Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

У січні 2021 року адвокатом Малиневським П.П. в інтересах [PERSON] , через систему Електронний суд подано позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРО ЛІЗИНГ» про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.03.2018 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРО ЛІЗИНГ» укладено інвестиційний договір № 09/03/2018-1. За умовами інвестиційного договору [PERSON] як Інвестор здійснює вклад в господарську діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРО ЛІЗИНГ» (Виконавець), а виконавець приймає у власність від інвестора грошові кошти в сумі 86\~235 грн., що є еквівалентом 3\~000 доларів США за офіційним курсом валют НБУ, встановленим на момент укладення договору та зобов`язується повернути інвестору суму грошових коштів в національній валюті гривні, що буде еквівалентом 3 000 доларів США за офіційним курсом валют НБУ, встановленим на момент повернення грошових коштів, але не менше суми в гривнях, що була надана інвестором. За умовами договору кожного місяця до 20 числа виконавець виплачує інвестору 3% від загальної суми інвестованих коштів. Виконавець зобов`язався повернути інвестору інвестиційні кошти одним платежем в день виплати процентів за останній місяць договору. Згідно п.3.1 Договору термін дії договору встановлено до 09 березня 2019 року, а щодо фінансових зобов`язань до повного їх виконання. За прострочення виконання фінансових зобов`язань винна сторона сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми платежу за кожний день прострочення. 20 вересня 2018 року між сторонами було підписано додаткову угоду. Умовами додаткової угоди передбачено, що кожного місяця протягом строку користування інвестиційними коштами, виконавець виплачує інвестору проценти у підвищеному розмірі 3,33% від загальної суми інвестованих коштів. 30 вересня 2019 року між сторонами було підписано нову додаткову угоду, згідно якої дію інвестиційних договорів, зокрема договору №09/03/2018-1 від 09.03.2018 року було пролонговано до 30 вересня 2020 року. Пункт 4.2 Договору викладено у новій редакції яка передбачає, що кожного місяця, протягом строку користування інвестиційними коштами виконавець виплачує інвестору проценти у зменшеному розмірі 2,62% від загальної суми інвестованих коштів. За умовами договору виплата процентів здійснюється виконавцем щомісячно шляхом перерахування відповідної суми на розрахунковий рахунок інвестора з 20 по 30 число кожного місяця наступного за звітним. У разі дострокового розірвання дії договору, виконавець зобов`язується до кінцевої дати його дії повністю виконати свої фінансові зобов`язання та повернути інвестиційні кошти. Після укладення додаткової угоди від 30 вересня 2019 року виконавець за договором свої зобов`язання виконувати перестав, жодних коштів інвестору більше не сплачував. 29.11.2020 представник позивач направив відповідачу вимогу (претензію) про повернення коштів в еквіваленті 3 000 доларів США, сплату процентів та виконання інших зобов`язань. Проте вимоги позивача виконані не були, кошти відповідачем не сплачені, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду за для примусового стягнення грошових коштів. З урахуванням зазначеного, позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРО ЛІЗИНГ» заборгованість загальним розміром 120\~246 грн. 89 коп., з яких 84\~157 грн.20 коп. сума основного боргу, 33\~073 грн. 78 коп. проценти за користування коштами в період з 01.10.2019 по 18.01.2021, 3\~015 грн. 91 коп. пеня за період з 01.10.2020 до 18.01.2021. Ухвалою судді від 22.01.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, сторонам надано строк для подання заяв по суті справи, призначено судове засідання на 15.02.2021, яке було відкладено на 12.03.2021 у зв`язку з першою неявкою відповідача. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, в позовні заяви просили розглянути справу без їх участі, зазначивши, що проти ухвалення судом заочного рішення не заперечують. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, повідомлявся судом про дату, час і місце судового розгляду справи в установленому законом порядку шляхом надсилання судових повісток на юридичну адресу відповідача, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за відсутності та відзиву на позов не надав. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з чим, на підставі ст.\~247,\~280,\~281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 09.03.2018 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРО ЛІЗИНГ» укладено інвестиційний договір № 09/03/2018-1 (а.