Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19 травня 2015 року на його картковий рахунок були зроблені два перекази в сумі 30000 грн та 5000 грн. В той же день він зняв готівку в банкоматі в сумі 5000 грн. В подальшому банківською карткою не користувався та наприкінці 2016 року її загубив. 3 травня 2019 року позивач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою, в якій просив перерахувати з карткового рахунку № [NUMBER] на картковий рахунок № [NUMBER] , відкритих на ім`я [PERSON] , суму в розмірі 30 000 грн. Однак відповідач не виконав його розпорядження та не повідомив позивача про причини відмови. Посилаючись на викладене позивач просив зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» виконати умови банківського рахунку та перерахувати з карткового рахунку № [NUMBER] на картковий рахунок № [NUMBER] відкритих на ім`я [PERSON] грошові кошти в сумі 30 000 грн. Ухвалою судді від 04 червня 2019 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 18 червня 2019 року від позивача надійшли матеріали на усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді від 19 червня 2019 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (виклику) сторін. 15 липня 2019 року до суду подано відзив на позов, у якому відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що 14 жовтня 2011 року сторони уклали кредитний договір, за умовами якого позивач отримав кредит в сумі 8000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості. Під час звернення позивача до банку йому було надано відповідь про те, що кошти були направлені на погашення заборгованості за кредитним договором б\\н від 14 жовтня 2011 року. Зазначені умови, за якими банк має право перерахувати кошти позивача на погашення кредиту передбачені Умовами і Правилами надання банківських послуг, затверджених наказом №СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті,що підтверджується підписом позивача у заяві про приєднання до Умовам і Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Посилаючись на викладене відповідач просив про відмову в задоволенні позову. У серпні 2019 року від позивача надійшли пояснення на відзив, в яких позивач зазначає, що рішенням Сколівського районного суду Львівської області з позивача на користь відповідача за кредитним договором, укладеним між сторонами 14 жовтня 2011 року стягнуто 18672,69 грн та 243 грн судового збору із розстрочкою платежу по 778 грн на місяць. Тому відповідач не мав права списувати належні позивачу кошти. 02 жовтня 2019 року від представника позивача надійшла заява про застосування позовної давності. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засідання проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні вимог та застосувати позовну давність. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача та заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 14 жовтня 2011 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. При цьому, 19 травня 2015 року на картковий рахунок позивача в АТ КБ «Приватбанк» були зроблені грошові перекази в розмірі 30 000 грн та 5 000 грн, в той же день позивач зняв готівкою в банкоматі 5 000 грн. 3 травня 2019 року позивач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» із заявою, в якій просив перерахувати з карткового рахунку № [NUMBER] на картковий рахунок № [NUMBER] , відкритих на ім`я [PERSON] , суму в розмірі 30 000 грн. Рішенням Сколівського районного суду Львівської області з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 14 жовтня 2011 року стягнуто 18672,69 грн та 243 грн судового збору із розстрочкою платежу по 778 грн на місяць. Відповідно до ст. 256 ЦК України під поняттям позовна давність розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, вказане поняття - це певний період у часі зі спливом якого у кредитора зникає можливість захистити своє право у судовому порядку. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ст. 259 ЦК України, сторони у випадку додержання письмової форми договору, можуть за своєю домовленості збільшити строк позовної давності, однак не можуть скорочувати законодавчо встановлені строки. За загальним принципом проголошеним частини першої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто законодавець заклав презумпцію обізнаності кредитора про його порушення прав, таким чином обов`язок доказування необізнаності покладено на кредитора. Під зупиненням строку позовної давності розуміється зупинення його обрахування під час існування певних обставин передбачених ст. 263 ЦК України, після припинення яких продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. У випадку вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку та у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач строк позовної давності переривається та його перебіг починається заново, як це передбачено ст. 264 ЦК України. Із спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, що закріплено положеннями статті 266 ЦК України. За приписами частини першої статті 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу, а саме, передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом 21 травня 2019 року, проте кошти, які він просить перерахувати на свій рахунок надійшли 19 травня 2015 року. Тобто на час звернення позивача до суду з позовом (21 травня 2019 року) у справі, строк позовної давності сплив. Переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу, як зазначив в ухвалі від 23 вересня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у справі № 6-18668св15. Відповідно до частини третьої ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Законодавець не наводить прикладів підстав через які суд може визнати поважними причини пропущення строку позовної давності, таким чином суд самостійно оцінює кожні обставини на предмет поважності. За таких обставин, враховуючи викладене, суд вважає, що позивач пропустив позовну давність, в зв`язку з чим заява відповідача про застосування позовної давності підлягає задоволенню, а тому, у задоволенні позову слід відмовити. На підставі обставин, встановлених судом, що мають юридичне значення, та

Outcome: dismissed