Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту батьківства, визнання спадкоємцями за законом. Свої вимоги мотивують тим, що [PERSON] (дід позивача та рідний батько позивачки ) та [PERSON] були одружені з 1936 року та є батьками [PERSON], 1948 року народження, [PERSON], 1952 року народження та [PERSON], 1938 року народження. Зазначили, що оскільки під час війни, документ, який підтверджував факт укладення шлюбу між дідом та бабцею був загублений, в свідоцтвах про народження [PERSON] та [PERSON] в графі «батько» проставлений прочерк. [INFO] помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку [ADDRESS]. У позовній заяві позивачі зазначають, що за життя померлий склав заповіт від 27.05.1975 року, яким 1/2 частину належного йому будинку він заповів своїм донькам - [PERSON] та [PERSON] Вказують, що 19 травня 2003 року Першою Київською нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 445 за заявою [PERSON] Посилаючись на те, що при оформленні свідоцтва про право на спадщину у них виникли складнощі з підтвердженням факту родинних відносин між [PERSON], як спадкоємцем [PERSON], яка померла [INFO], [PERSON] та дідом [PERSON], у зв'язку з відсутністю у свідоцтві про народження матері позивача та позивачки запису про батька, [PERSON] та [PERSON] просили встановити факт батьківства [PERSON] стосовно [PERSON] та [PERSON], визнати їх спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] та стягнути судові витрати. У судовому засіданні позивачі позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Пояснили, що дійсно [PERSON] є рідним батьком матері позивача та [PERSON] і відповідно є його спадкоємцями. Вказали, що за свого життя [PERSON] визнавав себе батьком трьох дітей, приймав участь у їх вихованні, утримував їх, вони всі разом проживали за адресою - [ADDRESS]. Крім того, у заповіті від 27.05.1975 року померлий зазначив спадкоємиць як своїх дочок. Однак, оскільки під час війни, документ, який підтверджував факт укладення шлюбу між дідом та бабцею був загублений, в свідоцтвах про народження [PERSON] та [PERSON] в графі «батько» проставлений прочерк, хоча у паспортах останніх в графі «по батькові» зазначено «[PERSON]». Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх необґрунтованість (а.с. 39-43). Заслухавши пояснення позивачів, представників відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] (дід позивача та рідний батько позивачки) та [PERSON] та є батьками [PERSON], 1948 року народження, [PERSON], 1952 року народження та [PERSON], 1938 року народження. У судовому засіданні позивачі пояснювали, що [PERSON] та [PERSON] були одружені з 1936 року та оскільки під час війни, документ, який підтверджував факт укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] був загублений, в свідоцтвах про народження [PERSON] та [PERSON] в графі «батько» проставлений прочерк (а.с. 6). З довідки ВРАЦС Володарського РУЮ від 22.12.2006 року № 292 вбачається, що [PERSON] народилася [INFO], її батьками в книзі реєстрації актів про народження зазначені - мати «[PERSON]», батько «[PERSON]» (а.с. 12). Мати позивача [PERSON] 27 серпня 1968 року уклала шлюб з [PERSON]., після шлюбу її прізвище змінилося на «[PERSON]» (а.с. 7). Від даного шлюбу [INFO] у них народився син [PERSON] (позивач по справі) (а.с. 7). 27 травня 1975 року [PERSON] склав заповіт, яким заповідав належну йому 1/2 частину жилого будинку з відповідними надвірними будівлями за адресою - [ADDRESS] своїм дочкам [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожній (а.с. 10). Даний заповіт не змінено та не скасовано. [INFO] помер [PERSON], а [INFO] померла його дочка - [PERSON], мати позивача (а.с. 9). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS]. 19 травня 2003 року Першою Київською нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 445 за заявою [PERSON] Як на підставу своїх вимог позивачі посилалися на те, що при оформленні свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] у них виникли складнощі з підтвердженням факту родинних відносин між [PERSON], як спадкоємцем [PERSON], яка померла [INFO], [PERSON] та дідом [PERSON], у зв'язку з відсутністю у свідоцтві про народження матері позивача та позивачки запису про батька, а тому вони змушені були звернутися до суду з даним позовом про встановлення факту батьківства [PERSON] стосовно [PERSON] та [PERSON]. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO], а [PERSON] [INFO]. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Сімейний кодекс, який діє на даний час набрав чинності з 01 січня 2004 року. Згідно з положенням постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 травня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст. 53 Кодексу про шлюб та сім'ю України. Заяви про встановлення факту визнання батьківства щодо дитини, народженої до 1 жовтня 1968 року, розглядаються судом у випадках, коли померла особа визнавала себе батьком дитини до цієї дати. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч. 2 ст. 55 Кодексу про шлюб та сім'ю запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір'ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» надано роз'яснення, що оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС України УРСР (1969 року), суди вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпІІІС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до. її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Спірні правовідносини регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України чинним на момент виникнення правовідносин між сторонами. Слід зазначити, що на момент виникнення правовідносин між померлим [PERSON], позивачкою та матір'ю позивача діяв Кодекс законів про сім'ю, опіку, шлюб і актів цивільного стану від 31 травня 1926 року (УССР). Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 41 Кодекс законів про сім'ю, опіку, шлюб і актів цивільного стану 1926 року справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, підлягають розгляду народного суду, якщо чинним законодавством не передбачений інший порядок їх встановлення. До справ, що підлягають розгляду суду, зокрема, відносяться: справи про встановлення родинних відносин осіб, що входять до кола спадкоємців за законом, а також про встановлення факту перебування особи на утриманні спадкодавця; справи про встановлення факту реєстрації усиновлення, шлюбу, розлучення, народження і смерті. Відповідно до ст. 53 Кодексу про шлюб та сім'ю України (КпШС) походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають в шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків, батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягненню нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 53 КпШС України при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. За змістом наведеної норми закону встановлення судом батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин: спільного проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Так, відповідно до роз'яснень у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12.06.1998 року № 16, згідно зі ст. 53 КпШС підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. У судовому засіданні позивачка [PERSON] пояснювала, що її сім'я складалася з п'яти осіб - вона, мати, батько та дві сестри. Вони постійно проживали разом за адресою - [ADDRESS], вели спільне господарство, допомагали один одному. В усіх офіційних документах та у паспорті в графі «по батькові» [PERSON] та [PERSON] зазначено «[PERSON]», що співпадає з анкетними даними їх батька [PERSON]. Судом встановлено, що сім'я [PERSON] складалася з п'яти осіб, вони проживали разом у будинку по [ADDRESS], що підтверджується записами у будинковій книзі (а.с. 16-18). Суд бере до уваги, що у заповіті, який був складений [PERSON] 27 травня 1975 року на користь [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожній (а.с. 10), померлий вказав спадкоємниць як своїх дочок. У рішенні виконкому Подільської Райради лепутатів трудящих м. Києва від липня 1956 року № 595 про надання [PERSON] земельної ділянки зазначено, що [PERSON] має родину з 5 осіб (а.с. 11). У судовому засіданні свідки пояснювали, що по [ADDRESS] мешкала сім'я, що складалася з п'яти осіб - [PERSON], його дружина та три доньки ([PERSON], [PERSON] та [PERSON]), вони вели спільне господарство. [PERSON], як голова сім»ї приймав безпосередню участь в утриманні своїх доньок, виховував їх. Як пояснили у судовому засіданні позивачі встановлення факту батьківства необхідно їм для вирішення питання про прийняття спадщини, а тому позовні вимоги про встановлення факту, що [PERSON], [INFO], який помер [INFO], був батьком [PERSON], [INFO], яка померла [INFO], та [PERSON], [INFO], знайшли свого доведення в судовому засіданні та підтверджено доказами. Що стосується вимог позивачів про визнання їх спадкоємцями за законом після смерті [PERSON], то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» та за нормою ч. 1 ст. 1258 ЦК України, справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК України. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Позивачі звернулися до суду з вимогами саме про визнання їх спадкоємцями за законом після смерті [PERSON]. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. За положеннями ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 12 ЦК України передбачено, що особа вільно на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Зі змісту ст. ст. 27, 31 ЦПК України вбачається, що позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав позову. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Слід зазначити, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Згідно роз'яснень наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» та у Листі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» можливим способом захисту спадкоємцями своїх прав у судовому порядку, які відповідають вимогам закону, є визнання права власності у порядку спадкування, визнання заповіту недійсним, тощо. При вказаних обставинах позивачами обрано не вірний та непередбачений законом спосіб захисту своїх прав, оскільки законодавством не передбачено такого способу захисту прав як - визнання спадкоємцями за законом після смерті спадкодавця. Дані позовні вимоги є неналежним способом захисту права позивачів, оскільки не відновлює їх порушених справ. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню тільки у частині встановлення факту що [PERSON], [INFO], який помер [INFO], був батьком [PERSON], [INFO], яка померла [INFO], та [PERSON], [INFO], у задоволенні позовних вимог щодо визнання позивачів спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial