Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») на його користь 24 022 (двадцять чотири тисячі двадцяті дві) грн 86 коп. в порядку повернення стягнутого за виконавчим написом, а також вирішити питання судових витрат у справі. В обґрунтування позову посилався на те, Приморським районним судом м. Одеси у позовному провадженні № 2/522/3205/20 було розглянуто цивільну справу № 522/11784/18 за позовом [PERSON] до АТ «Альфа-банк», за участю третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В. А., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, а також про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса. Так, рішенням від 22 червня 2020 року у справі № 522/11784/18 Приморським районним судом м. Одеси позовні вимоги [PERSON] були задоволені повністю, у зв`язку з чим визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис за реєстровим № 24166, вчинений 31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. щодо стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором кредиту № 2007/13-2.06/544 від 15 серпня 2007 року на суму 109 077,98 дол. США, нарахованої за період з 17 липня 2015 року по 17 липня 2017 року, та суму плати за вчинення виконавчого напису. Крім того, рішенням від 22 червня 2020 року у справі № 522/11784/18 Приморським районним судом м. Одеси присуджено до стягнення з АТ «Альфа-Банк» на користь [PERSON] 689 420,14 грн, стягнутих за виконавчим написом нотаріуса реєстровий № 24166 від 31 жовтня 2017 року, а також 7 599 грн судового збору. В подальшому, 21 серпня 2020 року на виконання рішення від 22 червня 2020 року Приморським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист у справі №522/11784/18 про стягнення з АТ «Альфа-Банк» на користь [PERSON] вищезазначених сум грошових коштів. Згідно виписки АТ КБ «ПриватБанк» на картці/рахунку [PERSON] за період з 14 по 16 вересня 2020 року 689 420,14 грн, стягнутих за виконавчим написом нотаріуса реєстровий № 24166 від 31 жовтня 2017 року, були повернуті АТ «Альфа-Банк» позивачу у поновному обсязі. Зі змісту рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2020 року у справі №522/11784/18 вбачається, що предметом судового дослідження у вказаній справі були, крім іншого, правові підстави повернення [PERSON] списаних з приватного рахунку позивача в доларах США у відділенні публічного акціонерного товариства Державний єкспортно-імпортний банк України м. Ізмаїлі грошових коштів за виконавчим написом за реєстровим № 24166 від 31 жовтня 2017 року, у сумі 26 283,65 дол. США, еквівалентній 689 420,14 грн. Поряд із вищезазначеним, [PERSON] було виявлено, що приватним виконавцем в межах виконавчого провадження № 56437958 по примусовому виконанню виконавчого напису реєстровий № 24166 від 31 жовтня 2017 року, крім списання 26 283,65 дол. США, які обліковувались на рахунку [PERSON] у відділенні публічного акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України у м. Ізмаїлі, також було здійснено списання грошових коштів [PERSON] з рахунків у АТ КБ « ПриватБанк», а саме: 782,25 дол. США з карткового рахунку № [NUMBER] , згідно виписки по рахунку від 27 жовтня 2018 року, деталі операції: «ПТ 56437958 ОТ 16.10.18 НАПИС 24166» от 31.10.17»; 6,48 євро з карткового рахунку № [NUMBER] , згідно виписки по рахунку від 27 жовтня 2018 року деталі операції: «ПТ 56437958 от 16.10.18 НАПИС 24166 от 31.10.17»; 1 840,90 грн з карткового рахунку № [NUMBER] , згідно виписки по рахунку від 27 жовтня 2018 року, деталі операції: «ПТ 56437958 от 16.10.18 НАПИС 24166 от 31.10.17». Враховуючи викладене, вищезазначені витрати [PERSON] , понесені у зв`язку зі списанням приватним виконавцем грошових коштів позивача з рахунків у АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 782,25 дол. США з карткового рахунку № [NUMBER] ; у розмірі 6,48 євро з карткового рахунку № [NUMBER] ; у розмірі 1 840,90 грн з карткового рахунку № [NUMBER] підлягають відшкодуванню за рахунок АТ «Альфа-Банк» отримувача коштів та правонаступника AT «Укрсоцбанк» відповідно до статей 11, 15, 22, 321, 1166, 1192, 1212 ЦК України, як майнова шкода, так і повернення безпідставні набутого майна. З урахування наведених вище обставин, позивач просив суд позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач про дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, шляхом направлення судового повідомлення про відкриття провадження у справі у спосіб, передбачений ЦПК України. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач відзив на позов не подав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. За правилами частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом установлено, що 22 червня 2020 року Приморським районним суд м. Одеси ухвалено рішення, яким визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис за реєстровим № 24166, вчинений 31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. щодо стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором кредиту №2007/13-2.06/544 від 15 серпня 2007 року на суму у розмірі 109 077,98 дол. США, нарахованої за період з 17 липня 2015 року по 17 липня 2017 року та суму плати за вчинення виконавчого напису. Поряд із цим, на підставі зазначеного рішення суду стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь [PERSON] 689 420,14 грн, стягнутих за виконавчим написом нотаріуса реєстровий № 24166 від 31 жовтня 2017 року, а також 7 599 грн судового збору. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Приморського районного суд м. Одеси від 22 червня 2020 року встановлено, що приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Долинським М. М. було відкрито виконавче провадження № 56437958 по примусовому виконанню виконавчого напису за реєстровий № 24166 від 31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А., про стягнення з гр. [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту №2007/13-2.06/544 від 15 серпня 2007 року на суму у розмірі 109 077,98 дол. США, нарахованої за період з 17 липня 2015 року по 17 липня 2017 року, та суму плати за вчинення виконавчого напису, про що винесено відповідну постанову від 18 травня 2018 року. В подальшому приватним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого напису за реєстровий № 24166 від 31 жовтня 2017 року було прийнято постанову про арешт коштів боржника від 30 травня 2018 року, відповідно до якої накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках в установах банку, у межах суми звернення стягнення, з урахуванням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження, а всього на суму у розмірі 3 141 227,67 грн. Із матеріалів справи вбачається, що приватним виконавцем в межах виконавчого провадження № 56437958 по примусовому виконанню виконавчого напису зареєстрованого в реєстрі за № 24166 від 31 жовтня 2017 року було здійснено списання грошових коштів [PERSON] з рахунків у АТ КБ «ПриватБанк», а саме: 782,25 дол. США з карткового рахунку № [NUMBER] , згідно виписки по рахунку від 27 жовтня 2018 року, деталі операції: «ПТ 56437958 ОТ 16.10.18 НАПИС 24166» от 31.10.17»; 6,48 євро з карткового рахунку № [NUMBER] , згідно виписки по рахунку від 27 жовтня 2018 року деталі операції: «ПТ 56437958 от 16.10.18 НАПИС 24166 от 31.10.17»; 1 840,90 грн з карткового рахунку № [NUMBER] , згідно виписки по рахунку від 27 жовтня 2018 року, деталі операції: «ПТ 56437958 от 16.10.18 НАПИС 24166 от 31.10.17». При цьому, з описової частини рішення від 22 червня 2020 року у справі №522/11784/18 Приморського районного суду м. Одеси вбачається, що судом досліджувались обставини списання коштів із рахунку [PERSON] , які обліковувались у відділенні публічного акціонерного товариства Державний єкспортно-імпортний банк України м. Ізмаїлі та за результатом розгляду зазначених обставин вирішено стягнути з АТ «Альфа-Банк» на користь [PERSON] 689 420, 14 грн, стягнутих за виконавчим написом нотаріуса за реєстровий № 24166 від 31 жовтня 2017 року, як майнової шкоди у формі витрат, які [PERSON] зазнав через вчинений протиправно виконавчий напис та подальшого списання з його рахунків заявленої до стягнення суми грошових коштів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або стеження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. З огляду на викладене, суд надходить до висновку про те, що позивачем доведено той факт, що відповідач безпідставно набув майно, а саме: кошти позивача, та зберігає його у себе без достатньої правової підстави, а тому зобов`язаний повернути позивачу це майно. Відповідачем вказана обставина не спростована доказами в розумінні положень статей 76-81 ЦПК України. Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Нормами статтті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Наведені позивачем обставини справі, які знайшли своє підтвердження на підставі поданих до суду доказів, застосовуючи при цьому матеріально-правове регулювання до спірних правовідносин, суд встановив, що кошти, які були списані приватним виконавцем в межах виконання виконавчого напису нотаріуса за реєстровий № 24166 від 31 жовтня 2017 року, (що в подальшому визнаний таким, що не підлягає виконанню у судовому порядку) та не були предметом розгляду у справі №522/11784/18 Приморським районним судом м. Одеси. Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку задоволенням позову суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved