Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про встановлення порядку користування житловим будинком з надвірними будівлями і спорудами, який неодноразово уточнював (том 1 а.с.112-116,том 2 а.с.62-64), а також про встановлення земельного сервітуту, посилаючись на наступні обставини. 04.05.2004. батько позивача [PERSON] перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з матірю позивача - [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу придбав у власність 6/15 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: м. Чернігів, вул. Московська, 29. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 липня 2012 року за позивачем було визнано право в на 3/20 частки у праві власності на будинок за адресою: м. Чернігів, вул. Московська, 29 в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері [PERSON], яка померла 18.08.2009 року. В подальшому, позивачем було здійснено державну реєстрацію визнаного за рішенням суду права. Посилаючись на те, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами знаходиться у спільній частковій власності його та відповідачів, однак [PERSON] В,О. створює йому перешкоди в користуванні будинком та гаражем, так як 31.08.10. одружився з [PERSON] та 30.08.11 року відповідачі придбали автомобіль. Позивач зазначав, що вимушений проживати у друзів та орендувати житло, оскільки іншого майна не має. Зважаючи на те, що виділення в натурі 3/20 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою вул. Московська, буд. 29, не є технічно можливим, у добровільному порядку відповідачі встановити порядок користування будинком не погоджуються, у зв»язку з чим просив: - встановити порядок користування житловим будинком з господарськими будівлями за адресою вул. Московська, буд. 29 в м. Чернігові згідно до Варіанту № 1 судової будівельно- технічної експертизи № 28-16 від 30.01.2017 року порядку користування житловим будинком та господарськими будівлями (додатку №1, №1.1.): - виділивши [PERSON] в користування житлову кімнату під номером 1-8 площею 9,0 кв.м. та господарські будівлі гараж літ. «Б1-1»; - виділивши [PERSON] та [PERSON] в користування житлову кімнату номером 1-7 площею 17,9 м2, та господарські будівлі сарай літ. «б1-1», сарай літ. «б2»; залишити у спільному користуванні між співвласниками [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підсобні приміщення коридор літ. 1-1 площею 8,2 м2, кухня літ. 1-2 площею 13,6 м2, коридор літ. 1-3 площею 1,1 м2, кладова літ. 1-4 площею 0,6м2, вбиральня літ. 1-5 площею 0,9 м2, ванна літ. 1-6 площею 4,1 м2, тамбур літ. 1-І площею 1,8 м2, та господарські будівлі погріб літ. «а2», ґанок літ. «а3»; - встановити земельний сервітут без визначення строку на користь [PERSON] щодо земельної ділянки, що розташована за адресою: вул. Московська, 29/1 у м. Чернігові, кадастровий №7410100000:01:021:5056, загальної площі 0,0296 га, яка належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] для можливості проходу та обслуговування житлового будинку та господарських будівель згідно Варіанту № 1 додатку № 2.1. судової будівельно-технічної експертизи № 28-16 від 30.01.2017 року площею 0,0133 га (133 кв.м.); - стягнути з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] понесені у справі судові витрати. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 10 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про встановлення порядку користування житловим будинком з надвірними будівлями і спорудами та встановлення земельного сервітуту було відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог, через порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Зазначав, що іншого житла не має і будучи власником 3/20 частин будинку має право, відповідно до положень ст. 358 ЦК України, отримати у володіння та користування ту частину спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Посилався на те, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову було здійснено з порушенням його права на володіння та користування частиною спільного майна та з наданням переваг відповідачам у вирішенні спору, в той час, коли [PERSON] є власником лише 1/20 ідеальної частки на будинок. Судова мотивація відносно відмови у задоволенні позовних вимог щодо встановлення земельного сервітуту для проходу до господарських будівель та обслуговування частини будинку, на думку позивача, суперечить мотивації щодо відмови у задоволенні позову про встановлення порядку користування, оскільки спирається на відсутність згоди відповідачів на встановлення безоплатного, безстрокового сервітуту та відсутність у справі даних про те, в якій саме частині обтяжується земельним сервітутом земельна ділянка кожного з її співвласників. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, інших учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд знаходить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. З матеріалів справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 04.05.2004 року [PERSON] придбав у власність 6/15 частин будинку № 29 по вул. Московській в м. Чернігові (том 1 а.с.11), та право власності на вказану частину нерухомого майна зареєстрував в КП «Чернігівське МБТІ» 13.05.2004 року, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (том 1 а.с.12). Вказане майно було придбано [PERSON] у шлюбі з [PERSON], а тому було визнано об»єктом спільної сумісної власності подружжя. За життя [PERSON] було складено заповіт, згідно якого, на випадок її смерті все майно з чого б воно не складалося було заповідано сину [PERSON]В.(том 1 а.с.13). Відповідно до рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 липня 2012 року за позивачем було визнано право в на 3/20 частки у праві власності на будинок за адресою: м. Чернігів, вул. Московська, 29 в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері [PERSON], яка померла 18.08.2009 року. (том 1 а.с.17). За інформаційною довідкою КП «Чернігівське МБТІ» від 03.03.16 № 689, станом на 31.12.12року право власності на житловий будинок за адресою: м. Чернігів, вул. Московська, 29, зареєстровано за: [PERSON] на ? частку; [PERSON] на 3/20 частки; [PERSON] на 2/15 та 7/15 часток з різних правових підстав (том 1, а.с.53). Відповідно до договорів дарування від 30 березня 2016 року, укладених між [PERSON] та [PERSON], останній було подаровано 1/5 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який в цілому має 134,8 кв.м. загальної площі, з яких 75,4 кв.м. житлової площі, що знаходиться в місті Чернігові по вулиці Московська, будинок № 29 (том 1,а.с.70-72) та 4/5 частки у праві власності на земельну ділянку, яка вцілому має площу 0,0296 га та розташована за адресою: м.Чернігів, вулиця Московська, земельна ділянка № 29/1, кадастровий номер 7410100000:01:021:5056 (том 1, а.с.76-79) За Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 04.04.16. вбачається, що 30.03.2016 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/5 частину житлового будинку за адресою: м. Чернігів, вул. Московська, 29 (а.с.74-75) та на 4/5 частки земельної ділянки, яка має загальну площу 0,0296 га та розташована за адресою: м.Чернігів, вулиця Московська, земельна ділянка № 29/1, кадастровий номер 7410100000:01:021:5056 (том 1, а.с.74, 81). Постановивши за вказаних обставин рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що всі варіанти порядку користування спірним житловим будинком, запропоновані висновком судової будівельно-технічної експертизи № 28-16 від 30 січня 2017 року, передбачають виділення для співвласників будинку [PERSON] та [PERSON] у спільне користування однієї житлової кімнати 1-7 площею 17,9 кв.м., при тому, що останні є особами літнього віку, проживають в спірному будинку в різних кімнатах і проти виділення їм частини будинку у спільне користування заперечують.Зважаючи на те, що запропоновані варіанти встановлення порядку користування спірним житловим будинком зачіпають права вказаних співвласників і це суперечить вимогам ст. 358 ЦК України, судом було відмовлено у позові. З таким висновком не може погодитьсь апеляційний суд, оскільки в порушення приписів ст. 212, 213 ЦПК України, наявні у справі докази судом першої інстанції було оцінено односторонньо, без врахування всіх обставин, які мають значення для вірного вирішення спору, внаслідок чого ухвалене рішення не можна визнати законним та обґрунтованим. Положеннями ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст. 358 ЦК України регламентовано правила здійснення правомочностей співвласниками об»єкта права спільної часткової власності. Зокрема, передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зі змісту наведеної норми закону можна зробити висновок, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця норма матеріального права свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать так звані ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Оскільки спірні правовідносини у даній справі не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. З матеріалів справи встановлено, що 3/20 ідеальним часткам у праві власності на будинок, належним [PERSON], реально відповідає приміщення житлова площа 11,31 кв.м., однак позивач ставив питання про надання йому у володіння та користування кімнати меншою площею відносно його ідеальної частки, під номером 1-8 площею 9,0 кв.м., господарські та допоміжні приміщення просив залишити в загальному користуванні. За таких обставин, висновок суду про те. що виділення для співвласників будинку [PERSON] та [PERSON], які є подружжям, у спільне користування однієї житлової кімнати 1-7 площею 17,9 кв.м., буде зачіпати права вказаних співвласників через те, що вони є особами літнього віку, та проживають у різних кімнатах, постановлено в порушення положень ч.3 ст. 358 ЦК України, оскільки при цьому судом не було взято до уваги, що позивач іншого власного житла не має та як співвласник має право на виділення в користування в натурі частки житла, адекватної розміру його частки у праві власності на спільне майно. Позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, шляхом виділення в його користування кімнати № 1-8 площею 9 кв.м., з господарських будівель сараю під літерою «б1-1», відповідно - [PERSON], якому належить право на 1/20 частку у праві власності на будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: вул. Московська, 29, у м. Чернігові, та [PERSON], яка має право на 1/5 частку у праві власності на зазначений будинок з господарськими будівлями, в користування виділяється кімната № 1-7 площею 17,9 кв.м., з господарських будівель гараж під літерою «Б1-1», сарай під літерою «б-2». Беручи до уваги, що і позивач і відповідачі мають на праві власності автомобілі, при вирішенні питання про те, кому з них слідує передати в користування гараж, суд враховує, що відповідачі є літніми людьми, а тому буде справедливим передати зазначене майно в користування саме їм, виділивши позивачеві у користування сарай під літерою «б1-1», застосувавши другий варіант порядку користування житловим будинком з господарськими будівлями, визначентй висновком судової будівельно-технічної експертизи від 30 січня 2017 року № 28-16, у зв»язку з чим вимоги [PERSON] задоволено судом частково. Підсобні приміщення: коридор № 1-1 площею 8,2 кв.м., кухню № 1-2, площею 13,6 кв.м., коридор № 1-3 площею 1,1 кв.м., кладову № 1-4 площею 0,6 кв.