Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

У червні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з нього аліменти на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в твердій грошові сумі в розмірі 800 грн. щомісячно. В обґрунтування позову зазначила, що їх син повністю знаходиться на її утриманні, а відповідач ухиляється від надання будь-якої матеріальної допомоги, хоча має таку можливість. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених у позові, просила їх задовольнити. Відповідач позов визнав частково, згоден сплачувати аліменти в мінімальному розмірі, встановленому державою, але не більше 500 грн., мотивуючи тим, що ніде не працює і не має сталого заробітку. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, вони зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180 СК України). Способи виконання обов'язку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, аліменти за рішенням суду присуджуються у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Судом установлено, що сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO].Рішенням суду від 22.12.2010 року шлюб між подружжям розірвано, місцем проживання сина визначено з матір'ю. Домовленості про його утримання сторони не досягли. Відповідач є здоровою молодою особою 33 років, однак офіційно не працює і при цьому на обліку у службі зайнятості, як безробітний, не перебуває та не вчиняє будь-яких дій щодо пошуку роботи. Інших дітей чи непрацездатних батьків на своєму утриманні відповідач не має; не приймає взагалі жодної участі в вихованні неповнолітнього сина та не створює всі необхідні умови для його розвитку і життя; позовні вимоги визнав частково, відтак суд приходить до переконання, що він спроможний сплачувати аліменти. Жодних документів, які б підтверджували непрацездатність відповідача, або будь-яких доказів на спростування доводів позивачки в частині стягнення з нього аліментів саме у твердій грошовій сумі, суду надано не було. Наявність будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання відповідачем матеріальної допомоги своєму сину, на момент розгляду справи не існує. Обов'язок по утриманню неповнолітньої дитини не може бути покладений виключно на одну матір. Враховуючи визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (ст. 7 Закону: 1 637 грн. - для дітей віком від 6 до 18 років з 01.12.2016 року); розмір середньої заробітної плати по Житомирський області (згідно з офіційними даними Мінфіну України та Державного комітету статистики у Житомирській області за липень 2016 року вона становила 4 265 грн.); потребу позивачки у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку, - суд приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному в позові. Така сума аліментів є реальною, відповідатиме, як інтересам хлопчика, так і матеріальному становищу та стану здоров'я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості, та надасть змогу забезпечити мінімальні життєві потреби дитини. Відповідачем не було надано доказів на підтвердження того, що доходи і матеріальне становище позивачки надають їй можливість забезпечити хлопчику шкільного віку належний життєвий рівень при отриманні аліментів у розмірі 500 грн. (що становить 30,5 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку) з урахуванням зростання споживчих товарів і послуг, інфляції тощо. Держава Україна, проголошуючи такий принцип сімейного права, як державна охорона кожної дитини, яка позбавлена належного батьківського піклування, реалізує його в одному із положень ч.2 ст.182 СК України, якавстановлює мінімальний розмір аліментів на одну дитину не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак вказана норма права не зобов'язує суд встановлювати саме такий розмір аліментів, який не залежить ні від розміру прожиткового мінімуму, ні від відсотків від нього. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати та забезпечувати свого неповнолітнього сина [PERSON] до досягнення ним повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне його утримання. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: approved