с.8-11). За умовами інвестиційного договору [PERSON] , як Інвестор передає у власність ТОВ «ЕЛЕКТРО ЛІЗИНГ», як Виконавця, грошові кошти для придбання, встановлення, підключення, налагодження функціонування і обслуговування станції зарядки для електромобілів. Пунктом 2.3 Договору встановлено, що за користування інвестиційними коштами Виконавець виплачує Інвестору проценти у строки і в розмірі, встановленими цим договором. Даний договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 09 березня 2019 року, а щодо фінансових зобов`язань до їх повного виконання. Відповідно п.4.1. Договору Інвестор передає у власність Виконавця грошові кошти в сумі 86\~235 грн., що еквівалентно 3000 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення договору, а Виконавець приймає грошові кошти від Інвестора у власність та зобов`язується повернути Інвестору суму грошових коштів в національній валюті України гривні, що буде еквівалентом 3 000 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення грошових коштів. За умовами договору Виконавець протягом строку користування інвестиційними коштами виплачує Інвестору проценти у розмірі 3% від загальної суми інвестованих коштів щомісячно шляхом перерахування відповідної суми на розрахунковий рахунок Інвестора до двадцятого числа кожного місяця наступного за звітним. Виконавець зобов`язався повернути Інвестору інвестиційні кошти одним платежем в день виплати процентів за останній місяць дії Договору. 20.09.2018 між сторонами укладено Додаткову Угоду № 1 до Договору інвестиції №09/03/2018-1 від 09.03.2018. Згідно Додаткової Угоди, пункт 4.2 Договору інвестиції №09/03/2018-1 від 09.03.2018 викладено у новій редакції: Кожного місяця, протягом строку користування Інвестиційними коштами Виконавець виплачує Інвестору проценти у розмірі 3,33% від загальної суми інвестованих коштів. Інші умови договору залишилися чинними у попередній редакції (а.с.12). 30 вересня 2019 року між позивачем та відповідачем укладено Додаткову угоду №1 до договорів інвестиції №15-01-2018-3 від 15.01.2018, №05/06/2018-1 від 05.06.2018 року, №09/03/2018-1 від 09.03.2018 року, №20/09/2018-1 від 20.09.2018, №20/06/2018-1 від 20.06.2018 року. За умовами Додаткової угоди №1 від 30 вересня 2019 року пролонговано дію Договору інвестиції, зокрема, Договору № 09/03/2018-1 від 09.03.2018 року до 30 вересня 2020 року (а.с.13). Зменшено розмір процентів за користування Інвестиційними коштами та встановлено, що Виконавець сплачує Інвестору щомісячно з 20 по 30 число кожного місяця наступного за звітним періодом проценти у розмірі 2,62% від загальної суми інвестованих коштів. Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, позивач свої зобов`язання виконав та надав відповідачу грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США у національній валюті, що на день укладення Договору за офіційним курсом НБУ складало 86\~235,00 грн. Разом з тим, встановлено, що в порушення умов Інвестиційного договору №09/03/2018-1 від 09.03.2018, Додаткової угоди №1 від 20.09.2018, Додаткової угоди №1 від 30.09.2019 зобов`язання належним чином відповідачем, на час розгляду справи, не виконані. Так, 29.11.2020 року представником позивача адвокатом Малиневським П.П. на адресу відповідача надсилалась вимога (претензія) від 29.11.2020 про повернення коштів за інвестиційним договором №09/03/2018-1 від 09.03.2018, яка відповідачем була проігнорована (а.с.15-17). Відповідач свої зобов`язання перестав виконувати, проценти за користування коштами та суму основного боргу не повернув. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. До відносин, які виникли між сторонами, підлягає застосуванню положення параграфа 1 «Позика» глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконувати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Офіційний курс долара США, встановлений Національним Банком України (https://bank.gov.ua) на дату звернення до суду - 18.01.2021р., становить 28,0524 грн. за 1 долар США. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст.\~524 ЦК України,\~Законом України від\~\~ 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»,\~Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. При цьому сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ст. 524\~ЦКУ). Згідно зі ст. 533\~ЦКУ\~грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті у разі здійснення розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц. Згідно п.4.5. Договору визначено, що розрахунки за цим договором проводяться в національній валюті України. Так, відповідно до розрахунку наданого позивачем, сума заборгованості за основним боргом становить 3 000 доларів США, що еквівалентно 84\~157 грн. 20 коп., сума заборгованості процентів за користування коштами за період з 01.10.2019 по 01.01.2021 становить 1\~179 доларів США, що еквівалентно 33\~073 грн. 78 коп., сума заборгованості за пенею за період з 01.10.2020 по 18.01.2021 (109 днів), становить 107 доларів 51 цент США, що еквівалентно 3\~015 грн. 91 коп. (а.с. 18). Частинами 1, 2, 3 та 4\~статті 12 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги\~ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, врахувавши те, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним договором, суд вважає, що позовні вимоги що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 202 грн. 47 коп. На підстави вищевикладеного та

Outcome: approved