Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

У травні 2016 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 2001 року. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON], 2005 року народження, та [PERSON], 2009 року народження. Сімейне життя з [PERSON] не склалось, в них постійно виникають сварки. Тому вона подала позов про розірвання шлюбу. За час шлюбу ними нажите спільне майно: квартира в [ADDRESS]; грошові вклади в ПАТ «ПроКредитБанк» від 07 жовтня 2013 року, від 27 серпня 2015 року, від 08 вересня 2015 року, в ПАТ «Укрсоцбанк» від 22 червня 2015 року, в ПАТ «Укргазбанк» від 10 липня 2015 року. Добровільно розділити майно не можуть. Просила суд визнати за нею право власності на ? частину: квартири, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]; грошових вкладів в ПАТ «ПроКредитБанк» від 07 жовтня 2013 року, від 27 серпня 2015 року, від 08 вересня 2015 року, в ПАТ «Укрсоцбанк» від 22 червня 2015 року, в ПАТ «Укргазбанк» від 10 липня 2015 року; визнати за [PERSON] право власності на ? частину: квартири, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]; грошових вкладів в ПАТ «ПроКредитБанк» від 07 жовтня 2013 року, від 27 серпня 2015 року, від 08 вересня 2015 року, в ПАТ «Укрсоцбанк» від 22 червня 2015 року, в ПАТ «Укргазбанк» від 10 липня 2015 року; судові витрати покласти на відповідача. При розгляді справи позивачка позовні вимоги збільшила. Вказала, що після припинення шлюбних відносин неповнолітні діти залишились проживати разом з нею та знаходяться на її утриманні. Розмір аліментів, які сплачує відповідач є недостатнім, тому її частка в спільному майні має бути збільшена. Остаточно просила суд визнати за нею право власності на 2/3 частини: квартири, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]; грошових вкладів в ПАТ «ПроКредитБанк» від 07 жовтня 2013 року, від 27 серпня 2015 року, від 08 вересня 2015 року, в ПАТ «Укрсоцбанк» від 22 червня 2015 року, в ПАТ «Укргазбанк» від 10 липня 2015 року; визнати за [PERSON] право власності на 1\\3 частину: квартири, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]; грошових вкладів в ПАТ «ПроКредитБанк» від 07 жовтня 2013 року, від 27 серпня 2015 року, від 08 вересня 2015 року, в ПАТ «Укрсоцбанк» від 22 червня 2015 року, в ПАТ «Укргазбанк» від 10 липня 2015 року; судові витрати покласти на відповідача. При розгляді справи відповідач [PERSON] подав зустрічний позов. Свої вимоги обґрунтовував тим, що спірне майно набуте подружжям за час перебування в зареєстрованому шлюбі. Разом з тим, дане майно придбане лише за його особисті кошти, тому не може бути визнане спільною сумісною власністю подружжя. Кошти на придбання майна та здійснення вкладів в банки робились за рахунок подарованих коштів, які йому особисто переказував його батько на загальну суму 493 782,65 грн. Всі його намагання вирішити спір мирним шляхом та укладення договору дарування квартири на дітей, [PERSON] не погоджувала, що свідчить про її навмисне намагання заволодіти майном, участі в придбанні якого вона не брала. Враховуючи, що майно придбане за його особисті кошти, тому воно є його приватною власністю. На час розгляду справи всі грошові вклади є закриті, крім двох валютних вкладів в ПАТ «Укргазбанк» та в ПАТ «Укрсоцбанк». Просив суд визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]; грошові вклади в ПАТ «Укрсоцбанк» від 22 червня 2015 року, в ПАТ «Укргазбанк» від 10 липня 2015 року. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що після народження дітей вона не працювала та займалась вихованням дітей, веденням домашнього господарства. Кошти для купівлі квартири вони складали за час спільного проживання з зароблених коштів. Оскільки при оформленні договору відповідач бажав оформити саме на себе, а вони проживали разом, тому жодних заперечень вона не мала. Щодо укладення депозитних договорів по вкладах, то ці питання вирішував і контролював відповідач, а вона йому цілком довіряла. Батько відповідача дійсно переказував грошові кошти протягом їхнього спільного проживання, але це були досить незначні суми та вони витрачались на поточні потреби і не використовувались для купівлі спірної кватири та здійснення вкладів. Просили задоволити позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні відповідач та його представник зустрічний позов підтримали в повному обсязі. Суду пояснили, що його батько здійснював перекази грошей на його ім'я, тому це фактично є договори дарування грошових коштів. Дані кошти він почав складати ще з 2006 року. Нотаріальні договори з батьком не укладав, так як не знав про таку форму правочину та це були родинні відносини, що не потребувало оформлення договору. Договір купівлі квартири також не міг бути укладений на його батька, оскільки останній є громадянином іншої держави, що ускладнювало оформлення. Отримані грошові перекази він вкладав на депозити в банку. В даний час є лише два депозити в ПАТ «Укрсоцбанк» та ПАТ «Укргазбанк». Тому спірне майно є його особистою власністю. За час їх спільного проживання певний час [PERSON] також заробляла кошти, але витрачала їх лише на власні потреби. Також вказали, що відповідач сплачує аліменти та бере участь в утриманні та вихованні дітей, тому дана обставина не може бути врахована судом при постановленні рішення. Просили суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] та задоволити зустрічний позов в повному обсязі. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] слід задоволити частково, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 03 листопада 2001 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Мінського районного управління юстиції в м. Києві. Від спільного проживання сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 04 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу майнових прав №Т10к1/83 на об'єкт нерухомості, що знаходяться за будівельною адресою: [ADDRESS]. Внесення коштів за квартиру підтверджено відповідними актами. Право власності на квартиру зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 квітня 2016 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клименко Д.Б., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №60633070 від 03 червня 2016 року. 10 липня 2015 року між ПАТ «Укргазбанк» та [PERSON] укладено депозитний договір №102/07/15/0045 про розміщення в банку тимчасово вільних коштів в розмірі 9000 доларів США. Внесення коштів підтверджено квитанцією від 10 липня 2015 року на суму 9 000 дол. США, що еквівалентно 196 633,56 грн. 22 червня 2015 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено депозитний договір №26353011630919 про розміщення в банку тимчасово вільних коштів в розмірі 9000 доларів США. Внесення коштів підтверджено випискою по особовому рахунку. З поданих сторонами виписок встановлено, що грошові вклади в ПАТ «ПроКредитБанк» від 07 жовтня 2013 року, від 27 серпня 2015 року, від 08 вересня 2015 року на час розгляду справи відсутні. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на ча,с розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Оскільки спірна квартира придбана, а грошові вклади розміщені сторонами за час перебування в зареєстрованому шлюбі, тому суд вважає дане майно спільною сумісною власністю подружжя. У задоволенні вимоги про поділ грошових вкладів в ПАТ «ПроКредитБанк» від 07 жовтня 2013 року, від 27 серпня 2015 року, від 08 вересня 2015 року суд відмовляє, оскільки позивачем не доведено наявність даних вкладів на час розгляду справи в суді. Суд критично оцінює пояснення відповідача [PERSON], що в придбання вищевказаного майна були вкладені лише його особисті кошти, так як належних та допустимих доказів цим обставинам суду не подано. За ст.ст. 717, 718 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Також чинним законодавством встановлена форма договору дарування. Так, ст.. 719 ЦК України передбачено, що договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. На підтвердження своїх доводів відповідач надав суду письмовий договір дарування грошових коштів, розписки про дарування коштів, виписки про перерахунок коштів, що вважали фактично договором дарування грошових коштів. Дані докази суд до уваги не бере, оскільки договір дарування грошових коштів має бути не лише укладений в письмовій формі, але й підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, оскільки їх розмір перевищує встановлені законодавчі обмеження. За ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Пояснення відповідача [PERSON], нотаріально посвідчена заява [PERSON] не може підтверджувати укладення договору дарування відповідно до вимог цивільного законодавства. При цьому судом не встановлено жодних перешкод для нотаріального посвідчення такого правочину або ухилення однієї із сторін від такого укладення. Тому доводи за зустрічними позовом в цій частині суд вважає необґрунтованими та не доведеними належними та допустимими доказами, що є підставою для відмови в задоволенні зустрічного позову. За ч.2,3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 квітня 2016 року з [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини заробітку з 26 лютого 2016 року і до досягнення дітьми повноліття. З пояснень сторін встановлено, що після розірвання шлюбу неповнолітні діти залишились проживати разом з позивачкою, перебувають на її утриманні, аліменти відповідач сплачує. Разом з тим, позивачем не подано доказів того, що відповідач не виконує рішення суду та не сплачує аліменти у стягненому судом розмірі, не подано доказів щодо розміру заборгованості по сплаті аліментів. Крім того, не подано доказів і того, що розмір присуджених аліментів є недостатнім для утримання дітей. Враховуючи дані обставини, при визначенні часток подружжя суд не знаходиться обґрунтованих підстав для відступу від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, визначає частку [PERSON] - 1/2 частина і [PERSON] - 1/2 частина. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданих позовів.

Outcome: dismissed