Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Військової академії (м. Одеса), посилаючись на те, що 20 вересня 2018 року відповідно до наказу начальника Військової академії (м. Одеса) № 69-РС від 20 вересня 2019 року, він був звільнений з лав Збройних сил України в запас за пп. «к» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Позивач зазначав, що після його звільнення, рішенням житлової комісії Військової академії (м. Одеса) №64 від 28 вересня 2018 року він був знятий з квартирного обліку, хоча мав статус ветерана військової служби, його вислуга років у Збройних силах України становить 25 календарних років, пільгова 1 рік 9 місяців. Вказував, що з 10 грудня 2004 року він з сім`єю перебував на квартирному обліку в загальних списках черговості Одеського гарнізону, а з 12 березня 2005 року у першочергових списках, як учасник бойових дій. Зазначав, що у 2010 році, при проходженні служби у військовій частині [NUMBER] , ним був укладений контракт на проходження військової служби строком на 5 років, який набув чинності з 21 лютого 2010 року, та був продовжений у зв`язку з введенням особливого періоду згідно наказу НВА №37 від 20 лютого 2015 року до оголошення демобілізації відповідно до ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Дія контракту була припинена 20 вересня 2018 року у зв`язку зі звільненням його у запас. Стверджував, що на момент підписання контракту питання забезпечення житлом військовослужбовців регламентувалось чинним на той час законодавством, зокрема у п. 2.14 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України №737 від 30 листопада 2011 року (далі Інструкція) зазначалося, що військовослужбовці, які перебувають на квартирному обліку, під час звільнення з військової служби в запас після закінчення строку контракту при досягненні 20 років вислуги на військовій службі в календарному обчисленні залишаються (за їх бажанням) на обліку у військової частини до одержання житла з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби та користуються правом позачергового отримання житла. Позивач вказував, що у подальшому, згідно внесених змін від 19 червня 2014 року, п. 2.14 Інструкції був виключений, а п. 2.16 був змінений та доповнений нормою, відповідно до якої військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, знімаються з обліку за місцем служби у разі звільнення з військової служби за підставами, не зазначеними у абз. 1 п. 2.16 Інструкції. Посилаючись на вищевикладені обставини та на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення житлової комісії Військової академії (м. Одеса), зафіксоване у протоколі №64 від 28 вересня 2018 року, в частині його зняття з квартирного обліку, яке ухвалене на підставі п. 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та зобов`язати відповідача по справі поновити його на квартирному обліку при Військовій академії (м. Одеса). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року було відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 18-19). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2019 року вищевказану цивільну справу було передано до Малиновського районного суду м. Одеси за підсудністю (а.с. 31). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 22 серпня 2019 року, справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М (а.с. 35). Справа отримана суддею 23 серпня 2019 року. Ухвалою суду від 23 серпня 2019 року справу було прийнято до провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 36-37). Ухвалою суду від 26 листопада 2019 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 70-71). Позивач та\~його представник,\~діючий на\~підставі ордеру\~від 30\~квітня 2019 року,\~в судовому\~засіданні позовні\~вимоги підтримали\~та просили\~суд їх\~задовольнити у\~повному обсязі.\~Раніше надали суду відповідь на відзив. (а.с. 15, 61-63). Представники відповідача, діючі на підставі довіреностей від 08 січня 2020 року та від 25 січня 2020 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Раніше надали відзив на позов, в обґрунтування якого зазначали, що позивач був звільнений зі служби на підставі пп. «к» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», який має вищу юридичну силу, ніж підзаконний акт. На момент підписання контракту між позивачем та Міністерством оборони України в особі генерал-лейтенанта Литвина П.М. діяв Наказ Міністерства оборони України №737 від 30 листопада 2011 року, який дійсно містив норму, згідно якої військовослужбовці після закінчення строку контракту при досягненні 20 років вислуги на військовій службі в календарному обчисленні, залишалися (за їх бажанням) на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, але в подальшому вказана норма була виключена. Вказували, що на момент звільнення позивача зі служби діяли Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року, Постанова КМУ «Про забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» №1081 від 03 серпня 2006 року, Наказ Міністерства оборони України №380 від 31 липня 2018 року, які не передбачають залишення на квартирному обліку військовослужбовців, звільнених в запас у зв`язку з закінченням строку контракту. Тому, посилаючись на вказані обставини, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 49-51, 78, 199). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» №1081 від 03 серпня 2006 року, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються дані правовідносини. Судом встановлено, що 28 січня 2010 року між позивачем та Міністерством оборони України в особі командувача Південного оперативного командування генерал-лейтенанта Литвина П.М. було підписано контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, який набрав чинності 21 лютого 2010 року (а.с. 10-11). Зі змісту п. 12 Контракту вбачається, що 20 лютого 2015 року чинність контракту від 28 січня 2010 року було продовжено до оголошення демобілізації на підставі Наказу начальника Військової академії (м. Одеса) №37 від 20 лютого 2015 року відповідно до ч. 8 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Встановлено, що 20 вересня 2018 року чинність контракту було припинено у зв`язку зі звільненням позивача у запас за пп. «к» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (а.с. 11). Відповідно до витягу з Наказу начальника Військової академії (м. Одеса) №69-РС від 20 вересня 2018 року старшого сержанта [PERSON] було звільнено у запас як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та який вислужив не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо він не висловив бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду (а.с. 9). З матеріалів справи вбачається, що позивач з 10 грудня 2004 року перебував на обліку в загальних списках черговості отримання житлової площі, зі складом сім`ї 3 особи (він, дружина, донька 1997 року народження), а з 12 березня 2005 року - був включений в першочергові списки, як учасник бойових дій (а.с. 12). Встановлено, що 28 вересня 2018 року житловою комісією Військової академії (м. Одеса) було вирішено зняти з квартирного обліку старшого сержанта [PERSON] у зв`язку із звільненням його з військової служби у запас по закінченню контракту, що підтверджується витягом з протоколу №64 від 28 вересня 2018 року (а.