Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - ГУПФУ) про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних, мотивуючи свої вимоги тим, що постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 у справі № 2а-49/2011 Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є відповідач, зобов`язано здійснити позивачеві перерахунок та виплату основної та додаткової пенсії за період з 29.05.2010 виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком визначеного відповідно до вимог законодавства. Постанова суду набрала законної сили 06.12.2011. На виконання цієї постанови відповідач провів перерахунок та нарахував до виплати позивачеві суму розміром 46 878,24 грн., яка до теперішнього часу не виплачена. Крім того, постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09.10.2014 у справі № 332/4807/14-а зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя провести перерахунок та виплату державної та додаткової пенсії з 25.03.2014 по 02.08.2014 включно, з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період. Постанова суду набрала законної сили 25.12.2014. На виконання цієї постанови відповідач провів перерахунок та нарахував до виплати позивачеві суму розміром 19339,70 грн., яка була виплачена у березні 2020 року. Оскільки відповідач своєчасно не виплатив позивачеві вказані суми пенсії, позивач, посилаючись на положення ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних розміром 87572,71 грн. за період з 06.12.2011 по 28.02.2020 на суму заборгованості, нараховану на виконання постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 у справі № 2а-49/2011, інфляційні втрати та 3% річних розміром 24061,15 грн. за період з 25.12.2014 по 28.02.2020 на суму заборгованості, нараховану на виконання постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09.10.2014 у справі № 332/4807/14-а. Ухвалою суду від 08.05.2020 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи в судове засідання. Відповідач ГУПФУ, в особі представника [PERSON] , із позовними вимогами позивача не погодився, 27.05.2020 надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що за постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09.10.2014 у справі № 332/4807/14-а позивачеві проведено перерахунок та нараховано 19339,70 грн., яка 19.03.2020 року була виплачена, що підтверджується копією з електронного реєстру рішень суду. На виконання постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2014 у справі № 2а-49/2011 відповідачем здійснено перерахунок пенсії та нараховано 46 878,24 грн., вказана постанова суду була включена до реєстру рішень. Однак, вказані грошові кошти не були профінансовані з Державного бюджету України. Відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 440 від 03.09.2014 «Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою» (далі - Порядок № 440), рішення суду подають до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості. До органу ПФУ надійшли повідомлення від органу Казначейства про прийняття до обліку та внесення даних до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою, вищезазначених постанов суду. Отже, заборгованість за вказаними рішеннями суду передані до органів Казначейства для проведення виплат згідно із чинним законодавством. Відповідач не є розпорядником державних коштів, а тому не може нести відповідальність за несвоєчасну їх виплату. Вказує, що спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу невиконання постанов суду, а тому на них не розповсюджуються норми ст. 625 ЦК України. У постановах судом не визначено конкретної суми до стягнення, а тому зобов`язання в даному випадку не можуть вважатися грошовими. Пенсійний фонд не є розпорядником державних коштів, а тому не може нести відповідальність за порушення виконання грошового зобов`язання за ст. 625 ЦК України. Просив в задоволенні позову відмовити повністю. В судове засідання позивач не з`явився, позові просить справу розгляду за його відсутністю. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя по справі № 2а-49/2011 від 17.05.2011 року позовні вимоги [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя про оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково. Визнано дії Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя щодо відмови в перерахунку пенсії [PERSON] у відповідності з вимогами встановленими ст. 50, ч. 4 ст. 54, ч. З ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» протиправними з 29.05.2010 року. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя перерахувати [PERSON] державну пенсію та додаткову пенсію, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду 3 групи з 29.05.2010 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком визначеного відповідно до вимог ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст. 50, 54 Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справ № 2а-49/2011 від 06.12.2011 року апеляційну скаргу УПФУ в Заводському районі м. Запоріжжя, залишено без задоволення. Постанову Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 року, залишено без змін. На виконання постанови Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2011 року та ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2011 року по справі № 2а-49/2011 управлінням проведено перерахунок, в результаті якого за період з 29.05.2010 року по 22.07.2011 року нараховано 46 878,24 грн. До теперішнього часу вказана сума пенсії [PERSON] не виплачена, що не заперечується відповідачем відповідно до інформації, наведеної у відзиві на позов. Крім того, постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09.10.2014 року по справі № 332/4807/14-а провадження № 2-а/332/67/14 позовні вимоги [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій, задоволено частково. Визнано неправомірними дії УПФУ в Заводському районі м. Запоріжжя щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати [PERSON] як інваліду 3 групи державної та додаткової пенсії, як особі, яка постраждала внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС І категорії; Зобов`язано УПФУ в Заводському районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок та виплату [PERSON] державної пенсії (по інвалідності) відповідно до ст.ст. 49, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі шести мінімальних пенсій за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 25.03.2014 року по 02.08.2014 року включно, з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період. Зобов`язано УПФУ в Заводському районі м. Запоріжжя здійснити нарахування і виплату [PERSON] додаткової пенсії відповідно до ст.ст. 49, 50, 53, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 50 (п`ятдесяти) відсотків мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 25.03.2014 року по 02.08.2014 року включно, з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 25.12.2014 року у справі № 332/4807/14-а (2-а/332/67/14) апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя, залишено без задоволення. Постанову Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09.10.2014 року у адміністративній справі № 332/4807/14-а (2-а/332/67/14), залишено без змін. В результаті вказаного перерахунку позивачу нараховано 19 339,70 грн. Вказана сума пенсії була виплачена позивачеві 19.03.2020, на підтвердження чого відповідачем надано копію електронного реєстру рішень суду. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 № 988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському (попередня назва - Ленінському) районі м. Запоріжжя реорганізоване шляхом злиття з 31.03.2017 у Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя. Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» реорганізовано Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Отже, відповідач ГУПФУ є правонаступником прав і обов`язків Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Запоріжжя у спірних правовідносинах. Оскільки на момент звернення [PERSON] до суду з цим позовом грошові кошти на виконання постанов суду від 17.05.2011 у справі № 2а-49/2011 розміром 46 878,24 грн., йому не виплачені, а за постановою суду від 09.10.2014 у справі № 332/4807/14-а розміром 19 339,70 грн. виплачені лише 19.03.2020, що не заперечується відповідачем у відзиві на позов, тому позивач у позові, серед іншого, просить на підставі статті 625 ЦК України стягнути з відповідача 3 % річних та інфляційні втрати, нараховані за періоди невиконання грошового зобов`язання у вигляді несплати грошових коштів у вказаних розмірах. Відповідно до положень ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). З огляду на зазначене, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). Згідно з наданим позивачем розрахунком 3 % річних, нарахованих на суму заборгованості та інфляційних втрат за період затримки виконання грошового зобов`язання у розмірі за постановою суду від 17.05.2011 у справі № 2а-49/2011 за період з 06.12.2011 по 28.02.2020, інфляційні втрати за вказаний період становлять 75990,00 грн., а 3% річних складають 11582,00 грн. Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано, сумнівів у його обґрунтованості у відзиві на позов не наведено. Суд, перевіривши даний розрахунок, знаходить його правильним та обґрунтованим. Згідно з наданим позивачем розрахунком 3 % річних, нарахованих на суму заборгованості та інфляційних втрат за період затримки виконання грошового зобов`язання за постановою суду від 09.10.2014 у справі № 332/4807/14-а за період з 25.12.2014 по 28.02.2020, інфляційні втрати за вказаний період становлять 21055,15 грн., а 3% річних складають 3006,00 грн. Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано, сумнівів у його обґрунтованості у відзиві на позов не наведено. Суд, перевіривши даний розрахунок, знаходить його правильним та обґрунтованим. Відповідач у відзиві посилався на те, що грошові кошти за постановою суду від 17.05.2011 у справі № 2а-49/2011, не були виплачені позивачеві, а грошові кошти за постановою суду від 09.10.2014 у справі № 332/4807/14-а були виплачені лише 19.03.2020, оскільки не були своєчасно профінансовані з Державного бюджету України, як це передбачено ст. 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Разом із тим, відсутність бюджетного фінансування не може вважатися законною підставою для не виплати позивачеві належних йому сум грошових коштів. До того ж, ст. 625 ЦК України не пов`язує підстави для застосування встановленої неї відповідальності із наявністю чи відсутністю бюджетного фінансування боржника. Також суд вважає необґрунтованим посилання відповідача у відзиві на позов на Порядок № 440 як на підставу встановлення особливого порядку виконання рішень суду, що ухвалені до 01.01.2013, оскільки цей Порядок визначає механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», інвентаризації та погашення заборгованості за ними. Відповідно до частин 1-2 статті 3 Закону України «Про гарантії держави по виконанню судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Отже, вказаним Законом передбачається виконання саме рішень про стягнення коштів з державного органу, виплати які на цей час не проведені, стосувались зобов`язання УПФУ в Заводському районі м. Запоріжжя нарахувати та виплатити основну та додаткову пенсію позивачеві за певні періоди. Також, суд вважає помилковим посилання відповідача у відзиві на позов на те, що спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу невиконання постанов суду, а також, що постановами суду не визначено конкретної суми до стягнення, а тому приписи ст. 625 ЦК України застосуванню не підлягають, оскільки така позиція суперечить вищенаведеним положенням законодавства та правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду. Зазначаючи про те, що Пенсійний фонд не є розпорядником державних коштів, а тому не може нести відповідальність за порушення виконання грошового зобов`язання за ст. 625 ЦК України, відповідач у відзиві вказує, що відповідальність лежить на державі в особі Державного казначейства. У той же час, постановами суду обов`язки з нарахування та виплати основної та додаткової пенсій [PERSON] покладені саме на орган ПФУ, а не на Державне казначейство. До того ж, саме орган ПФУ як суб`єкт владних повноважень вчинив протиправні дії, які призвели до порушень прав позивача на своєчасне отримання пенсій у визначеному законом розмірі, що і було встановлено вищезазначеними постановами суду, з огляду на що твердження відповідача про те, що відповідальність за несвоєчасну виплату пенсій позивачеві лежить на Державному казначействі є неспроможними. З огляду на зазначене, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] тому, позов підлягає задоволенню у вказаній частині шляхом стягнення з відповідача на його користь вищезазначених сум. Крім того, оскільки на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору як громадянина, віднесеного до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за ставкою пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону).

Outcome: approved