м., вбиральню № 1-5 площею 0,9 кв.м. ванну № 1-6 площею 4,1 кв.м., тамбур № 1-1площею 1,8 кв.м., погріб під літеро «а-2», ганок під літерою «а-3» за вказаним варіантом експертизи підлягають залишенню у спільному користуванні співвласників [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо встановлення земельного сервітуту для проходу до господарських будівель та обслуговування частини будинку, суд послався на те, що виходячи з норм ЦК України та ЗК України, встановлення земельного сервітуту є обтяженням земельної обслуговуючої ділянки, тому за загальним правилом власник (користувач) такої ділянки має право на одержання від особи, в інтересах якої встановлюється сервітут, компенсації за незручності, викликані обтяженням його ділянки земельним сервітутом. Істотними умовами договору про встановлення сервітуту є вказівка на предмет сервітутного права, цільове призначення сервітуту та розмір плати за користування чужим майном, тобто презумпція відплатності, що передбачена Цивільним кодексом України, в той час, як позивачем ставилося питання про встановлення саме безоплатного земельного сервітуту, проти якого заперечують відповідачі. Крім того, судом було зазначено, що спірна земельна ділянка належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності і не визначено, в якій саме частині обтяжується земельним сервітутом земельна ділянка кожного з співвласників, що також унеможливлює задоволення зазначеної позовної вимоги. Ухваливши наведені вище висновки, суд не враховував тієї обставини, що за визначенням ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). У даному випадку позивач пов»язував вимогу про встановлення сервітуту з неможливістю його проходу по земельній ділянці, належній на праві спільної часткової власності відповідачам, для забезпечення можливості користування господарськими будівлями та обслуговування частини будинку, яка знаходитиметься в його володінні та користуванні, оскільки вказані портеби не можуть бути задоволені іншим способом через складні стосунки з відповідачами та належність земельної ділянки, на якій розташовані об»єкти нерухомості, площею 0,0296 га саме відповідачам [PERSON] та [PERSON] Зважаючи на те, що об»єктивно користування частиною житлового будинку та господарськими приміщеннями для позивача є неможливим через відсутність права на користування землею та недосягнення домовленості між учасниками спору щодо встановлення зазначеного сервітуту на підставі договору, що підтверджено матеріалами справи, такий сервітут може бути встановлено на підставі рішення суду (ст.402 ЦК України), при цьому згода власників майна, за рахунок якого встановлюється сервітут не вимагається. За таких обставин, посилання суду першої інстанції на відсутність згоди співвласників, безоплатність, відсутність істотних умов для встановлення сервітуту не відповідають положенням ст. 401-403 ЦК України. Посилання суду на те, що спірна земельна ділянка належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності і не визначено, в якій саме частині обтяжується земельним сервітутом земельна ділянка кожного з співвласників, що також унеможливлює задоволення зазначеної позовної вимоги, також не можна визнати законним та обґрунтованим, адже питання про виділення в натурі кожним із учасників спільної часткової власності належних їм на праві власності часток знаходиться у площині їх волевиявлення і в жодному випадку не залежить від волі позивача. Втім, зазначена обставина, на думку апеляційного суду, не має правового значення при вирішенні питання у даній справі про встановлення сервітуту на користь позивача. Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 28-16 від 30 січня 2017 року, було запропановано 3 варіанти для встановлення порядку користування житловим будинком 29 по вул. Московській в м. Чернігові та відповідні їм варіанти встановлення земельного сервітуту (том 2 а.с.9-50). На підставі положень ст. 401-403 ЦК України та відповідно до другого варіанту встановлення земельного сервітуту, запропанованого у висновку судової будівельно-технічної експертизи від 30 січня 2017 року № 28-16, що відповідає другому віріанту порядку користування житловим будинком з господарськими будівлями, застосованому судом, на користь [PERSON] має бути встановлено земельний сервітут площею 0,0133 га безоплатно та без визначення строку за рахунок земельної ділянки № 29/1 по вул. Московська у м. Чернігові, яка в цілому має площу 0,0296 га та належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (1/5 частка у праві власності), [PERSON] (4/5 частки у праві власності) для забезпечення проходу та обслуговування частини житлового будинку та господарських будівель (додаток до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 30 січня 2017 року № 28-16 № 2.2). Враховуючи наведене, апеляційний суд знаходить, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обгрунтованим, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] Під час розгляду даної справи судами першої та апеляційної інстанцій [PERSON] було понесено та документально підтверджені судові витрати: зі сплати судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій сумі 1157,55 грн, витрати на оплату вартості судової експертизи в сумі 3854 грн, на оплату правової допомоги в сумі 3000 грн, а всього 8011.55 грн. Положеннями ч. 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторонни понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до зазначеної норми процесуального закону, на користь [PERSON] з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем за час розгляду справи судами, в сумі по 4000 грн. з кожного.

Outcome: partial