Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

У червні 2019 року до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області надійшла указана позовна заява, в якій позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 30 червня 2017 року марки «Хюндай ІХ 35», 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . На обґрунтування вимог [PERSON] посилається на те, що 08 серпня 2008 року вона уклала шлюб з [PERSON] , який рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 липня 2017 року розірваний. Під час спільного проживання подружжям придбаний автомобіль марки «Хюндай ІХ 35», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] . У подальшому позивачкою поданий до суду позов про поділ майна подружжя, під час розгляду якого їй стало відомо, що указаний транспортний засіб відчужений [PERSON] своїй родичці - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03 червня 2017 року, тобто під час офіційного шлюбу. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу указаного транспортного засобу є незаконним, оскільки автомобіль придбаний під час шлюбу, за спільні кошти подружжя, а тому на його відчуження потрібна письмова згода позивача, яку вона не надавала. Посилаючись на указані обставини, положення ст. ст. 60, 65 СК України, ст. ст. 215, 216, 657 ЦК України, просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] , не погоджуючись із заявленими вимоги, 14 серпня 2019 року подала до суду письмовий відзив на позов, який мотивований тим, що обставини, які зазначені у позові, є незрозумілими та не надають позивачу право на звернення до суду з позовом до [PERSON] . Фактично обґрунтування доводів позовної заяви полягає у цитуванні положень ст. ст. 60, 65 СК України, п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2017 року № 11 та якихось фактів, що не стосуються відповідача [PERSON] , а саме, що правочин купівлі-продажу транспортного засобу укладений відповідачем [PERSON] без згоди на це позивачки та те, що спірний автомобіль є спільною їх власністю. [PERSON] вважає, що у цьому випадку позивачем невірно розтлумачено норми матеріального права, що призвело до подачі незаконних вимог до відповідачів, з відсутністю пропозиції примусової виплати відповідачем [PERSON] компенсації за частку у цьому майні іншого співвласника, а саме - позивачки, якщо таке майно мало режим спільною сумісної власності подружжя. Фактично позивач порушує питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, в якому вона не була стороною. Поряд з цим, на час укладення оспорюваного договору та на теперішній час законом не передбачено необхідності отримувати згоду іншого подружжя, який не є документальним (титульним) власником автомобіля на момент оформлення договору купівлі-продажу транспортного засобу у сервісному центрі. Посилаючись на указані обставини, положення ст. ст. 60, 65, 70, 71 СК України, ст. ст. 3, 15, 16, 203, 218, 364, 365, 372 ЦК України, вказуючи, що законом передбачена можливість отримати грошову компенсацію вартості своєї частки, сторона відповідача просила відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] , не погоджуючись із заявленими вимогами, 31 жовтня 2019 року подав до суду відзив на позов, який мотивований тим, що справді 08 серпня 2008 року між ним та [PERSON] укладений шлюб, який заочним рішення суду від 28 липня 2017 року шлюб розірваний. Спірний автомобіль, який є предметом спору, не придбавався за спільні кошти подружжя [PERSON] . Фактично покупцем указаного автомобіля є [PERSON]. мати [PERSON] . Хоча свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу оформлено на [PERSON] (сина), однак автомобіль придбавався для матері та за її кошти. Автомобіль оформлений на [PERSON] з метою економії коштів на довіреність та відповідно для того, щоб возити матір у справах. На час придбання спірного автомобіля ані у [PERSON] , ані у [PERSON] не було достатньо коштів на його придбання. Під час купівлі автомобіля [PERSON] письмової згоди на його придбання як дружина не надавала, оскільки з їхнього спільного сімейного бюджету не було витрачено коштів на придбання автомобіля. За таких обставин автомобіль не відноситься до спільного майна подружжя. У червні 2017 року мати відповідача - [PERSON] повідомила його про намір продати автомобіль, оскільки їй була потрібна складна операція за станом здоров`я та відповідно грошові кошти на лікування. Жодних заперечень від [PERSON] щодо продажу автомобіля до відповідача на надходило. Таким чином, у червні 2017 року автомобіль проданий та кошти від його реалізації отримані [PERSON] . При цьому, на час продажу автомобіля між [PERSON] та [PERSON] не було жодних суперечок, про що свідчить рішення суду про розірвання шлюбу. Також рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 червня 2019 року у задоволенні позовних вимог у частині визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частини автомобіля відмовлено. Також положення ст. 657 ЦК України, на яку як на підставу позову послалася позивач, не регулюють питання купівлі-продажу рухомого майна (транспортного засобу). Посилаючись на ці обставини, [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 червня 2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначені підготовчі судові засідання, роз`яснено учасникам справи право та строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив, письмових пояснень. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 червня 2019 року забезпечено позов, шляхом накладення арешту у вигляді заборони розпорядження майном, а саме: транспортний засіб марки «Хюндай ІХ35», 2013 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08 листопада 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. [PERSON] та її представник [PERSON] до судового засідання не з`явилися, попередньо подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягали. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Крохмальова Л.П. до судового засідання не з`явилися, попередньо подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Темір І.В. до судового засідання не з`явилися, попередньо подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Фіксування судового процесу не здійснювалося у відповідності до ст. 247 ЦПК України. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася кожна із сторін, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є визнання недійним договору купівлі-продажу транспортного засобу. Судом установлені наступні фактичні обставини та відповідно до них зміст спірних правовідносин. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 липня 2017 року розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 08 серпня 2008 року у Жовтневому відділу РАЦС Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 630. Відповідно до фотокопії договору купівлі-продажу від 30 червня 2017 року, укладеного між [PERSON] (продавець), від імені якого діяв [PERSON] , та [PERSON] (покупець), продавець зобов`язався передати у власність покупцеві транспортний засіб марки «Hyundai ІХ35», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , який зареєстрований за продавцем 30 серпня 2013 року. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу становить 48 775 грн. Цей договір оформлений та підписаний сторонами у сервісному центрі РСЦ МВС в Донецькій області № 1441/2017/519892, у присутності [PERSON] як адміністратора сервісного центру РСЦ МВС в Донецькій області. Згідно з листом Територіального сервісного центру № 1441 РСЦ МВС в Донецькій області від 13 жовтня 2017 року, поданого у межах цивільної справи № 263/11595/2017, відповідно до інформації бази даних РПС «Автомобіль» та НАІС ЄДР МВС станом на 11 жовтня 2017 року транспортний засіб марки «Hyundai ІХ35», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] . Копії документів, що стали підставою реєстрації 30 серпня 2013 року указаного автомобіля за [PERSON] відсутні, у зв`язку із знищенням. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 червня 2019 року у справі № 263/11595/17, крім інших вимог, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] у частині визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частини автомобіля марки «Hyundai ІХ35», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , відмовлено. Правовими підставами для відмови у задоволенні позову в цій частині у рішенні суду указано те, що на час вирішення спірних правових відносин автомобіль марки «Hyundai ІХ35», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , проданий відповідачем та право власності на автомобіль перейшло до [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про шлюб від 09 лютого 2019 року серії [NUMBER] , цього дня [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , про що вчинений актовий запис № 55, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище - [PERSON] . Оцінка доказів. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Кожною із сторін не заперечувалося обставин укладення оспорюваного договору між [PERSON] та [PERSON] , що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 82 ПК України є підставою для прийняття цих доказів та відповідно наявності, що обставини укладення оспорюваного договору не підлягають окремому доказуванню. Отже, представлені суду докази відповідають замісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотиви, які є підставою для відхилення цих доказів. Суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми матеріального та процесуального права. Приписами статті 264 ЦПК України на суд покладений обов`язок встановити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певній об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, якою по суті суд відійшов від раніше визначеної правової позиції щодо необхідності доведення, за які кошти подружжя набуто майно. Згідно з наведеним висновком Верховного Суду України зазначено, що діє презумпція спільності майна подружжя і особа, яка це заперечує, повинна цю презумпцію спростувати. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справі судом установлено, що транспортний засіб марки «Hyundai ІХ35», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , придбаний 30 серпня 2013 року [PERSON] під час юридичного шлюбу із [PERSON] , що дає суду підстави вважати про наявність презумпції спільності права власності [PERSON] та [PERSON] на цей автомобіль, що набутий ними у період шлюбу, і ця презумпція у судовому порядку не спростована відповідачем [PERSON] . Отже, у відповідності до приписів ст. 70 СК України необхідно дійти висновку, що, під час титульного володіння [PERSON] цим автомобілем, кожному із подружжя [PERSON] цей автомобіль належав у рівних частках. За наведених обставин, аргументи сторони відповідача [PERSON] щодо належності спірного автомобіля його матері - [PERSON] не ґрунтуються на дійсних обставинах справи, тому судом відхиляються як безпідставні. Посилання [PERSON] , що у подружжя [PERSON] не було фінансової можливості придбати автомобіль і те, що автомобіль придбала за власні кошти [PERSON] є необґрунтованими та не свідчить про спростування презумпції спільності майна подружжя. Щодо суті заявлених вимог, то суд виходить з наступних мотивів. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до положень частини 2 статті 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Обов`язок отримання згоди від іншого з подружжя у разі розпорядження спільним майном передбачений й положеннями частини 1 статті 65 СК України. Відповідно до змісту статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ряду вимог статті 203 ЦК України, зокрема щодо того, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Положеннями частини четвертої статті 369 ЦК України встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, визнається судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень, а саме згоди інших співвласників на такий правочин. Положеннями частини другої статті 65 СК України встановлено право дружини/чоловіка на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її/його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. За змістом ст. 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Очевидно, що договір купівлі-продажу транспортного засобу виходить за межі дрібного побутового, оскільки він має високу ціну. У зв`язку з тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля, укладений [PERSON] під час юридичного шлюбу без згоди іншого з подружжя - [PERSON] , а тому його відчуження повинно відбуватися також зі згоди [PERSON] . Таким чином, позивач має право на оспорення правочину щодо відчуження транспортного засобу без її згоди, оскільки цим правочином, за твердженням позивача, порушено її право та законні інтереси як співвласника і вона на надавала згоди на відчуження цього майна. За наведених обставин, договір купівлі-продажу від 30 червня 2017 року транспортного засобу марки «Hyundai ІХ35», 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , виходить за межі дрібного побутового, позивач як співвласник майна не надавала згоди на його відчуження, тому він укладений з порушенням прав позивача, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійним. Суд відхиляє аргументи сторони відповідача [PERSON] щодо неправильно обраного позивачем способу захисту та відповідно доцільності у цьому випадку пред`явити вимоги про стягнення компенсації вартості частки, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах ст. ст. 4, 5 ЦПК України, ст. ст. 16, 203, 215 ЦКУ України та ст. 65 СК України. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. При ухваленні цього рішення суд виходив саме з такого розуміння для визнання правочину недійсним як способу захисту порушеного права позивача, у межах принципів диспозитивності та права на вільний вибір способів захисту, що відноситься до способів захисту, визначених законом. Щодо аргументів про необхідність захисту порушеного права у спосіб стягнення компенсації вартості частки відчуженого майна, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) відійшла від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому закон не обмежує позивача на звернення до суду саме з обраним нею способом захисту порушеного права, а не у спосіб стягнення компенсації вартості частки. Щодо доводів сторони відповідача про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 657 ЦК України, то суд погоджується з цими доводами та як зазначено вище, суд у відповідності до ст. 264 ЦПК України установив правовідносини сторін та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин та на основі наведених і проаналізованих норм права ухвалює рішення у справі. Інші аргументи сторін не мають правового значення для вирішення спору по суті. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У справі судовими витратами є сплачений [PERSON] судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. за вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу та 384 грн. 20 коп. за забезпечення позову. За таких підстав, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у загальному розмірі 1 152 грн. 60 коп. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, від сторін не надходило вмотивованих клопотань про скасування заходів забезпечення позову, такі продовжують діяти протягом 90 днів з дня набрання рішенням суду законної сили, тому судом вони не скасовуються.

Outcome: approved