с. 12). \~ \~ \~ \~Отже, старший сержант запасу [PERSON] , позивач у справі, разом з членами сім`ї був знятий з квартирного обліку, як особа, що звільнена з військової служби у запас по закінченню контракту без залишення на квартирному обліку і одержання права на позачергове отримання жилої площі у відповідності з п. 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (а.с. 14). Зі змісту довідки №36/6/317 від 02 жовтня 2018 року вбачається, що [PERSON] за період проходження служби у Військовій академії (м. Одеса) з 30 жовтня 2013 року по 20 вересня 2018 року постійним або службовим житлом за рахунок Міністерства оборони України не забезпечувався (а.с. 13). Відповідно до ч. 2 ст. 19\~Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~ встановлено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Збройні Сили\~України та\~інші військові\~формування відповідно\~до ст.\~4\~Закону\~України «Про\~військовий обов`язок\~і військову\~службу» комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом. Відповідно до\~ ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених\~Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. На виконання приписів вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року за №1081\~було затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі Порядок). Відповідно до п. 24 цього Порядку, у редакції на момент виникнення правовідносин, військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини; у рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства. Пунктом 9 ст.\~12\~Закону\~ України «Про\~соціальний і\~правовий захист\~військовослужбовців та\~членів їх\~сімей» передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла. Аналогічні приписи закріплені й в п. 29 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями. Згідно правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №752/588/1/15-ц, дія п. 9 ст.\~12\~Закону\~України «Про\~соціальний і\~правовий захист\~військовослужбовців та\~членів їх\~сімей» безпосередньо пов`язується із тим, з якої саме з підстав, зазначених у п. 62 Положення та ч. 6\~ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»\~військовослужбовець звільнений у запас чи у відставку. Судом встановлено, що 20 вересня 2018 року [PERSON] був звільнений у запас за пп. «к» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», як військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та який вислужив не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо він не висловив бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду. Пунктом 30 Порядку передбачено, що військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством. При цьому вказаний пункт Порядку не містить вичерпних підстав для зняття військовослужбовця з обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки передбачає можливість зняття особи з обліку й в інших передбачених законодавством випадках. Згідно абз. 1 п. 2.16. Інструкції, затвердженої Наказом Міністерства оборони України №737 від 30 листопада 2011 року, зі змінами, військовослужбовці, які перебувають на обліку, під час звільнення з військової служби в запас або відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку з реформуванням ЗС України, зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі, залишаються (за їх бажанням) на обліку у військовій частині до одержання жилого приміщення з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і КЕВ (КЕЧ) району, на території обслуговування яких знаходилася розформована військова частина, та користуються правом позачергового одержання жилого приміщення. Між тим, у абз. 3 п. 2.16 даної Інструкції зазначено, якщо військовослужбовці, звільнені з військової служби з інших підстав, виявляють бажання отримати жилі приміщення не за місцем перебування на обліку, такі військовослужбовці забезпечуються жилими приміщеннями за обраним місцем постійного проживання виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад або районних державних адміністрацій на загальних підставах відповідно до вимог чинного законодавства. У абз. 1 п. 2.18 Інструкції зазначено, що військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, знімаються з обліку за місцем служби (за місцем звільнення з військової служби) у разі: поліпшення житлових умов у випадках, передбачених законодавством, за місцем перебування на квартирному обліку, унаслідок чого зникла потреба в наданні жилого приміщення; отримання за рахунок житлових фондів МО України жилого приміщення для постійного проживання; переміщення військовослужбовця до нового місця служби в інший населений пункт; звільнення з військової служби за підставами, не зазначеними в абзаці першому пункту 2.16 цього розділу; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік або неправомірних дій посадових (відповідальних) осіб при вирішенні питання про прийняття на квартирний облік; звільнення в запас або відставку до досягнення 20 років вислуги на військовій службі особами, які зараховані на облік після 1 січня 2005 року (крім випадків, вказаних у пункті 2.17 цього розділу); обрання для постійного місця проживання іншого населеного пункту особами, які звільнені у запас або у відставку; в інших випадках, передбачених законодавством. Таким чином, наведені норми Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, також не передбачають підстав для залишення позивача на обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, з огляду на його звільнення у запас у зв`язку з закінченням строку дії контракту та з підстав, не передбачених п. 2.16 вказаної Інструкції. Суд не приймає до уваги доводи позивача, що на момент підписання ним контракту діяв п. 2.14 Інструкції, який передбачав, що військовослужбовці, які перебувають на квартирному обліку, під час звільнення з військової служби в запас після закінчення строку контракту при досягненні 20 років вислуги на військовій службі в календарному обчисленні, залишаються (за їх бажанням) на обліку у військової частини до одержання житла з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби та користуються правом позачергового отримання житла, виходячи з таких підстав. У ст. 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У правових висновках Верховного Суду у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 916/80/16, від 28 грудня 2018 року у справі № 910/11424/15, від 20 травня 2019 року у справі № 904/10285/15 та у рішенні Конституційного Суд України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (ч. 1 ст. 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001). Відтак, суд при ухваленні рішення керується законами та нормативно-правовими актами, які діяли безпосередньо на момент звільнення позивача в запас та зняття останнього з квартирного обліку. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання недійсним рішення та поновлення на квартирному обліку є необґрунтованим та не підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача. Судовий збір у справі складає 1536,80 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду з позовом (а.с. 1).

Outcome: dismissed