Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON]) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та про зняття з реєстрації за місцем проживання. В процесі розгляду справи судом було залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON] та Національну академію Служби безпеки України. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач є донькою позивача та третьою особи [PERSON] та більше ніж півроку в квартирі [ADDRESS] не проживає, квартплату та комунальні послуги не сплачує, а проживає у гуртожитку. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняти її з реєстрації в зазначеній квартирі. В судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Зазначав, що відповідач не проживає в квартирі більше року. В судове засідання відповідач не з'явилась, надала суду клопотання про визнання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності. В судове засідання третя особа [PERSON] не з'явилась, в матеріалах справи міститься її нотаріально посвідчена заява, в якій вона не заперечувала проти зняття з реєстраційного обліку в квартирі [PERSON] (а.с. 8). В судовому засіданні представник третьої особи НА СБУ позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в запереченнях на позовну заяву. Пояснив, що відповідач була відсутньою в квартирі батьків з поважних причин. Житлове приміщення у гуртожитку було надано їй для тимчасового проживання у зв'язку із тим, що вона повідомила членам житлово-побутової комісії про наявність конфлікту зі своїми батьками. Звертав увагу суду на те, що квартира була надана державою для всіх членів сім'ї, у тому числі і на відповідача, але згодом була приватизована батьками без її участі. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника третьої особи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими сторонами доказами, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS]. Вказана квартира належить на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 24.10.2001 року (а.с. 5). Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] На час розгляду справи, у квартирі [ADDRESS], зареєстровано чотири особи - позивач [PERSON], його дружина [PERSON], їх донька [PERSON] та онука [PERSON], що підтверджується довідкою форми № 3 від 23.06.2015 року (а.с. 6). Відповідач [PERSON] з липня 2014 року в спірній квартирі не проживає, нею не цікавиться, не несе витрати по її утриманню. Позивач вважає, що відповідач без поважних причин більше року не проживає у квартирі [ADDRESS], у зв'язку з чим втратив право користування нею. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Судом встановлено, що з 2014 року відповідач у квартирі не проживає. В матеріалах справи містяться копії договорів про надання житлового приміщення в гуртожитку НА СБУ (а.с. 9-12). Той факт, що відповідач не проживає у спірній квартирі підтверджується, крім пояснень позивача, зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: актом ТОВ «Комфортна вежа» від 27.05.2015 року (а.с. 7) про те, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає, копіями договорів про надання житлового приміщення в гуртожитку НА СБУ (а.с. 9-12); рапортами відповідача від 31.03.2015 року та від 09.04.2015 року (а.с. 59, 60) та особистими заявами відповідача від 27.08.2015 року (а.с. 45) та від 09.10.2015 року (а.с. 61). Крім того, в судовому засіданні встановлено, що відповідач тривалий час ніяких витрат по утриманню спірної квартири не несе, квартплату, комунальні послуги та електроенергію не сплачує, доказів того, що вона намагалася вирішити питання про вселення до спірної квартири, суду надано не було, що свідчить про те, що квартирою вона тривалий час не цікавиться. Відповідно до п. 30 (розділ «Житлове право») Правових позицій Верховного Суду України щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ наймачу або члену його сім'ї, який був відсутнім без поважних причин понад зазначені у ст. 71 ЖК України строк, суд вправі відмовити з цих підстав у задоволенні позову про виселення, вселення, обмін, поділ жилого приміщення, незалежно від того, чи було пред'явлено зустрічний позов про визнання позивача таким, що втратив право на жиле приміщення. Норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Заперечення третьої особи судом відхиляються як такі, що не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються наявними в ній доказами. Посилання не те, що квартира була надана державою для всіх членів сім'ї, у тому числі і на відповідача, але згодом була приватизована батьками без її участі не спростовують позовних вимог, а також жодним чином не узгоджуються із вимогами законодавства, згідно з якими право власності особи є непорушним. Що стосується позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Враховуючи те, що судом задовольняються вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а дане рішення є підставою для зняття його з реєстраційного обліку, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку немає, а тому в їх задоволенні повинно бути відмовлено. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на відповідача.

Outcome: partial