Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, уточненим у подальшому, до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] , посилаючись на те, що йому та [PERSON] в рівних частках на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17 грудня 2001 року належало 2/3 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 34,8 кв.м., у тому числі 16,4 кв.м. Зазначав, що 25 липня 2017 року між ним, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу від 25 липня 2017 року, за умовами якого вони з [PERSON] продали, а [PERSON] придбала 2/3 частки квартири [ADDRESS] . Вказував, що метою вказаної угоди було використання ним та [PERSON] коштів, отриманих від продажу 2/3 частки квартири [ADDRESS] та гаражу, розташованого поруч з спірною квартирою, для виплати ними кредиту, отриманого під заставу квартири [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності. В процесі оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири, відповідачка відмовилась від придбання гаражу. При цьому, незважаючи на відмову відповідачки від придбання гаражу, договір купівлі-продажу частини спірної квартири був між ними укладений. Стверджував, що через півроку йому стало відомо, що відповідачка зареєструвала в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно неіснуючі в спірній квартирі житлові приміщення, площею 12 кв.м., та гараж. Вважає, що при укладені договору купівлі-продажу спірної квартири від 25 липня 2017 року нотаріусу замість дійсного технічного паспорту на квартиру від 22 жовтня 2015 року, в якому було зафіксовано статус квартири [ADDRESS] , як незаконної самочинної забудови, було надано старий недійсний технічний паспорт квартири [ADDRESS] від 29 травня 2001 року , в якому було відображено інше приміщення ніж те, що було продано та не було відмітки ОМБТІ про самочинну будову. Крім того, при оформлені вказаного договору купівлі-продажу нотаріусу була надана ріелтором підроблена довідка форми №1, в якій не було зазначено, що в спірній квартирі зареєстровані малолітні діти, тому договір купівлі-продажу спірної квартири в порушення вимог ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» був оформлений без дозволу органу опіки та піклування. Посилаючись на порушення прав малолітніх дітей, позивач просив суд визнати договір купівлі-продажу 2/3 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 34,8 кв.м., у тому числі житловою 16,4 кв.м., укладений між ним, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 25 липня 2017 року, недійсним; визнати за ним, [PERSON] , [PERSON] право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 34,8 кв.м., у тому числі житловою 16,4 кв.м., та стягнути з відповідачки судові витрати. Ухвалою Малиновського районного суду від 08 липня 2020 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 36-37). Ухвалою Малиновського районного суду від 06 серпня 2020 року заява позивача про забезпечення позову була залишена без задоволення (т. 1 а.с. 69-71). Постановою Одеського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року ухвала Малиновського районного суду від 06 серпня 2020 року була скасована, заява [PERSON] була задоволена, накладено арешт на квартиру за [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] (т. 2 а.с. 230-231). Ухвалою Малиновського районного суду від 27 жовтня 2020 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , та продовжено строк проведення підготовчого провадження (т. 1 а.с. 179-181). Ухвалою Малиновського районного суду від 26 листопада 2020 року по справі було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (т. 1 а.с. 189-190). Позивач та його представник, діючий за дорученням від 17 червня 2020 року, в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити у повному обсязі. Раніше позивач надав відповідь на відзив (т. 1 а.с. 177, т. 2 а.с. 210-213). Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. Раніше надала відзив на позов, в обґрунтування якого посилалась на те, що 25 липня 2017 року за договором купівлі-продажу вона придбала у [PERSON] , [PERSON] 2/3 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 34,8 кв.м., у тому числі житловою площею 16,4 кв.