Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

У червні 2015 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що з 14.03.1989 року по теперішній час перебуває у трудових відносинах з ПАТ «Азовзагальмаш». З листопада 2014 року відповідач припинив виплату заробітної плати, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка складає 17576,64 грн. На підставі викладеного, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 17576,64 грн. Також зазначила, що в зв'язку з порушенням її права на заробітну плату їй була завдана моральна шкода, розмір якої позивачка оцінює в 5 000,00 грн. У серпні 2015 року позивачка збільшила позовні вимоги, просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 20300,73 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Позивачка у судове засідання не з'явилася, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих підстав, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Не заперечував проти наявності у підприємства перед [PERSON] заборгованості з виплати заробітної плати за період з листопада 2014 року по червень 2015 року у розмірі 20300,73 грн. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивачка з 14.03.1989 року по теперішній час перебуває у трудових відносинах з ПАТ «Азовзагальмаш», що підтверджується записами в її трудовій книжці. За період роботи позивачки їй нараховувалась заробітна платня. Згідно наданої відповідачем довідки № 338/ро-350 від 21.07.2015р. сума заборгованості по заробітній платі з урахуванням вже утриманих обов'язкових податків та зборів перед [PERSON] за період її роботи з листопада 2014 року по червень 2015 року складає: листопад 2014р. - 2686,09 грн., грудень 2014р. - 2888,61 грн., січень 2015р.- 2909,25 грн., лютий 2015р. - 1378 грн., березень 2015р.- 2910,47 грн., квітень 2015р. - 1492,56 грн., травень 2015р. - 3111,66 грн., червень 2015р. - 2924,09 грн., а всього 20300,73 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок несвоєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 5 000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 200 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 гривень за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. - за вимоги немайнового характеру.

Outcome: partial