Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 09 листопада 2020 року задоволено заяву [PERSON] про перегляд і скасування заочного рішення Київського райсуду м. Одеси, ухваленого 20.06.2018 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон. Заочне рішення скасоване і справу призначено до розгляду в судовому за правилами загального позовного провадження. 22.12.2020 року позивач надала заяву про уточнення позову і просила суд ухвалити рішення, яким надати дозвіл малолітній [PERSON] ,2012 року народження без згоди та супроводу батька тимчасово виїжджати за межі України до країн учасниць Шенгенської угоди та Європейського союзу, Єгипту, Туреччини, Чорногорії, Хорватії, Російської Федерації у період з 1 червня 2021 року до 31 грудня 2023 року в супроводі матері [PERSON] та надати дозвіл матері дитини на оформлення паспорту та інших проїзних документів на ім`я [PERSON] ,2012 року народження. 19.01.2021 року до суду надійшов відзив на уточнений позов. Надалі на стадії підготовчого засідання суд отримав відповідь на відзив і виніс ухвалу за клопотанням сторони позивача про витребування доказів. В сьогоднішньому судовому засіданні представник позивача, підтримуючи позов, стверджувала, що [PERSON] періодично виїздить за кордон для відпочинку та оздоровлення дитини - [PERSON] ,2012 року народження. У зв`язку з тим, що відповідач працює моряком на судах іноземних судновласників і по 8 місяців на рік не знаходиться на території України, мати позбавлена можливості вчасно отримати дозвіл на виїзд дитини за кордон. Обґрунтовуючи свої вимоги, сторона позивача наголошує на тому, що батько не приймає участі у житті дитини, не цікавиться долею дитини, сплачує аліменти на утримання дочки в розмірі 750 грн на місяць, з позивачкою - матір`ю неповнолітньої [PERSON] , у [PERSON] склались неприязливі відносини. Адвокат позивача доводить, що [PERSON] , звертаючись до суду з цим позовом, ніяким чином не порушує права відповідача, як батька дитини, і виходить тільки з інтересів дитини. Відповідач та його представник до сьогоднішнього судового засідання не з`явились, Адвокат відповідача - Соловйов В.В. надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача (його представника). У відзиві на уточнену позовну заяву і у минулих судових засідання, представник відповідача, не визнаючи вимоги [PERSON] , стверджував, що [PERSON] ніколи не перешкоджав проти тимчасових поїздок дитини за кордон і, коли мати дитини зверталась до нього - [PERSON] надавав нотаріально засвідчений дозвіл на такі поїздки. Дійсно відповідач працює моряком і часто по 3-4 рази на рік перебуває на роботі за кордоном, що не перешкоджає позивачу отримати від нього - відповідача письмовий дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Спір щодо участі батька у вихованні дитини між сторонами по справі вирішено Київським райсудом (рішення від 06.03.2014 року по справі №520\\14560\\13-ц) і визначено спосіб участі батька у вихованні дитини, а матір дитини зобов`язано не чинити батькові перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною. На думку представника відповідача, у даному випадку відсутній предмет спору, тому відповідачева сторона вимагає відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог. Суд вислухав представників сторін, вивчив матеріали справи і встановив наступне: [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 2007 року по 2014 рік. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з матір`ю, проти чого батько не заперечує. Між сторонами періодично виникають спори щодо виховання і утримання неповнолітньої [PERSON] , 2012 року народження. Так, рішенням Київського райсуду м. Одеси від 06.03.2014 року частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод щодо участі батька у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною. У 2018 році [PERSON] звернулась до суду з позовом про надання дозволу малолітній дитині на тимчасові поїздки за кордон без згоди батька. У 2019 році [PERSON] звернулась до суду з позовом про збільшення розміру аліментів. Представник позивача стверджує, що батько не цікавиться долею доньки з дня її народження, що між сторонами склались вкрай неприязливі відносини і відповідач умисно не надасть письмового дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, тому в інтересах дитини позивач і звернулась до суду з цим позовом. Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено положеннями ст.7 СК України, згідно яких жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Водночас спір щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, може бути вирішений органом опіки та піклування чи судом (ст.158, 159 СК України). Зазначеними нормами СК України, Конвенції про права дитини, усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справа «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року) закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Приписи ч.1 ст.33 Конституції України гарантують кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. Водночас, відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Проаналізувавши вищевказані положення національного законодавства та норми міжнародного права, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року по справі №712/10623/17 сформулювала правову позицію, згідно якої з огляду на приписи ст.124 Конституції України, ст.15 ЦК України при наявності до того підстав дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі судового рішення. Разом з тим, після надання вказаного правового висновку 28 серпня 2018 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», яким було внесено зміни до ст.157 СК України, що регламентують вирішення батьками питань щодо виховання дитини. Зокрема, згідно з абз.1 ч.5 ст.157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. На виконання внесених змін до ч.5 ст.157 СК України постановою Кабінету Міністрів України №619 від 22 серпня 2018 року також були внесені відповідні зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року. Так, відповідно до п.3, 4 вказаної оновленої постанови Уряду виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється: 1/ за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2/ без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; 3/ без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Відтак, аналіз зазначених змін до чинного законодавства вказує на те, що з 28 серпня 2018 року тимчасовий виїзд за кордон дитини, яка не досягла 16-річного віку, без згоди другого з батьків на строк до одного місяця можливий без ухвалення відповідного судового рішення в разі визначеного (підтвердженого) в рішенні суду чи органу опіки та піклування спільного проживання дитини з тим батьків, який має намір такого виїзду з дитиною. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивачка в своїй заяві просить надати дозвіл на виїзд за кордон без згоди та супроводу батька їх малолітньої дочки [PERSON] , 2012 року народження з 1 червня 2021 року до 31 грудня 2023 року . В судовому засіданні представник позивача, підтримуючи вимоги, стверджувала, що рішення суду позивачу потрібне для виїзду дитини за межі України під час шкільних канікул терміном на 2-3 тижні. Факт спільного проживання і реєстрації матері з дитиною визнає відповідач і це підтверджено наданими письмовими доказами. Таким чином, відсутні правові підстави для задоволення позову про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон в межах календарного року на строк до одного місяця без згоди батька . А вимоги позивача про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини без згоди та супроводу батька тимчасово за межі України до країн учасниць Шенгенської угоди та Європейського союзу, Єгипту, Туреччини, Чорногорії, Хорватії, Російської Федерації у період з 1 червня 2021 року до 31 грудня 2023 року в супроводі матері [PERSON] та надати дозвіл матері дитини на оформлення паспорту та інших проїзних документів на ім`я [PERSON] ,2012 року народження не є доведеними, оскільки позивач не зазначила державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Суд погоджується з доводами сторони відповідача, що в силу приписів ч.5 ст.157 СК України, п.3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995р. (із змінами та доповненнями) на даний час у позивачки не існує перешкод для виїзду з малолітньою дочкою за межі України без згоди відповідача строком до одного місяця, тобто дане питання [PERSON] не позбавлена можливості вирішити у позасудовому порядку, а жодних доказів порушення, невизнання чи оспорювання її та дочки прав позивачка суду не надала. Інших обставин для надання дозволу на тимчасовий виїзд її дочки за кордон без згоди батька саме на підставі рішення суду позивачка не навела. Інша вимога [PERSON] про надання дозволу без згоди батька оформлювати документи для тимчасового виїзду дочки за кордон також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від зазначеної першої вимоги, в задоволенні якої відмовлено. Вказані питання позивачка також має можливість вирішити в позасудовому порядку.

Outcome: dismissed