м. Зазначала, що в момент укладення договору купівлі-продажу квартири, в ній залишалися зареєстрованими малолітні діти, яких продавці зобов`язувались зняти з реєстрації до кінця року. Крім того, після укладення договору їй стало відомо, що в квартирі проживає квартирант, який здійснив [PERSON] оплату за весь строк проживання наперед. Вказувала, що після звільнення квартири, квартирант залишив її у неналежному стані, тому в квартирі необхідно було робити ремонт. При цьому, стверджувала, що інший співвласник спірної частини квартири [PERSON] відрізала в її частині світ та воду і стала вимагати незалежні від її частки квартири комунікації. Крім того, [PERSON] став їй погрожувати та переслідувати (т. 2 а.с. 96-111). Представник третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, діючий за довіреностями від 20 червня 2020 року та від 31 серпня 2020 року, в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просили суд їх задовольнити у повному обсязі (т. 1 а.с. 104, 105). Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним Кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються зазначені правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради 17 грудня 2001 року за реєстром №6-11869, згідно розпорядження органу приватизації №156869 від 17 грудня 2001 року належала квартира [ADDRESS] , загальною площею 34,8 кв.м., у тому числі житловою площею 16,4 кв.м. Право власності [PERSON] та [PERSON] на вказану частину спірної квартири було зареєстровано Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 14 лютого 2002 року, номер запису: 161 в книзі: 22пр-119. 25 липня 2017 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого остання придбала 2/3 частки квартири [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] та [PERSON] , та в цілому складається з однієї кімнати, загальною площею 34,8 кв.м., у тому числі житловою площею 16,4 кв.м. (т. 1 а.с. 9-10). Встановлено, що відповідно до п. 3 Договору купівлі-продажу від 25 липня 2017 року продаж 2/3 частини квартири вчинено за 237380,00 грн., які продавці отримали від покупця повністю до підписання договору купівлі-продажу від 25 липня 2017 року. Факт отримання [PERSON] , [PERSON] від [PERSON] грошових коштів за продаж квартири в розмірі 237380,00 грн. підтверджується вказаним договором і їх розпискою від 25 липня 2017 року (т. 2 а.с. 127). З матеріалів справи вбачається, що 18 липня 2017 року інший співвласник спірної квартири [PERSON] надала заяву про те, що їй відомо про продаж 2/3 частин квартири [ADDRESS] , та про відмову від переважного права купівлі вказаної частки квартири, що передбачено ст. 362 ЦК України (т. 2 а.с. 124). Судом встановлено, що 25 липня 2017 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали заяву, якою повідомили приватного нотаріуса про те, що малолітні та неповнолітні особи в квартирі не зареєстровані, а також надали [PERSON] розписку про те, що зобов`язуються до 30 липня 2017 року погасити заборгованість по комунальним платежам та звільнити квартиру [ADDRESS] . Крім того, зобов`язувались до 05 вересня 2017 року зняти з реєстрації всіх осіб, які зареєстровані в квартирі [ADDRESS] (т. 2 а.с. 125, 128, 129). 25 липня 2017 року право власності [PERSON] на 2/3 частини квартири [ADDRESS] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 2 а.с. 121). З матеріалів справи вбачається, що після укладення договору купівлі-продажу від 25 липня 2017 року 2/3 частини спірної квартири, між [PERSON] та [PERSON] склалися неприязні відносини, оскільки позивач став переслідувати відповідачку та ображати її. Даний факт був підтверджений свідками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , допитаними в судовому засіданні під присягою (т. 3 а.с. 35-40, 41-42). Відповідно до технічного паспорта від 22 жовтня 2015 року, оформленого на ім`я [PERSON] , який був наданий останнім до суду, квартира [ADDRESS] складається з двох житлових кімнат, загальною площею 9,4 кв.м., 16,5 кв.м., кухні, площею 5,2 кв.м., ванної кімнати, площею 2,1; 0,9 кв.м., коридору, площею 1,5 кв.м., 0,7 кв.м., загальною площею 36,3 кв.м., житловою площею 25,9 кв.м. (т. 1 а.с. 11-12). Встановлено, що у технічному паспорті від 22 жовтня 2015 року наявний штамп про самочинно збудовані або переобладнані приміщення, в якому зазначено про улаштування двірного прорізу у капітальній стіні (т. 1 а.с. 11-12). Згідно технічного паспорта від 29 березня 2001 року, оформленого на ім`я [PERSON] та який за твердженням позивача був наданий приватному нотаріусу, квартира [ADDRESS] складається з однієї кімнати, загальною площею 16,4 кв.м., кухні, площею 6,8 кв.м., туалету, площею 1,2 кв.м., коридору, площею, 1,0 кв.м., веранди, площею 9,4 кв.м., загальною площею 34,8 кв.м., у тому числі житловою площею 16,4 кв.м. (т. 1 а.с. 13-14). 05 березня 2018 року ТОВ «Бюро консалт сервіс» був виготовлений висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , яка належить на праві часткової власності [PERSON] (2/3 частини) та [PERSON] (1/3 частина). Згідно висновку у фактичному користуванні [PERSON] та [PERSON] знаходиться квартира [ADDRESS] , яка складається: 1 - житлова, площею 16,5 кв.м., 2 - санвузол, площею 2,8 кв.м., 3 - коридор, площею 0,7 кв.м., 4 - санвузол, площею 1,0 кв.м., 5 - коридор, площею 1,7 кв.м., 6 - кухня, площею 5,3 кв.м., 7 - житлова, площею 9,3 кв.м., 8 - житлова, площею 12,0 кв.м., 9 - житлова, площею 12,2 кв.м., 10 - санвузол, площею 1,8 кв.м., загальною, площею 63,3 кв.м., житловою, площею 50, кв.м. За технічними показниками зазначений об`єкт може бути поділений. Склад новоутворених об`єктів нерухомого майна та їх адреси: [PERSON] залишається: 1 - житлова, площею 16,5 кв.м., 2 - санвузол, площею 2,8 кв.м., 9 - житлова, площею 12,2 кв.м., 10 - санвузол, площею 1,8 кв.м., загальною, площею 33,3 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м., що складає одиницю та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] залишається: 3 - коридор, площею 0,7 кв.м., 4 - санвузол, площею 1,0 кв.м., 5 - коридор, площею 1,7 кв.м., 6 - кухня, площею 5,3 кв.м., 7 - житлова, площею 9,3 кв.м., 8 - житлова, площею 12,0 кв.м., загальною площею 30,0 кв.м., житловою площею 21,3 кв.м., що складає одиницю та знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 35). 06 березня 2018 року на ім`я [PERSON] був виготовлений технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох кімнат, площею 16,5 кв.м., 12,2 кв.м., санвузлів, площею 2,8 кв.м., 1,8 кв.м., загальною площею 33,3 кв.м. (т. 2 а.с. 31-33). 13 березня 2018 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 3 а.с. 91). Також, 06 березня 2018 року на ім`я [PERSON] був оформлений технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох кімнат, площею 9,3 кв.м., 12,0 кв.м., санвузла, площею 1,0 кв.м., коридору, площею 1,7 кв.м., 0,7 кв.м., загальною площею 30,0 кв.м. (т. 2 а.с. 40-41). 13 березня 2018 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох кімнат, площею 9,3 кв.м., 12,0 кв.м., санвузла, площею 1,0 кв.м., коридору, площею 1,7 кв.м., 0,7 кв.м., загальною площею 30,0 кв.м. було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 2 а.с. 143). Отже, з матеріалів справи вбачається, що співвласники квартири [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] за домовленістю розділили вказану квартиру і вказаний поділ ніхто не оскаржував. З матеріалів справи вбачається, що до оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири у позивача [PERSON] в користуванні знаходився гараж, площею 17,03 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , та передавався йому в користування на підставі договору про надання у користування гаражу від 14 вересня 2010 року, укладеного між [PERSON] та Комунальним підприємством ЖКС «Хмельницьким» (т. 1 а.с. 25, т. 2 а.с. 19). Отже, вказані обставини свідчать про те, що на час укладення договору купівлі-продажу від 25 липня 2017 року гараж, площею 17,03 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , у власності [PERSON] не перебував. Докази, які спростовують висновок суду позивачем не надані. Судом встановлено, що 27 червня 2019 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради було надано припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, згідно якого було установлено, що виконуються роботи з реконструкції квартири шляхом демонтажу підвіконної частини та улаштування на її місці вхідної групи з втручанням у несучу, огороджувальну та несучу стіну будівлі за адресою: [ADDRESS] , без отримання права на виконання будівельних робіт, чим порушено пункт 1 ч. 1 ст. 34, абз. 1 ч. 2 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 13 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого Постановою КМУ за №466 від 13 квітня 2011 року та зобов`язано отримати, в установленому законом порядку, документи, які дають право на виконання будівельних робіт, або привести самочинно реконструйовану квартиру у відповідність до технічного паспорту до 27 серпня 2019 року (т. 3 а.с. 73-77). Згідно відповіді на ім`я [PERSON] від 12 грудня 2019 року та від 25 березня 2020 року вбачається, що під час проведення перевірки було встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] виконані роботи з реконструкції квартири, шляхом приєднання нежитлового приміщення (гараж), площею 12.2 кв.м. (уточнена площа - 17,3 кв.м.). На реконструйовану квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано право власності без оформлення документів щодо початку виконання будівельних робіт та прийняття об`єкту до експлуатації. Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради повідомило позивача про те, що оскільки відповідно до Постанови КМУ №219 від 13 березня 2020 року «Про оптимізацію органів державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду», яка набула чинності 18 березня 2020 року, зупинено дію Постанови КМУ №553 від 23 травня 2011 року «Про затвердження Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю», то Управління на даний час позбавлене можливості проведення заходів державного архітектурно-будівельного контролю (т. 3 а.с. 78-82). Відповідно до довідки про склад сім`ї та реєстрації від 20 липня 2017 року №2361 в квартирі [ADDRESS] , яка складається з однієї кімнати, загальною площею 16,4 кв.м., були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 15). Згідно довідки про склад сім`ї та реєстрації від 24 липня 2017 року №1919 в квартирі [ADDRESS] , яка складається з однієї кімнати, загальною площею 16,4 кв.м., були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т. 1 а.с. 16). Встановлено, що відповідачка при покупці квартири була усвідомлена про те, що на час оформлення договору купівлі-продажу від 25 липня 2017 року в спірній квартирі були зареєстровані малолітні діти: [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується розпискою від 25 липня 2017 року (т. 1 а.с. 18). 13 грудня 2017 року малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , були зняти з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси №К1-127467-ф/л, № К1-127472-ф/л від 07 липня 2020 року (т. 1 а.с. 43, 44). Встановлено, що 07 лютого 2018 року відповідачка віддала [PERSON] та [PERSON] 1000,00 доларів США, які були стягнуті раніше, як задаток (т. 1а.с. 17). З матеріалів справи вбачається, що 06 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав в борг 9088,00 доларів США, які повинен був віддати до 06 липня 2017 року, відповідно до графіку повернення (т. 1 а.с. 26-27). Відповідно до п. 7.1 Договору позики від 06 липня 2016 року забезпеченням виконання позичальником зобов`язань є передача в іпотеку квартири [ADDRESS] . 07 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено додатковий договір про внесення змін до договору позики, за умовами якого п. 1 Договору позики був викладений в наступній редакції «позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв грошові кошти в сумі 111396,24 грн., що за курсом НБУ на день укладення даного договору еквівалентно 4311,00 доларів США, які позичальник повинен повернути в строк до 07 листопада 2017 року (т. 1 а.с. 22). З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (т. 1 а.с. 131-135). Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Стаття 655 ЦК України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна відповідно до ст. 657 ЦК України укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. За змістом ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. З матеріалів справи вбачається, що при укладенні договору купівлі-продажи від 25 липня 2017 року сторони діяли добровільно. Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Однією із підстав визнання договору купівлі-продажу 2/3 частини квартири [ADDRESS] від 25 липня 2017 року недійсним, позивач вважає відсутність згоди органу опіки та піклування на продаж спірної частини квартири. Частинами другою та третьою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з частиною четвертою та п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків; сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору недійсним. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №1612/2343/12 та від 10 лютого 2021 року у справі № 385/1598/18. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Судом встановлено, що на час укладення договору купівлі-продажу 2/3 частини квартири [ADDRESS] разом з матір`ю [PERSON] та бабусею [PERSON] були зареєстровані малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрації №1919 від 24 липня 2017 року (т. 1 а.