Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку останнього. Як підставу зазначено, що позивачу на підставі свідоцтва права власності на житло її матері [PERSON] та брату [PERSON] в рівних частинах належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . 30.10.2018 зі згоди позивача в квартирі був зареєстрований її колишній співмешканець [PERSON] , [INFO] , що підтверджується записом у домовій книзі. [PERSON] на даний час не проживає за даною адресою. На час реєстрації в квартирі [PERSON] , а саме у 2018 році, з відповідачем фактично мешкали в м. Харкові та за місцем реєстрації Канвал взагалі ніколи не проживав. Через деякий час стосунки повністю були припинені і вони почали мешкати за різними адресами. Позивач вказує, що на час взаємних стосунків з відповідачем перешкод в реєстрації за місцем свого мешкання йому не чинила, та він добровільно визначив собі інше місце проживання і житловим приміщенням її взагалі не користувався. Місцезнаходження [PERSON] наразі їй невідоме, жодних стосунків вона з ним не підтримує та не спілкується. Квартира призначена для особистого проживання власників та проживання членів їх сімей та той факт, що в квартирі досі зареєстрована вказана особа, заважає позивачу повноцінно користуватися своєю власністю. Комунальні служби, що надають послуги згідно чинному законодавству України нараховують на підставі затверджених тарифів відповідні розміри грошових коштів, які позивач має сплатити у якості оплати за надані послуги у розрахунку на кожну особу зареєстровану у квартирі. При цьому вона не має можливості сплачувати комунальні платежі за відповідача, оскільки він не проживає в квартирі та жодного дня в ній не проживав. Близько трьох років позивач не підтримує стосунки з відповідачем і на час подачі позовної заяви до суду вони не ведуть спільного господарства, за комунальні послуги відповідач не сплачує та взагалі відсутній за місцем реєстрації. Позивач до суду не з`явилася, просила суд розглядати справу у її відсутність, наполягала на задоволенні позову. Не заперечує проти задоволення судом заочного рішення у справі. Відповідач у судове засідання також не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності та письмовий відзив на позов не надав, відповідно до вимог ч. 10 ст. 130, ч.ч. 1, 3 ст. 131 ЦПК України належним чином вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи згідно опублікованим оголошенням на офіційному веб-порталі судової влади України що міститься в матеріалах справи. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280 - 282 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи, дослідивши надані докази, з`ясувавши позиції сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81\~ЦПК України\~передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи не безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. У відповідності до вимог ст.ст. 316, 328 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва права власності на житло від 29.11.2002, виданого відповідно до рішення виконкому за № 447 від 29 листопада 2002 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] /а.с. 7/. Відповідно до записів у домовій книзі в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , окрім інших, з 30.10.2018 зареєстрований [PERSON] , [INFO] (посвідка на постійне проживання серії [NUMBER] ) /а.с. 6, 8-9/. Згідно довідці від 26.04.2021 № 5, виданій громадською комісією з житлових питань при виконавчому комітеті Шевченківської селищної ради на підставі акту обстеження про підтвердження факту не проживання особи за місцем реєстрації [PERSON] на даний час не проживає за адресою: [ADDRESS] /а.с. 10/. Близько трьох років сторони припинили сумісне проживання, на даний час мешкають окремо, дитина проживає з матір`ю. За місцем реєстрації відповідач взагалі ніколи не проживав. Частиною 1 статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Позивач є власником спірного житлового будинку, де зареєстрований відповідач, який не є членом її сім`ї. Предметом позову є визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом у зв`язку з не проживанням в ньому понад трьох років. Отже, на встановлені правовідносини поширюються норми статей 64, 156 ЖК України, статті 405 ЦК України. Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, тільки наявність перешкод у користуванні житлом з боку його власника унеможливлює визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Викладене узгоджується з постановою Верховного Суду № 621/795/17 від 27.12.2018) Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на викладене, суд вважає, що є правові підстави для задоволення позову. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку, тому зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні власністю позивача шляхом зняття з реєстраційного обліку у спірному приміщенні правового значення не має, а тому ця частина позовних вимог задоволенню не підлягає. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. На підставі викладеного,

Outcome: partial