Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-18 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з цим позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації. Позивач мотивувала свої вимоги тим, що [INFO] на шпальтах газети « 33-й канал», а саме у випуску [NUMBER], була опублікована стаття «[INFO]» громадянки [PERSON], яка є відповідачем у справі. В даній статті відповідач звинувачує позивача - директора КП «Центральний ринок» [PERSON] в хабарництві. Зі слів [PERSON] «підприємці ... спонсорську «подяку» кладуть до кишені [PERSON]», «..більше 20 чоловік сплачують таксу директору ринку за нелегальну торгівлю» та іншу недостовірну інформацію. Розповсюдження через пресу даної недостовірної інформації, на думку позивача, порочить її честь, гідність та ділову репутацію. В зв'язку із вищевикладеним, позивач просить зобов'язати відповідача спростувати поширену недостовірну інформацію згідно встановлених вимог чинного законодавства України та стягнути з відповідача компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 10000 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Наголосив, що слід визнати інформацію викладену в газеті не достовірною, зокрема наступні твердження : «Їх підприємці монтують за власний рахунок, а спонсорську «подяку» кладуть до кишені [PERSON]», «…більше 20 чоловік сплачують таксу директору ринку за нелегальну торгівлю», оскільки вона не достовірна та нічим не доведена. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, вказала, що інформація, яка надрукована в газеті « 33 канал», у статті «[INFO]» є правдивою та відповідає дійсності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, редакція Вінницької незалежної газети « 33-й канал», будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування В судовому засіданні встановлено, що відповідачем [PERSON] у номері [NUMBER] Вінницької незалежної газети « 33 канал» на аркуші 18 була опублікована стаття під назвою «[INFO]». Зокрема, зі змісту статті вбачається, що підприємці монтують за власний рахунок «ракушки відкритого типу» та магазини, а спонсорську «подяку» кладуть до кишені [PERSON]. Також у статті вказано, що «більше 20-ти чоловік сплачують таксу директору ринку за нелегальну торгівлю». Тобто такими твердженнями [PERSON] вказує на неправомірні дії [PERSON] Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до ст.ст. 94,277 ЦК України, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до частини 1 пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. З цього випливає, що тягар доказування достовірності негативної інформації про позивача покладається на відповідача, в даному випадку на відповідача [PERSON], а на позивача покладено лише обов'язок доказування факту поширення такої інформації відповідачем. Цей висновок узгоджується з приписом абзацу першого частини другої статті 302 ЦК України. Також, у зазначеній постанові вказано, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та проявом на повагу на людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації. Згідно з частиною 5-6 пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до змісту частини 1 статті 277 ЦК України особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Також, згідно приписів вказаної статті ЦК України, об'єктивна сторона складу даного цивільного правопорушення передбачає одночасну наявність двох складових елементів - недостовірність поширеної інформації та її неправильність на порушення особистих немайнових прав потерпілої особи (негативний зміст). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь - яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загально визначених правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка порушує право позивача на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно ч.3 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Відповідно до ч.1, 3 ст. 9 Закону України «Про інформацію», всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій. Реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Статтею 200 ЦК України встановлено, що інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі; суб'єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права. Згідно із п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 471 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути тлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецендентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Так, Європейський суд наполягає, що свобода вираження поглядів становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи, та робить розрізнення між твердженнями факту та оціночними судженнями (справа «Лінгенс проти Австрії»). Вимога щодо доведення правдивості оціночного судження є неможливою та порушує свободу вираження поглядів та думки. Люди мають право мати думки та висловлювати їх вільно з питань, які становлять їх інтерес, думки, які дехто чи навіть усі можуть вважати перебільшеними, обмеженими або упередженими, але думки, яких вони чесно дотримуються. Європейський Суд у своїй судовій практиці дотримується підходу щодо захисту свободи вираження, вказуючи, що свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. Свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є можливим інструментом досягнення суспільних цілей та вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми. Вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, так само, як і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, яка є також важливою для формування особистих переконань. Проте, тією ж ст. 10 ч.2 Конвенції передбачено законодавче обмеження права на свободу думки та слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань, зокрема, для захисту репутації або прав інших осіб, тощо, і є необхідним в демократичному суспільстві. Аналогічне положення передбачено і ст. 34 Конституції України, відповідно до якого здійснення права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, права вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір, може бути обмежене законом для захисту репутації або прав інших людей. Тому, навіть коли твердження становить оціночне судження, має бути наявна фактична основа для такого судження. Оціночне судження, як стверджує практика Європейського суду з прав людини (справа «Лінгенс проти Австрії»), є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації Отже враховуючи, наведене суд приходить до висновку що викладене відповідачем на шпальтах газети твердження, а саме: «Їх підприємці монтують за власний рахунок, а спонсорську «подяку» кладуть до кишені [PERSON]» та «…більше 20 чоловік сплачують таксу директору ринку за нелегальну торгівлю» порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки відповідачем не доведено в судовому засіданні про притягнення [PERSON], яка працює директором ринку, до відповідальності за вчинення вищевказаних незаконних дій. Тобто, правдивість поширеної відповідачем [PERSON] інформації, останньою не доведено. На думку суду, вищевказана інформація є фактичним твердженням, а не оціночними судженням, оскільки такі відомості підлягають доведенню чітко визначеними засобами доказування. Тому, дане твердження відповідача не відповідають дійсності, порушують презумпцію невинуватості позивача, порочать честь і гідність та завдають шкоди діловій репутації позивача. Вивчивши надані докази, з огляду на положення чинного законодавства України, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням практики Європейського суду, суд приходить до висновку, що розповсюджена відповідачем інформація є недостовірною, яка носить негативний характер, тому позовні вимоги в цій частині є доведені та підлягають задоволенню. Що стосується позовних позивача про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу завдано моральну шкоду приниженням її честі й гідності та ділової репутації, оскільки в даному випадку мало місце порушення прав позивача, а саме, порушення конституційного права, яке закріплено в преамбулі Загальної декларації прав людини та гарантоване Конституцією України. Відповідно до п.4 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пункт 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року передбачає, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд враховує роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Зі встановлених по справі обставин суд приходить до висновку, що діями відповідача [PERSON], що виразились у розповсюдженні неправдивих відомостей щодо позивача [PERSON], останній була завдана моральна шкода, яка виразилась у погіршені стану здоров»я, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного, стаціонарного хворого. Тому, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Також, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ч.3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру Отже, враховуючи те, що позивачем було сплачено судовий збір за позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 243,60 грн. та 100 грн. за позовні вимоги майнового характеру, провівши відповідні розрахунки, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 253,60 грн. судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial