Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

У червні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0253га по [ADDRESS] . На земельній ділянці знаходиться Ѕ частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, належні йому на праві власності. Восени 2011 року відповідач, який є його сусідом, на земельній ділянці без оформлення будь-яких документів розпочав будівництво житлового будинку впритул до межі його земельної ділянці. На початку 2014 року він виготовив інструментальну зйомку та дізнався, що відповідач порушив межу та побудував житловий будинок захопивши при цьому частину його земельної ділянки площею близько 3 кв.м. Вказав, що згідно п.3.25 ДБН 360-92 Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень - для догляду за будовами та здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечено влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Вказав, що у червня 2014 року [PERSON] знову розпочав будівельні роботи на межі між їхніми земельними ділянками і частину його земельної ділянки забетонував. В даний час всі опади з даху будинку відповідача стікають на його земельну ділянку. На підставі ст.ст. 375 ЦК України, ст.ст.103, 106 ЗК України просив суд зобов`язати [PERSON] звільнити частину його земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,0253га, яка належить [PERSON] на праві власності, зайняту забудовою; зобов`язати [PERSON] відновити тверду межу між земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,0253га, яка належить [PERSON] на праві власності, та земельною ділянкою [PERSON] площею 0,0370га по [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] звільнити від забудови та капітальних споруд частину його земельної ділянки по [ADDRESS] шириною 1м вздовж всієї спільної межі між земельною ділянкою по [ADDRESS] площею 0,0253га, яка належить [PERSON] на праві власності, та земельною ділянкою [PERSON] площею 0,0370га по [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали. Просили позов задоволити. У судовому засіданні представник відповідача та відповідач проти позову заперечували. Суду пояснили, що відповідачу на праві власності належала земельна ділянка площею 0,1039га в [ADDRESS] . Згодом він розбив дану земельну ділянку на три ділянки площами 0,0253га, 0,0370га, 0,0416га. На земельній ділянці площею 0,0370га, якій присвоєно номер [ADDRESS], він розпочав будівництво, а саме до гаражу, який хоч і будувався самочинно, але за рішенням ради був включений до будинковолодіння, він у 2010 році добудував прибудову з двох кімнат, провів газопостачання та електропостачання. Оскільки коштів не вистачало, тому він продав земельну ділянку площею 0,0253га [PERSON] . Спочатку між ними були гарні відносини. Але у 2012 році позивач звертався до суду з позовом, мотивуючи його тим, що він перебудував гараж в будинок без його дозволу, а частину новобудови знаходиться на його земельній ділянці. Згодом він звернувся і з даним позовом. Вважає, що помилка, яка призвела до восьмирічного спору, сталась при розподілу земельної ділянки площею 0,1039га на три ділянки. Тому ним поданий позов про визнання поділу незаконним. Вказав, що при купівлі позивачем земельної ділянки його будинок був майже добудований (крім внутрішніх робіт), тому не побачити будинок по фасаду ділянки не було можливим. Тому права позивача ним не порушувалось. Просили відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 22 вересня 2010 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] з відповідною частиною господарських будівель та споруд. На час укладення договору при будинку були такі надвірні споруди: сараї літ.В та літ.Г, гараж літ.К (узаконені рішенням Тарасівської сільської ради№71/1 від 27 травня 2010 року), сараї літ.Б.ю погріб літ. підВ, сарай літ.Г, вбиральня літ.З, вбиральня літ.Д, свердловина І, колодязь ІІ, огорожа №1-7. 10 грудня 2010 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1039га в [ADDRESS] . У подальшому [PERSON] звернувся до землевпорядної організації замовив технічну документацію щодо розподілу власної земельної ділянки на три земельні ділянки та отримав три державні акти про право власності на: земельну ділянку площею 0,0253га з кадастровий номер 3222486601:01:014:0057; земельну ділянку площею 0,0370га з кадастровий номер 3222486601:01:014:0058; земельну ділянку площею 0,0416га з кадастровий номер 3222486601:01:014:0056. За ст.375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Встановлено, що на земельній ділянці, якій селищною радою було присвоєно [ADDRESS], кадастровий номер 3222486601:01:014:0058, площа 0,0370га, [PERSON] розпочав будівництво. А саме, відповідно до експлікації від 17.05.2010р, технічного паспорту від 10.11.2010р., кадастрового плану земельної ділянки [PERSON] на вказаній земельній ділянці був розташований гараж 1996 року побудови, який в 2010 році було включено до будинковолодіння як самовільно побудовану господарську будівлю, що підтверджено рішенням Тарасівської сільської ради від 27 травня 2010 року, до цього гаражу [PERSON] в 2010р. добудував прибудову з двох кімнат. Згідно договору з газопостачальною організацією від 31 травня 2010 року ВАТ «Київоблгаз» ДТ «Києво-Святошинське УЕГГ» був розроблений проект і встановлено газопостачання житлового будинку [ADDRESS] . Також у червні 2011р. було проведено підключення електропостачання житлового будинку [ADDRESS] , було поставлено ящик обліку на фасаді будинку та підписано договір про користування електричною енергією від 01.07.2011р. З пояснень відповідача вбачається, що для закінчення будівництва, а саме, виконання внутрішні роботи у [PERSON] не вистачало коштів і він 29.06.2011р. продає суміжну земельну ділянку площею 0,0253га та 1/2частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. За загальними правилами добросусідства, закріпленими законом у статтях 103-109 ЗК України, додержання правил добросусідства є обов`язком для власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдасться щонайменше незручностей. Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. За правилами статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (пункти 1.1., 1.2., 1.3). У пунктах 4.1-4.3 Інструкції зазначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. На підтвердження своїх позовних вимог [PERSON] надав суду висновок експерта Давиденко О.Є. за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №29/01/2019 від 29 січня 2019 року. Експерт вказав, що вказаний на місцевості об`єкт будівництва, побудований (за інформацією замовника експертизи) [PERSON] , порушує межі земельної ділянки з кадастровим номером 3222486601:01:014:0057, належної на праві власності [PERSON] , розташованої по [ADDRESS] . Названий об`єкт будівництва (житловий будинок) займає 0,0006га із загальної площі земельної ділянки з кадастровим номером 3222486601:01:014:0057, належної на праві власності [PERSON] . Відповідно до пункту 2.3 Державних будівельних норм України «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» (ДБН В.2.2.-15-2005), при проектуванні протяжних окремо розташованих будинків і периметральної забудови кварталу в них повинні бути передбачені наскрізні проїзди для автотранспорту, відповідно до вимог ДБН 360; ширина проїзду повинна бути не менше 3,5 м, висота - не менше 4,25 м. Згідно з пунктом 3.14 Державних будівельних норм України «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» (ДБН В.360-92) проїзди у внутрішні дворики треба приймати (у світлі) не менше 3,4 м, заввишки - не менше 4,25 м. У районах садибної забудови при потребі, крім вуличної мережі, слід формувати мережу внутрішньоквартальних проїздів. До житлових і громадських будинків слід передбачати проїзди завширшки 3,5 м на відстані не ближче 5 м від стін, придатні для проїзду пожежних машин (пункт 3.22 ДБН). Відповідно до пункту 3.25 Державних будівельних норм «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни слід приймати не менше 1,0 м. Крім того, як зазначено в пункті 5.6 Технічних вказівок щодо визначення меж земельних ділянок спільної та спільної часткової власності фізичних і юридичних осіб на забудованій території у населених пунктах, затверджених Державним комітетом України по земельним ресурсам, якщо встановлення меж земельної ділянки призводить до ущемлення інтересів суміжних землекористувачів (неможливість проїзду, проходу до шляхів загального користування, підключення до інженерних комунікацій тощо), то у висновках відповідних державних органів у обов`язковому порядку зазначаються обмеження та сервітути. З наданого суду висновку експерта Сверида О.М. за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №33/19 від 30 серпня 2019 року встановлено, що поділ земельної ділянки площею 0,1039 га на три земельні ділянки не відповідає вимогам п.3.25 *ДБН 360-92** Планування та забудова міських і сільських поселень. З наданого суду висновку експерта Сверида О.М. за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №29/19 від 29 липня 2019 року встановлено, що знесення зовнішньої стіни та металевої колони житлового будинку [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 3222486601:01:014:0057, належної на праві власності [PERSON] , призведе до пошкодження інженерних мереж, обвалу перекриття, даху, кладки стіни мансардного поверху, а отже руйнування житлового будинку [ADDRESS] і не можливості його використання за призначенням згідно проекту протягом всього встановленого терміну експлуатації. У судовому засіданні сторони не заперечували того, що спірна будова виходить за межі земельної ділянки та частково знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 3222486601:01:014:0057, належної на праві власності [PERSON] . При розгляді справи позивачем не надано суду доказів того, що на час придбання ним земельної ділянки була відсутня спірна стіна будови, не спростував подані відповідачем докази щодо погоджених проектів, включення допоміжних будівель до складу домоволодіння ще до укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Не містить матеріали справи і доказів того яким чином була змінена дана спірна стіна будови, що виходить за межі земельної ділянки. Такий висновок підтверджується матеріалами справи, не спростований позивачем та відповідає одному з основних принципів цивільного судочинства, закріпленому у частині 1 статті 2 ЦПК України, - справедливості. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що право [PERSON] порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, як саме порушуються відповідачем права позивача на земельну ділянку чи які виникають перешкоди у її використанні. Сам по собі факт порушення межі не може слугувати беззастережним доказом порушення прав, якщо таке порушення відбулось ще до набуття позивачем права власності на земельну ділянку. Натомість з матеріалів справи вбачається та сторонами цього не спростовано, що склався певний порядок користування земельними ділянками і домоволодіннями за наданими до суду правовстановлюючими документами. За таких обставин, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом письмових доказів суд дійшов висновку про відмову з задоволенні позову, що відповідатиме обставинам справи та положенням матеріального закону. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed