Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просив визнати за ним право за ним право власності на 1/2 частину квартири №69, що розташована в будинку №81 по вул. Мстиславській в м. Чернігові, яка була придбана ними під час шлюбу. [PERSON] зверталась до суду з зустрічної позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, у прийнятті якої їй було відмовлено. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 вересня 2016 року позовні вимоги [PERSON]З до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволені. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири №69, що розташована в будинку №81 по вул. Мстиславській в м. Чернігові. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири №69, що розташована в будинку №81 по вул.Мстиславській в м.Чернігові. Вирішено питання судових витрат. Не погоджуючись з рішенням суду, [PERSON] звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати, скасувати ухвалу суду про відмову у прийнятті зустрічного позову та направити справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції. У апеляційній скарзі [PERSON] зазначає, що суд першої інстанції, при ухвалені рішення, не звернув уваги на той факт, що спірна квартира була придбана у кредит, який вона сплачує особисто, а позивач не є навіть поручителем, і залишок майбутніх платежів разом з відсотками прирівнюється до вартості квартири. Заявниця наголошує, що суд першої інстанції не дослідив наявні докази та обставини справи, не дав їм правильної правової оцінки, внаслідок чого грубо порушив норми матеріального права, а саме ч.4 ст.65 СК України, відповідно до якої при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сім»ї. Заявниця вважає, що суд першої інстанції незаконно відмовив їй у прийнятті зустрічної позовної заяви, оскільки ст.121 та ст.124 ЦПК України чітко визначені наслідки недотримання форми позовної заяви, в тому числі й зустрічної, а саме залишення заяви без руху та надання часу для виправлення недоліків. Заявник зазначає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції порушив п.1 ч.1 ст.83 ЦПК України та ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», оскільки позивачем помилково було сплачено до бюджету судовий збір у розмірі 6850 грн., які суд повністю стягнув з неї, тоді як, на думку заявника, максимальний розмір збору в справах цієї категорії складає 4350 грн., а решта підлягає поверненню позивачу. В запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення залишити без змін. Заслухавши доповідача, пояснення позивача [PERSON], його представника [PERSON], відповідача [PERSON], її представника [PERSON], перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Ухвалюючи рішення, місцевий суд виходив з того, що спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу, а частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому квартира є спільним сумісним майном подружжя. Такий висновок суду відповідає матеріалам справи і вимогам закону, який регулює спірні правовідносини. По справі встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 травня 2016 року шлюб між позивачем і відповідачем розірвано (а.с. 22). Перебуваючи у шлюбі, [PERSON] 11 лютого 2008 року отримала кредитні кошти в сумі 380 000 грн. у ПАТ «Укрсоцбанк» на придбання чотирьохкімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1241, [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. У п. 4.6 договору зазначено, що покупець придбаває квартиру зі згоди свого чоловіка [PERSON] Оригінальний примірник заяви зберігається в справах приватного нотаріуса, що посвідчив цей договір (а.с.47-49). Право власності на квартиру № 69, що розташована в будинку № 81 по вул. Мстиславська в м. Чернігові зареєстровано за відповідачем [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с. 5-6). В забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту, між Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, за яким остання передала в іпотеку банку спірну квартиру. П. 2.1 договору купівлі-продажу квартири зазначено, що покупець до підписання цього договору сплатила продавцеві частину суми в розмірі 163799 грн., еквівалент 32294 доларів США та зобовязалася протягом двох банківських днів з моменту підписання цього договору сплатити продавцеві залишок суми, що складає 380000 грн., еквівалент 74921 доларів США, із залученням кредитних коштів, отриманих в установі банку. Відповідно до ч. 2 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України, обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. П. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, судом першої інстанції був зроблений правильний висновок про те, що квартира № 69, що розташована в будинку № 81 по вул. Мстиславська в м. Чернігові придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому є спільним майном подружжя. Однак, судом першої інстанції не було взято до уваги те, що відповідно ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сім»ї. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то цивільні права та обовязки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобовязань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобовязання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Таким чином, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що кошти за укладеним за час шлюбу кредитним договором між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк», за які була придбана спірна квартира, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що у подружжя виникли зобовязання в інтересах сім»ї у вигляді повернення коштів, та що кредитний договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обовязки для другого з подружжя і кредитні кошти слід вважати спільними коштами подружжя, які підлягають поділу, коли покупцем квартири формально є лише один з подружжя. Однак, ПАТ «Укрсоцбанк», з яким укладено кредитний договір, заперечує щодо поділу між позивачем та відповідачем непогашеної частини кредити, оскільки у банківській установі відсутні документи щодо доходів [PERSON], на підставі яких останній спроможний здійснювати погашення суми кредиту. До того ж, третя особа не погоджується перевести половину непогашеної частини грошових зобовязань за кредитним договором на [PERSON], оскільки йому виповнилося 73 роки, а в установі ПАТ «Укрсоцбанк» будь-яка фізична особа може бути позичальником або фінансовим поручителем за умови,що на момент закінчення терміну дії кредитного договору, йому виповниться не більше 65 років. За таких підстав, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано визнав за сторонами право власності на спірну квартиру по 1/2 частині, але на час припинення сімейних відносин, тобто, станом на 22.03.2016 року заборгованість за кредитним договором № 935/8-35 від 11 лютого 2008 року складає 268 874 грн. 35 коп. (а.с.236), яку за умовами договору повинна сплачувати відповідач, а тому 1/2 частина від загальної суми - 134437 грн. 17 коп., підлягає стягненню з позивача [PERSON] на користь [PERSON]. Факт та час припинення сімейних відносин сторонами не заперечується. Крім того, відповідач після припинення сімейних відносин з позивачем, за власні кошти з 01.04.2016 року по 01.12.2016 року сплатила в погашення відсотків за кредитним договором 29 835 грн. (довідка ПАТ «Урсоцбанк»), половина з яких в розмірі 14917,50 грн. підлягає стягненню на користь відповідача, а всього з позивача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 149354 грн. 67 коп.. Стосовно доводів [PERSON] про те, що премії та надбавки, отримані нею за особисті заслуги в роботі, що були виплачені їй, є виключно її особистою власністю в розмірі 194 493 грн. 31 коп., яку вона просить зарахувати при розрахунку в частині визначення частки майна подружжя, апеляційний суд не може прийняти до уваги, оскільки премії, які було їй виплачено є складовою частиною заробітної плати і в даному випадку не може бути застосовано ч.3 ст.57 СК України, якою передбачено що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, винагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Також відповідачка належним чином не довела, що кошти в розмірі 163799 грн., які є еквівалентом 32294 доларів США, що були сплачені за придбання спірної квартири до підписання договору купівлі продажу, належали особисто відповідачу [PERSON] Стосовно доводів апеляційної скарги про скасування ухвали суду про відмову в прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON], скасування рішення суду та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, необхідно зазначити наступне. Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, апеляційний розгляд справ не передбачає направлення справи до суду першої інстанції після скасування рішення суду. Відмова у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] здійснена судом відповідно вимог ст. 120 ЦПК України, про що суд першої інстанції у судовому засіданні від 12.09.2016 року постановив ухвалу, яка була внесена до журналу судового засідання. До того ж, нормами чинного ЦПК не передбачено обовязкового постановлення ухвали про відмову в прийнятті зустрічної позовної заяви у вигляді окремого документа і закон дозволяє постановити таку ухвалу усно, з внесенням до журналу судового засідання, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування усної ухвали про відмову в прийнятті зустрічної позовної заяви. Стосовно доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції п.1 ч.1 ст.83 ЦПК України та ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», необхідно зазначити наступне. Відповідно до абз. 1 п. п. 1 п. 1 ч.2 ст. 4 Закону України „Про судовий збір (зі змінами від 22 травня 2015 року) ставка при сплаті судового збору з позовних заяв майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 року №928-VІІ встановлена мінімальна заробітна плата на 1 січня 2016 року в розмірі 1378,00 грн. Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Позивачем [PERSON] при зверненні до суду з позовною заявою було сплачено 6850 грн. судового збору, які обґрунтовано були стягнути з відповідачки [PERSON]. Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обґрунтування його мотивації, з доповненням його резолютивної частини, та залишенню без змін в іншій частині.

Outcome: partial