Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], третя особа: Індустріальний відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про скасування арешту з нерухомого майна. В обґрунтування позову зазначив, що 13 липня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій №1081. 29 травня 2018 року позивачу стало відомо, що 16 липня 2010 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна було зареєстровано арешт нерухомого майна - квартири [ADDRESS]. При цьому, з вищезазначеного запису про обтяження нерухомого майна вбачається, що власником вищезазначеної квартири зазначено фізичну особу [PERSON]. Натомість справжнім власником квартири є позивач, оскільки з 13 липня 2010 року у [PERSON] виникло право власності на спірну квартиру. На виконання приписів ст. 334 ЦК України, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав а нерухоме майно та їх обтяжень» позивачем були здійснені дії та зареєстровано квартиру у БТІ, про що КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради видано витяг №27261929 від 08 вересня 2010 року. При цьому, під час укладення Договору купівлі-продажу, нотаріусу встановлено відсутність будь-яких заборон на відчуження квартири. Таким чином, винесення постанови державним виконавцем про накладення арешту та державну реєстрація арешту квартири було здійснено тільки 16 липня 2010 року, тобто вже після переходу права власності на квартиру до позивача. Вказує, що права позивача порушені, оскільки арешт на спірну квартиру обмежує та не дозволяє позивачу реалізувати своє право власності на квартиру, арешт на квартиру накладений та зареєстрований пізніше переходу права власності від відповідача до позивача, а тому цей арешт має бути знятий судом. З цих підстав позов просив задовольнити в повному обсязі. Позивач в судове засідання явку свого представника не забезпечив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В матеріалах справи наявне клопотання представника позивача від 06 вересня 2018 року, відповідно до якого просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність, відзив не подавав, у зв'язку із чим, суд, враховуючи заяву представника позивача, відповідно до ст.ст. 280 289 ЦПК України ухвалив проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Третя особа - Індустріальний відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання явку свого представника не забезпечив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, дослідивши докази, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про скасування арешту з нерухомого майна задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 липня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій №1081. На виконання приписів ст. 334 ЦК України, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав а нерухоме майно та їх обтяжень» позивачем були здійснені дії та зареєстровано квартиру у БТІ, про що КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради видано витяг №27261929 від 08 вересня 2010 року. 16 липня 2010 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна було зареєстровано арешт нерухомого майна - квартири [ADDRESS], про що 29 травня 2018 року стало відомо позивачу. Підставою для накладення арешту стала постанова про арешт майна боржника у виконавчому провадженню та заборона на його відчуження. При цьому, згідно зазначеного вище запису про обтяження нерухомого майна вбачається, що власником вищезазначеної квартири зазначено фізичну особу [PERSON]. На сьогоднішній час [PERSON]., як власник майна, не може розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В силу ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Так, відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВССУ України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» вказано, що позови про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, або особою яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що у випадку подання позову про звільнення майна з-під арешту, який накладено при виконанні виконавчого документа про стягнення коштів з метою забезпечення його виконання, відповідачем є стягувач у виконавчому провадженні. Відповідно ч. 2 ст. 48 Цивільного процесуального кодексу України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України, на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов'язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України роз'яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 Цивільного процесуального кодексу України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. При цьому, представник позивача в судове засідання не зявився, клопотань про залучення співвідповідача не заявлялось. Таким чином, враховуючи, що арешт на квартиру позивача, був накладений державним виконавцем в інтересах стягувача за виконавчим провадженням, суд вважає, що спір щодо звільнення такого майна з-під арешту повинен вирішуватися шляхом предявлення позову до стягувача за виконавчим провадженням, а не тільки до боржника. Відтак, з урахуванням диспозитивності цивільного судочинства, суд не наділений самостійним правом провести таку заміну чи притягнути іншу особу як співвідповідача поза волею самого позивача, а належним чином повідомлений позивач в судове засідання не зявився, що позбавило суд можливості розяснити позивачу право залучити співвідповідача. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed