Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

У травні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , власником якого є позивач. На обґрунтування позову вказала, що у вищевказаному будинку на даний момент зареєстроване місце проживання [PERSON] , який постійно проживає в іншому житлі та не мешкає у вказаному будинку більше одного року, з квітня 2019 року. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, але представник позивача надав до суду заяву в якій просив суд розглядати справу у їх відсутність та вказав, що позовні вимоги підтримує повністю та проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ст.ст. 279, 280, 281 ЦПК України судом проводиться заочний розгляд справи у загальному порядку. Відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позовної заяви, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку розташованим за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.03.2015 №35404553. Відповідач зареєстрований у вказаному будинку, але не проживає в ньому з квітня 2019 року, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї [PERSON] від 20.05.2020 року. Спільного побуту з позивачем відповідач не веде. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Таким чином, позивачі як співвласники житлового будинку, мають право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм належним майном на свій розсуд, і мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні своїх прав, а відповідач в свою чергу порушує право позивачів. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання регулюються спеціальним нормативно-правовим актом, а саме: Законом України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за нормами ст. 7 якого, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до правової позиції ВС/КЦС,справа № 357/7940/16-ц, 27.02.19, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Отже суд встановив, що позивач бажає визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у зв`язку з тим, що відповідач порушує право позивача на вільне розпорядження її майном. Таким чином позивач позбавлений права вільно, на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, що є порушенням її права власності. Суд вважає, що реєстрація відповідача у зазначеному будинку перешкоджає власниці будинку у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із статтями 10, 60ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірному будинку більше одного року. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки відповідач втратив право користування житловим будинком та добровільно не здійснює дії щодо зняття з реєстрації свого місця проживання, що обмежує позивача у розпорядженні належним їй будинком. Відповідно до ч.1 ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума сплаченого судового збору в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved