. ( Том 1 а.с.236). Згідно ч.2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права і обовязки. Встановлення факту спільного проживання має значення для захисту матеріальних інтересів осіб, які спільно проживають з огляду на положення ст. 74 СК України, якою визначено, що якщо чоловік і жінка проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Таким чином, у звязку із прийняттям та введенням в дію із 01.01.2004 року Сімейного кодексу України дана стаття вперше закріпила юридичну природу відносинам між чоловіком і жінкою, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі. Встановлення факту спільного проживання має значення для захисту матеріальних інтересів осіб, які спільно проживають однією сімєю. Таким чином у судовому засіданні судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 06.06.1981 року. У шлюбі народилися два сини: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 15.04.1997 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджено свідоцтвом про його розірвання, вказаним вище. При цьому, доводи позивача в тій частині, що сторони відразу після розірвання шлюбу, а саме із 16.04.1997 року фактично не припинили шлюбних відносин та продовжили проживати однією сімєю без реєстрації шлюбі узгоджуються з матеріалами справи. Так, судом встановлено, що сторони із 09.09.1987 року мають реєстрацію місця проживання: за адресою: вул. Геращенка,25 в м.Полтаві та постійно проживали у даному житловому будинку. При цьому, факт дарування даного будинку 20.06.1997 року відповідачем своїм синам у рівних частках не змінив режим спільного проживання сторін у ньому, так як в даному будинку постійно жили як останні, так і їхні діти. Сторонами не заперечується, що 30 вересні 2014 року відповідач припинила проживати у даному житловому будинку та виїхала зі свого місця проживання. У судовому засіданні допитані як свідки [PERSON], [PERSON], які пояснили, що являються сусідами [PERSON] та [PERSON], які проживали за адресою: [INFO]. Останніх знають як подружжя і завжди сприймали їх як сімю, оскільки ті постійно проживали у будинку за вказаною адресою, разом вели спільне господарство, доглядали за будинком, виховували двох дітей. При цьому будинок не розділений на двох господарів, має спільне подвіря. Натомість свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] показали, що не вважали [PERSON] та [PERSON] такими,що проживали однією сімєю та вели спільне господарство. Оскільки при приході у будинок вони бачили, що кожен із них мав своє майно, окремі кімнати. Саме відповідач придбавала майно, в тому числі кафе бар з літнім майданчиком, де займалася господарською діяльністю, у чому їй допомагав син [PERSON]. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що являється сином позивача і відповідача. З часу розлучення, його батьки продовжили проживати у будинку за адресою: вул. Геращенка, 25 в м.Полтаві. Він не вважає своїх батьків такими, що проживали однією сімєю, оскільки кожен із них жив своїм життям, вів окреме господарство. Його мати сама придбала квартири № 8 та 4 по вул. Комсомольській, 30 в м.Полтаві та у 2010 році створила кафе бар з літнім майданчиком, після чого здала йому його в оренду, де він в даний час проводить свою підприємницьку діяльність. Однак, проаналізувавши доводи свідків, суд вважає такими, що заслуговують на увагу саме показання свідків [PERSON], [PERSON], оскільки вони узгоджуються з іншими матеріалами справи. Так, слід взяти до уваги той факт, що відповідач з часу розлучення, а саме із 15.04.1997 року залишилася проживати у житловому будинку за адресою: вул. Геращенка, 25 в м.Полтава, де також проживав відповідач [PERSON] та їхні діти: [PERSON] та [PERSON], які на час розлучення були неповнолітніми. При чому, на час розлучення відповідач була забезпечена житлом, а саме була наявна квартира [ADDRESS], яка придбана у шлюбі 15.08.1995 року та в подальшому придбано 28.01.2001 року квартиру [ADDRESS] та 28.09.2005 року квартира [ADDRESS]. Однак, позивач внаслідок розірвання шлюбу не змінила свого місця проживання, продовжила проживати в одному будинку із позивачем та дітьми за адресою: вул. Геращенка, 25 в м.Полтаві. За час проживання у даному будинку сторони не встановлювали порядок користування ним та вони вели спільне господарство та догляд за територією, прилеглою до нього. В матеріалах цивільної справи № 554/18752/14 ц наявні копії фото, на яких позивач та відповідач разом проводять дозвілля, датовані 2001 та 2007 роком ( а.с.15). З цих причин суд відноситься критично до показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині того, що сторони не проживали з часу розлучення однією сімєю та не вели спільне господарство, так як у судовому засіданні свідки висловлювали свої припущення з цього приводу, так як були обізнані про те, що між сторонами мали місце неприязнені відносини. Окрім цього, свідок [PERSON] вказала на факт спільного відпочинку сторін на морі. При цьому, свідок [PERSON] є зацікавленим в результатах розгляду справи, так як в даний час в орендованому ним нежитловому приміщенні кафе барі з літнім майданчиком проводить свою підприємницьку діяльність. Таким чином, проаналізувавши матеріали справи та надані докази суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу 15.04.1997 року сторони продовжили спільно проживати як сімя, а саме надавали взаємну матеріальну допомогу та підтримку один одному, спільно виховували дітей, мало місце взаємне визнання та виявлення подружніх відносин перед третіми особами, вели спільне господарство до 30.09.2014 року, в іншому шлюбі не перебували. Однак, приймаючи до уваги, що Сімейний кодекс України, який у правовому полі врегулював відносини між особами, які проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, вступив у дію 01.01.2004 року, то суд приходить до часткового задоволення позовних вимог позивача, а саме вважає за необхідне встановити факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу за період часу із 01.01.2004 року по 30.09.2014 року. Відповідно до ст.ст. 22, 23, 28, 29 КпШС, ст.ст. 16,17 Закону України «Про власність», ст.ст.112,118 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяли на час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі та придбання квартири № 7 по вул. Комсомольській в м.Полтаві, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Сторонами не заперечується, що квартира № 7 по вул. Комосомольській в м.Полтаві була придбана ними 28.09.1995 року, а тому під час перебування їх шлюбі, а отже являється їхньою спільною сумісною власністю. Відповідно до розяснень п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних відносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила ст. 22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовуються. У відповідності до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення спірних відносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Ч. 2 ст.112 ЦК Української РСР ( в редакції 1963 року) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Із матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу сторони проживали разом однією сімєю, вели спільне господарство, позивач був працевлаштований в ТОВ «Сіріус», а отже квартира № 8 по вул. Комсомольській в м.Полтаві була придбана на підставі їхньої спільної праці. Ст. 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, що\~\~визначає право спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сімєю без реєстрації шлюбу тягне за собою визнання\~\~права спільної сумісної власності на майно,\~\~набуте ними за час спільного проживання. У 2010 році шляхом суміщення квартири № 7 і 8 по вул. Комсомольській в м.Полтаві було створено нежитлове приміщення кафе бар з літнім майданчиком з окремим виходом, розташоване у житловому будинку за адресою: м.Полтава, вул. Комсомольська, 30 в м.Полтаві. В матеріалах справи наявна проектно погоджувальна документація щодо переводу із житлових в нежитлові квартир № 7 та № 8 по вул. Комсомольській в м.Полтаві та створення на їх підставі нежитлового приміщення кафе бару з літнім майданчиком, який розташований у житловому будинку за вказаною адресою з окремим виходом, в тому числі технічний паспорт від 19.03.2010 року, виданий на імя [PERSON] ( Том 1 а.с.20-23), проект відведення та технічна документація на земельну ділянку під дане приміщення (Том 1 а.с.24-28,29, 30-31, 33, 34, 35-40). Окрім цього, на а.с.174, 175 тому 1 наявний акт № СУ 0000089 здачі прийняття робіт (надання послуг), згідно якого представники замовника [PERSON] з одного боку та представник виконавця ПП «Центр Сервіс» [PERSON]Ю з іншого боку склали акт про те, що виконавцем на період 2002 та 2003 роках були проведені роботи по капітального ремонту приміщення з добудовою для літнього майданчика за адресою: Комосомольська, 30 в [ADDRESS], кв.8. Роботи виконавцем виконано вчасно та якісно, замовник роботи прийняв. Сторони претензій одна до одної не мають. На а.с. 176,177, 180, 181, 182, 184, 220, 202, 204, 205, 206,207, 208, 210, 211, 212 тому 1 наявна документація, повязана з отриманням дозволів та підготовці вихідних даних на проектування і обладнання кафе бару по вул. Комсомольській, 30 в м.Полтаві, які хоч і складені від імені відповідача [PERSON], однак також підписані позивачем [PERSON] Окрім цього, на а.с.190 тому 1 наявне погодження № 743від 28.02.2003 року, згідно якого подана проектно кошторисна документація відповідає вимогам ДБН.2.2- 3.97 «Склад, порядок розроблення, погодження, затвердження проектної документації для будівництва», з яким до контролюючих органів звертався позивач [PERSON] Акт Державної технічної комісії про приймання в експлуатацію бару кафе з літнім майданчиком, обладнаного у квартирах № 7 і № 8 з влаштованим окремим входом в житловому будинку по вул. Комсомольській № 30 в м.Полтаві отримано [PERSON] Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира № 8 і № 7 по вул. Комсомольській в м.Полтаві являються спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] з підстав, викладених вище. При цьому, в період проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу сторін, із даних квартир було новостворено кафе бар з літнім майданчиком, який розташований у житловому будинку за адресою: вул. Комсомольська, 30 в м.Полтаві, про що видано Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САС № 7902 від 15.12.2010 року. Окрім цього, 28.09.2005 року було придбано квартиру [ADDRESS], а в період спільного проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу. Згідно ч.ч.1,3 ст. 60 ЦПК Україна кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, у судовому засіданні судом дослідженні докази, які дають підстави вважати, що нежитлове приміщення кафе бар з літнім майданчиком, розташованого за адресою: вул. Комсомольська, 30 в м.Полтаві та квартира № 4 по вул. Комсомольській в м.Полтаві придбані сторонами у період їх проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, за спільні кошти. При цьому, відповідач не надала доказів, які б підтверджували придбання виключно нею квартири № 8 та квартири № 4 по вул. Комсомольській в м.Полтаві. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога позивача в частині встановлення факту придбання квартири [ADDRESS] під час спільного проживання [PERSON] та [PERSON], які не перебували у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, внаслідок спільної праці підлягає до задоволення. Згідно частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, суд вважає за необхідне визначити ? частку [PERSON] у праві спільної власності нежитлового приміщення з літнім майданчиком, розташованого за адресою: вул. Комсомольська, 30 в м.Полтаві, визнавши за позивачем право власності на ? частку цього нежитлового приміщення. З цих же підстав необхідно визнати за [PERSON] право власності на ? частку квартири № 4 по вул. Комсомольскій в м.Полтаві як на спільне майно сторін. У судовому засіданні відповідач заявила про пропущення позивачем трирічного строку для звернення до суду, який розпочався після розірвання шлюбу, тобто 15.04.1997 року, а отже закінчився 15.04.2000 року. Відповідно до ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на час виникнення спірних відносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Ст. 76 цього Кодексу встановлено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася про порушення свого права. Згідно ч. 3 ст.29 КпШС для вимоги про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, встановлений трирічний строку позовної давності. Сплив позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови у позові (ч.1 ст. 80 ЦК Української РСР). Відповідно до ст.75 ЦК України ( в редакції 1963 року) позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Так, квартира № 7 по вул. Комсомольскій в м.Полтаві є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки була придбана ними під час перебування у шлюбі. Однак, після розірвання шлюбу 15.04.1997 року сторони продовжили проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу до 30.09.2014 року. Тому до даних правовідносин слід застосувати ст. 256 ЦК України, згідно якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, суд приходить до висновку, що про порушення свого право позивач дізнався 30.09.2014 року, а тому строк позовної давності для звернення до суду ним не пропущено. На підставі викладеного позов підлягає до часткового задоволення. Судові витрати суд вирішує у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, а тому із відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 4872 грн.

Outcome: partial