Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

У травні 2016р. [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона перебувала у шлюбі, зареєстрованому 19 вересня 2009р. Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №758. Від шлюбу у сторін є неповнолітній син [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 березня 2015 року шлюб між сторонами був розірваний. Крім того, заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 липня 2016 року було визначено місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] разом з матірю. Позивачка зазначала, що за час шлюбу, а саме 26 листопада 2009 року вони з відповідачем за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 26 листопада 2009року придбали в рівних частках квартиру [ADDRESS], загальною площею 38,7 кв.м. Вказувала, що після розлучення вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, а саме вищевказаної квартири, яка є обєктом спільної сумісної власності подружжя, так як спільне користування спірною квартирою з відповідачем неможливе. Зазначала, що відповідач не заперечує проти отримання грошової компенсації за частину квартири, яка належить йому на праві власності, але не згоден щодо розміру грошової компенсації. В результаті нею була проведена незалежна ринкова грошова оцінка спірної квартири. Згідно звіту незалежної ринкової грошової оцінки від 01 липня 2015 року вартість ? частини однокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 38,7 кв.м. складає 247627,00 грн., що еквівалентно 11789,00 доларів США. Стверджувала, що 19 жовтня 2015 р. вона внесла на депозитний рахунок Малиновського районного суду м. Одеси грошові кошти в розмірі 247627,00 грн. за ? частину вищевказаної квартири. Крім того, зазначала, що відповідач є єдиною дитиною у своїй родині та до шлюбу проживав разом з батьками у приватному будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Посилаючись на вказані обставини та вимоги ст.365 ЦК України, позивачка просила суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 38,7 кв.м., припинити право власності [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS], здійснити на її імя державну реєстрацію права власності на вищезазначену квартиру, стягнути з неї на користь [PERSON] грошову компенсацію, що становить ? частину вартості квартири [ADDRESS] в розмірі 338536,50 грн. та стягнути з відповідача на її користь витрати за проведення незалежної ринкової вартості квартири в розмірі 700,00 грн. та судовий збір в розмірі 2476,27 грн. Представник позивача, діюча за ордером від 20.10.2014р. та угодою від 20.10.2014р. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та розглянути справу в порядку заочного провадження, у звязку з систематичною неявкою відповідача в судові засідання, про що надала відповідну заяву (а.с.42,43). Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України (а.с.16). Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з неявкою відповідача та неповідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи позивача, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 8 Сімейного кодексу України, та главою 26 книги третій ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 19 вересня 2009р. Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №758, що підтверджується заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 березня 2015 року (а.с. 40) . Від шлюбу у сторін є неповнолітній син [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 березня 2015 року шлюб між сторонами був розірваний (а.с.40). З змісту позовної заяви вбачається, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 липня 2016 року було визначено місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] разом з матірю (а.с.4). Судом встановлено, що в період шлюбу сторони за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 26 листопада 2009року придбали в рівних частках квартиру [ADDRESS], загальною площею 38,7 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу від 26 листопада 2009р., який укладено на імя [PERSON] та [PERSON] (а.с.31). Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу від 26 листопада 2009року квартира [ADDRESS], належить сторонам у справі в рівних частках по ? частини. 17 грудня 2009р. право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS], було зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.33). Отже вказана квартира була придбана сторонами у період шлюбу для сімї за їх спільні кошти і є спільною частковою власністю. Матеріалами справи встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований в [INFO], що підтверджується довідкою від 09.06.2016 року (а.с.50). З пояснень представника позивача в судовому засіданні вбачається, що відповідач зареєстрований та проживає в спірній квартирі, а позивачка разом з сином проживає на зйомній квартирі, оскільки відповідач перешкоджає їй з дитиною в користуванні та розпорядженні частиною квартири, яка належить їй на праві власності. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачка зверталася до суду з позовом про вселення в спірну квартиру. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на день розгляду справи є єдиним місцем проживання відповідача, іншого житла останній не має. Даний факт не спростовується ні матеріалами справи, ні поясненнями представника позивача. Посилання позивачки в позовній заяві на те, що відповідач до укладення шлюбу проживав з батьками у приватному будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], суд не приймає до уваги, оскільки матеріали справи не містят доказів того, що відповідач проживає за вказаною адресою та даний будинок належить йому на праві власності. Дані твердження спростовуються також поясненнями представника позивача та адресною довідкою, відповідно до яких відповідач зареєстрований та проживає в спірній квартирі. Відповідно до технічного паспорта від 16.11.2009 року квартира [ADDRESS] складається з однієї житлової кімнати площею 18,5 кв.м., кухні площею 10,9 кв.м., санвузла площею 2,9 кв.м., коридору площею 6,4 кв.м., загальною площею 38,7 кв.м., житловою 18,5 кв.м. (а.с.29-30). Отже, спірну квартиру не можливо поділити та виділити в натурі частки сторін у праві власності на квартиру. Згідно звіту незалежної ринкової грошової оцінки від 01 липня 2015 року вартість ? частини однокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 38,7 кв.м. складає 247627,00 грн., що еквівалентно 11789,00 доларів США (а.с.12-36). Судом встановлено, що 19 жовтня 2015 року позивачка внесла на депозитний рахунок Державної судової адміністрації в Одеської області 247627,00 грн., що складає вартість ? частини квартири [ADDRESS] (а.с.3). Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу згідно ст.68 СК України не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. З розяснень п.23 Постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Пунктом 30 вказаної вище Постанови передбачено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідністю взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. Згідно ст. 60, ч.1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, пята статті 71 СК України). У разі недосягнення такої згоди між подружжям може застосовуватися стаття 365 ЦК України за наявності для цього відповідних підстав і суд може присудити одному з подружжя річ у натурі, а іншому грошову компенсацію з підстав, передбачених цією статтею. Судом встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо розподілу спірної квартири, яка належить їм на праві спільної часткової власності. Посилання позивачки на те, що відповідач згоден на отримання грошової компенсації за свою частку в квартирі, але не згоден з пропонованим йому розміром компенсації, не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідач не був присутнім в судових засіданнях. Частиною першою статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Таким чином, положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників відповідачів по справі. При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Судом встановлено, що спірна однокімнатна квартира є спільною частковою власністю колишнього подружжя [PERSON], належна відповідачу частка не може бути виділена в натурі; між сторонами наявні неприязні стосунки, що унеможливлює спільне володіння та користування квартирою. При цьому, судом також встановлено, що частка відповідача у в праві власності на спірну квартиру не є незначною, оскільки йому належить ? її частина, іншого житла, яке б належало відповідачу на праві власності відсутнє, що свідчить про його не забезпеченість іншим житлом. Тому за думкою суду позбавлення відповідача права на частку у спірній квартирі завдасть йому істотної шкоди, оскільки його частку у цій квартирі не можна вважати незначною, а квартира є його єдиним та постійним місцем проживання. З правового висновку зазначеного у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року, вбачається, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених пунктами 13 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника і членам його сімї, а також у разі попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Відповідно до ст.2 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» бездомність - соціальне становище людини, зумовлене відсутністю в неї будь-якого житла, призначеного та придатного для проживання. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Відповідачем не було надано до суду жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядився на свій розсуд. За таких обставин суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі, оскільки суд не має правових підстав залишити особу без права власності та житла, та зробити людину бездомною. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 3027,47грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду (а.с.). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки в задоволенні позовних вимог судом було відмовлено, то судові витрати не відшкодуваються. На підставі ст.ст.15,16, 365 ЦК України, ст.ст. 69,70,71 СК України,

Outcome: dismissed