с. 16). Малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не були співвласниками квартири [ADDRESS] . Вони набули право користування житлом, як члени сім`ї власника [PERSON] відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігали це право до зняття їх з реєстрації. Встановлено, що 13 грудня 2017 року малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , були зняті з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси №К1-127467-ф/л, № К1-127472-ф/л від 07 липня 2020 (т. 1 а.с. 43, 44). Оскільки малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , були зняті з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , в добровільному порядку їх матір`ю, то дані обставини свідчать про відсутність порушення житлових прав дітей. Крім того, з матеріалів справи з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , на момент звернення [PERSON] до суду з даним позовом, була зареєстрована та проживала в квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві власності позивачу, що підтверджується довіреністю від 20 червня 2020 року (т. 1 а.с. 105). У висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, визначеному у Постанові від 20 листопада 2019 року по справі №520/15250/15-ц (провадження №61-31644св18) зазначено, що при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статтю 177 СК України, необхідно у кожному конкретному випадку: перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про право дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору, з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Верховний Суд зауважує, що однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. За таких обставин, суд вважає що при укладенні договору купівлі-продажу від 25 липня 2017 року майнові права малолітніх дітей не були порушені, оскільки як встановлено судом в спірній квартирі вони були тільки зареєстровані, але, на час укладення договору купівлі-продажу від 25 липня 2017 року, не проживали в ній. Суд вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу спірної квартири від 25 липня 2017 року не зменшив і не обмежив права малолітніх дітей, а приховування позивачем та матір`ю дітей прав останніх на нерухомість у момент укладання договору купівлі-продажу спірної квартири позбавляє їх права визнати вказаний договір недійсним, оскільки судом встановлено, що перед укладенням договору купівлі-продажу спірної квартири, співвласники [PERSON] та [PERSON] надали приватному нотаріусу довідку від 20 липня 2017 року №2361, відповідно до якої у квартирі зареєстровані дві особи: [PERSON] та Барташевська (Яковлева) Д.В. , довідка не містить інформацію про реєстрацію у спірній квартирі неповнолітніх або малолітніх дітей. Факт того, що співвласники спірної квартири надали приватному нотаріусу недостовірну інформацію щодо відсутності реєстрації в спірній квартирі інших осіб, не спростовує висновку суду. Суд звертає увагу на те, що з позовними вимогами про визнання договору купівлі-продажу частини спірної квартири, недійсним, звернувся позивач [PERSON] , а не мати дітей [PERSON] , яка залучена позивачем до участі у справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, що свідчить про те, що у останньої, як у співвласника спірної квартири, не має ніяких позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу від 25 липня 2017 року недійсним. Тобто, позивач має право на оскарження договору купівлі-продажу від 25 липня 2017 року тільки в частині, що стосується його права власності на спірну квартиру. Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» статті 376 ЦК суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про знесення самочинно збудованого нерухомого майна. Пунктом 5 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» встановлено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376 та ст. 391 ЦК). Таким чином, оскільки позивач не є власником квартири [ADDRESS] , то реконструкція вказаної квартири новим власником не порушує його прав та не стосується предмету спору. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка викладена у постанові від 18 січня 2017 року по справі №6-2776цс16 та постанові від 22 червня 2017 року по справі №6-1047цс17 є сталою практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року), яка свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки, позивач у справі є інвалідом 2 групи, що підтверджується довідкою МСЕК (т. 1 а.с. 8), то він звільнений від сплати судового збору.

Outcome: dismissed