Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

У січні 2021 року до суду звернулося АТ КБ «Приватбанк» (надалі Банк, Позивач) із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання фінансових (банківських) послуг. В обґрунтування позову Банк зазначав, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 21.11.2005 року. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банком було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 9\~000,00 грн. Позивач вказував, що у зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 15.11.2020 року має заборгованість у розмірі 24\~690,31 грн., з яких: - 24\~001,97 заборгованість за простроченим тілом кредиту; - 688,34 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Просив стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання банківських послуг у розмірі 24\~690,13 грн. та судові витрати. Ухвалою судді від 26 січня 2021 року позовну заяву було залишено без руху (а.с. 62-63). 23 лютого 2021 року до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява на виконання вимог ухвали судді (а.с. 65-66). Вказали, що відповідач має заборгованість по тілу кредиту з 01.07.2016 року, по простроченим відсоткам з 01.11.2020 року. Ухвалою суду від 24 лютого 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 125). 22 березня 2021 року до суду від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог. Остаточно Банк просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 21\~190,31 грн. та судові витрати, не ставлячи вимоги про стягнення з відповідача прострочених відсотків. 26 березня 2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 157-160). Відповідач вказувала, що заперечує проти позовних вимог банку. Повідомила, що при поданні Банку заяви-анкети не погоджувалася на збільшення кредитного ліміту, отже його було збільшено Банком в односторонньому порядку. Не отримувала та не підписувала Умови та правила надання банківських послуг. Банком не підтверджено заборгованість у заявлено розмірі жодним чином, не надано будь-якого розрахунку суми боргу. Вказала, що з часу збільшення банком кредитного ліміту до 9000 грн. нею було сплачено позивачу загалом 28\~281,00 грн., що втричі перевищує кредитний ліміт. Із посиланням на постанову ВС від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 05 травня 2021 року до суду від позивача було подано заяву про зменшення позовних вимог, яка за своїми вимогами є ідентичною раніше поданої заяви 22 березня 2021 року (а.с. 170) та відповідь на відзив (а.с. 192-199). У заяві про зменшення розміру позовних вимог Банк просив стягнути з відповідача на свою користь борг у розмірі 21190,31 грн. та судові витрати. Щодо форми кредитного договору послалися на те, що позичальник сам підтвердив свою згоду на те, що заява, Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи складають Договір про надання банківських послуг. Факт укладення договору підтверджується наданими Банком доказами. При укладанні договору сторонами були погоджені всі істотні умови договору. Щодо збільшення кредитного ліміту вказали, що це передбачено умовами договору (п. 3.2.). за якими банк має право збільшити, зменшити або анулювати його взагалі. Відповідальність клієнта наступає в момент використання цього кредитного ліміту. Щодо збільшення тіла кредиту, вказали, що відповідач користувалася послугою «Миттєва розстрочка» 04.06.2016 року, після чого були оформлені переноси заборгованості з карти «Універсальна» за допомогою вищевказаного сервісу. Просили уточнений позов задовольнити. 09 вересня 2021 року до суду від відповідача [PERSON] було подано заяву про часткове визнання позову у розмірі встановленого кредитного ліміту у 9000 грн. (а.с. 230). 08 жовтня 2021 року до суду від відповідача [PERSON] було подано заяву про часткове визнання позову у розмірі встановленого кредитного ліміту у 9000 грн. та 7\~088,72 грн. (розстрочка), а всього визнає борг у розмірі 16\~088,72 грн., у решті позовних вимог просила відмовити у задоволенні (а.с. 248). 29 вересня 2021 року та 25 жовтня 2021 року до суду надійшли відповіді Банку на відзив відповідача на позов та на заяву про часткове визнання позову, в яких зверталася увага на характер укладеного правочину, достовірності наданих Банком документів, у тому числі розрахунку боргу та щодо виписки по рахунку, правомірності зміни лімітів кредиту (а.с.240-245, 250-251). У судовому засіданні 09 вересня 2021 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Лаврук А.М. уточнений (змінений) позов банку підтримала, просила задовольнити, а саме стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 21190,31 грн., який виник станом на 21 квітня 2021 року, та судові витрати, посилаючись на обставини та підстави, викладені у позовних заявах та відповідях на відзив відповідача на позов. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у цьому ж судовому засіданні позов визнав частково. Підтримав подану заяву від 08 жовтня 2021 року про часткове визнання позову у розмірі 16 088,72 грн., що складається із розміру встановленого кредитного ліміту у сумі 9000 грн. та розстрочки на суму 7 088,72 грн. Відмовився від заявлення клопотання про призначення судової економічної експертизи. У судове засідання, яке було призначено на 11 год.00 хв. 16 листопада 2021 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Лаврук А.М., відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] не прибули, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Представник АТ КБ «Приватбанк» - Лаврук А.М. уточнений позов банку підтримала, просила задовольнити, та розглянути справу за відсутності представника Банку, про що надала письмову заяву. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] просив розглянути справу за відсутності відповідача та її представника, позов визнав частково з посиланням на відзив, про що надав письмову заяву. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані учасниками справи докази у їх сукупності, встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим, 08 грудня 2005 року підписала заяву-анкету (а.с. 86). Як вбачається з анкети-заяви від 08 грудня 2005 року відповідач виявила бажання отримати кредитну картку «Універсальна», із встановленням на ній кредитного ліміту у 2000 грн. та з базовою процентною ставкою по кредиту в розмірі 3% на місяць із розрахунку 360 днів у році. Крім того, у вказаній заяві відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами надання банківських послуг», Правилами користування платіжною карткою та «Тарифами Банку» складає між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у цій заяві. До договору банк додав копію Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 88-93) та копію Наказу № 906 від 23.08.2006 року про внесення змін в договірну базу за платіжними картками (а.с. 94-97). Як постає із довідки банку (а.с. 86) на видану відповідачу кредитну картку за № [NUMBER] було встановлено кредитний ліміт у 2000 грн., 25 січня 2011 року кредитний ліміт було зменшено до 1870 грн., 08 листопада 2011 року кредитний ліміт було збільшено до 3\~500 грн., 16 серпня 2013 року кредитний ліміт було збільшено до 6800 грн., 17 жовтня 2016 року кредитний ліміт було зменшено до 0 грн., 21 жовтня 2016 року кредитний ліміт було збільшено до 6800 грн., 31 січня 2017 року кредитний ліміт було збільшено до 9000 грн., 13 травня 2019 року відбулося зменшення кредитного ліміту до 0 грн. Крім того, як постає із довідки Банку (а.с. 85), відповідачу [PERSON] було видано у користування 6 (шість) кредитних карток, зокрема останню карту відповідачу було видано 11 листопада 2019 року, кінцевий строк її дії жовтень 2023 року. Цього ж дня, 11 листопада 2011 року [PERSON] подала до банку заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг (а.с. 133-147). За новими умовами, з якими погодилася відповідач шляхом підписання цієї заяви, процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, становить 86,4% річних для карт «Універсальна». З метою доведення факту отримання та користування відповідачем кредитними коштами банку, останнім було надано виписку по картковим рахункам відповідача, відповідно до якої вбачається, що з 08 грудня 2005 року відповідач почала користуватися виданою кредитною карткою та потім здійснювала таке користування аж до 13 листопада 2020 року. Цього ж дня відповідач здійснила поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування на суму 1000 грн. (а.с. 108-121). Відповідач не повернула своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим станом на 21 квітня 2021 року, за розрахунком банку, має заборгованість у розмірі 21190,31 грн. (а.с. 184), яка складається із наступного: - 21\~190,31 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту. З пояснень представника Банку та розрахунків боргу наданого Банком вбачається, що відповідач користувалася послугами Банку «миттєва розстрочка». Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, попиту і пропозицій? які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Матеріали справи свідчать про те, що у анкеті-заяві від 08 грудня 2005 року містяться анкетні дані відповідача, волевиявлення останньої на встановлення кредитного ліміту у 2000 грн., а також розмір базової процентної ставки, що становить 3% на місяць із розрахунку 360 днів у році. Оскільки в указаних вище документах, підписаних відповідачем, визначений розмір процентної ставки за користування кредитом, суд вважає, що сторони погодили умови договору кредиту в частині розміру процентів за користування кредитом за договором. Після уточнення позову, Банк просив стягнути з відповідача на свою користь лише розмір простроченої заборгованості за тілом кредиту. Інших вимог щодо стягнення відсотків, комісії, пені тощо позивачем до стягнення з відповідача не було заявлено. Щодо позовних вимог банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту суд зазначає наступне. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Укладений між сторонами кредитний договір від 08 грудня 2005 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З наданої банком виписки по рахунку (а.с. 108-121) вбачається, що [PERSON] користувалася кредитними коштами, зокрема, знімала готівку в банкоматі, розраховувалася карткою в магазині, користувалася послугами Банку «миттєва розстрочка», частково погашала заборгованість по кредиту (поповнювала картковий рахунок), що свідчить про наявність кредитних договірних відносин з банком. Суд зазначає, що банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року, тому є належним доказом у справі. У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року (справа № 200/5647/18) касаційний суд зазначив, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Так, згідно наданої Банком виписки по рахунку вбачається, що 04 червня 2016 року відповідач в межах кредитного договору скористалася послугою «Миттєва розстрочка», після чого була перенесена заборгованість відповідача у розмірі 7\~088,72 грн. з карти «Універсальна» за допомогою відповідного сервісу. Даною послугою відповідач, фактично, «обнулила» свою заборгованість і встановлений кредитний ліміт став доступний. Скориставшись даною послугою у відповідача виникло зобов`язання в рамках сервісу «Миттєва розстрочка» зі здійснення регулярних платежів у розмірі 418,58 грн. для погашення перенесеної заборгованості. За цією ж випискою, відповідач продовжувала користуватися кредитною виданою карткою. Дані операції, з урахуванням несвоєчасної оплати відповідачем заборгованості, призвели до збільшення боргу за тілом кредиту та пояснюють розмір заборгованості за простроченим тілом кредиту на загальну суму 21\~190,31 грн., що виникла станом на 21 квітня 2021 року. На підставі оцінки усіх доказів у їх сукупності, зокрема, виписки по банківському рахунку, розрахунку заборгованості обчисленої та наданої Банком, відсутності контр розрахунків боргу зі сторони відповідача та її представника, відмови у судовому засіданні представника відповідача від заявлення клопотання щодо призначення і проведення судової економічної експертизи з метою перевірки та визначення фактичних розмірів боргу, суд дійшов висновку про те, що банк в даному випадку підтвердив своє порушене право вимагати погашення виниклої заборгованості. За таких обставин, стягненню підлягає доведена позивачем заборгованість за тілом кредиту згідно уточнених позовних вимог. Під час звернення до суду позивачем та під час уточнення позовних вимог, банком було зазначено, що заборгованість відповідача перед банком станом на 21 квітня 2021 року становить 21\~190,31 грн., з яких заборгованість за простроченим тілом кредиту складає 21\~190,31 грн. Доказів на спростування розрахунку заборгованості або визнання договору недійсним (нікчемним) відповідачем суду не надано. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості по тілу кредиту, яке складається із простроченого тіла кредиту в сумі 21\~190,31 грн., тобто фактично отриманої суми кредитних коштів, які добровільно не повернуті позичальником, підлягають до задоволення. Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2270,00 грн. Оскільки уточнений позов було задоволено судом у повному обсязі, то з відповідача слід стягнути на користь позивача кошти у повернення сплаченого судового збору. Учасники справи не заявляли інші вимоги щодо відшкодування будь-яких інших понесених ними судових витрат.

Outcome: approved