Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернувся з даним позовом, в якому просив суд стягнути на його користь з відповідача 111 760,00 грн. боргу, 5 699,76 грн. інфляційних збитків, 2 250,51 грн. 3% річних, 10 000,00 грн. моральної шкоди, а також 14 000 судових витрат. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 27.12.2017 між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого він надав у борг відповідачу 111 760 грн., що еквівалентно 4 000 доларам США, які останній повинен був повернути першому до 30.04.2018. Зі слів позивача, він неодноразово звертався до відповідача, щоб той повернув борг, проте останній ухиляється від цього. Позивач вказував, що з огляду на невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, він має право стягнути з нього суму боргу з урахуванням індексу інфляції, що становить 5 699,76 грн., та 3% річних, що становлять 2 250,51 грн. Позивач вважає, що неповерненням йому його коштів відповідач завдав йому моральну шкоду, яку він оцінює в 10 000 грн.. При цьому позивач обґрунтував це нормами ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Також позивач зазначив, що у зв`язку зі зверненням до суду з даним позовом ним було укладено договір про правову допомогу з фахівцем у галузі права ФОП [PERSON] та сплачено за надані юридичні послуги 14 000 грн. Ухвалою судді від 14.05.2019 було відкрито провадження у даній справі, постановлено проводити розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.09.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання з`явився, підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили, під час судового розгляду представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити у ньому. Також представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якому також заперечувала проти задоволення позову та вказала, що дійсно сторонами 27.12.2017 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Нікітенко В.В. за реєстровим № 2352, відповідно до якого відповідач отримав у борг від позивача 111 760 грн., що еквівалентно 4 000 доларам США, та зобов`язався їх повернути до 30.04.2018. Проте, позивач начебто приховав від суду той факт, що дані кошти відповідач особисто ніколи в борг у позивача не брав, а їх брала його колишня дружина [PERSON] задовго до підписання вище згаданого договору позики, і під тиском та шантажем позивача відповідач змушений був підписати цей договір. З огляду на вказане відповідач взагалі не визнає заявлений до нього позивачем позов, оскільки фактично спірний борг його не стосується. Представник відповідача зазначала, що позивач не повідомив суду про те, що відповідачем було сплачено йому частину боргу відповідно до вимог абз. 4 п. 3 укладеного сторонами договору позики шляхом перерахування трьома платежами коштів на його банківську картку на загальну суму 8 031,00 грн. Також представник відповідача вказувала на неправильний розрахунок заборгованості, на недоведеність того, що з боку відповідача мало місце завдання йому моральної шкоди і що розмір цієї шкоди становить саме 10 000,00 грн., а також на безпідставність вимог позивача про стягнення на його користь з відповідача витрат на правову допомогу. Крім того, представник відповідача подала клопотання про розстрочення виконання рішення суду, в якому з посиланням на незадовільний фінансовий стан відповідача просила суд у разі задоволення позову у повному обсязі або частково розстрочити виконання рішення суду про стягнення грошових коштів на 36 місяців з дня набрання рішенням суду законної сили рівними платежами щомісячно до 15 числа кожного місяця. Вислухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторонами 27.12.2017 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Нікітенко В.В. за реєстровим № 2352, відповідно до якого відповідач отримав у борг від позивача 111 760 грн., що еквівалентно 4 000 доларам США, та зобов`язався їх повернути до 30.04.2018. У ході розгляду справи відповідачем було надано суду довідку АТ «КБ Приватбанк» та квитанції, відповідно до яких ним було сплачено позивачу частину боргу згідно з абз. 4 п. 3 укладеного сторонами договору позики шляхом перерахування трьома платежами коштів на його банківську картку на загальну суму 8 031,00 грн. Доказів повного погашення боргу суду надано не було, а отже, заборгованість відповідача перед позивачем складає за основним боргом з урахуванням часткового погашення 103 729,00 грн.. Також суду не було надано доказів того, що відповідач особисто ніколи в борг у позивача коштів не брав, а їх брала його колишня дружина [PERSON] задовго до підписання вище згаданого договору позики, і під тиском та шантажем позивача відповідач змушений був підписати цей договір, на що відповідач посилався у відзиві. З огляду на надані суду довідку про доходи відповідача, свідоцтво про шлюб, укладений ним, довідку про доходи дружини відповідача, свідоцтва про народження дітей, судовий наказ про стягнення аліментів, роздруківку із сайту «Судова влада» середньомісячний дохід відповідача на місяць складає з вирахуванням аліментів, податків та інших платежів 6 613,87 грн. і на його утриманні знаходиться непрацююча дружина. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Зі змісту ст. 612 ЦК України вбачається, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 625 ЦК України визначено, що Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. З огляду на ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи Відповідно до п. 1 ч. 3 цієї ж статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. З огляду на ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. З урахуванням вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У п. 2 ч. 7 ст. 265 ЦПК України передбачено, що у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення. Згідно з ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Тобто, в результаті аналізу правових норм, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. Так, відповідачем не було повернуто позивачу борг, отриманий на підставі договору позики від 27.12.2017, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Нікітенко В.В. за реєстровим № 2352, у повному обсязі, на час розгляду справи залишок за основним боргом відповідача складає 103 729,00 грн. У зв`язку з вказаним інфляційні втрати позивача складають за час прострочення на день звернення до суду з урахуванням того, що індекс інфляції за заявлений позивачем період становить 105,1 %, 5 290,18 грн., а 3% річних за 245 днів (заявлених позивачем) - 2 088,79 грн. Всього заборгованість відповідача перед позивачем з урахуванням часткового погашення боргу за згаданим договором позики, інфляційних втрат та 3% річних становить 111 107,97 грн. А отже, вимоги позивача щодо стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню у межах вказаної суми. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, то всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України він не надав суду жодного доказу того, що з боку відповідача мало місце завдання йому моральної шкоди і що розмір цієї шкоди становить саме 10 000,00 грн. Крім того, посилання позивача на норми Закону України «Про захист прав споживачів» не є доцільними в силу вимог ст.ст. 1 та 1-1 цього Закону, оскільки позивач у спірних правовідносинах не є споживачем, а відповідач - виробником або продавцем товарів, або виконавцем робіт, або надавачем послуг. Тобто, вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. не підлягають задоволенню. Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 14 000 грн., так як законодавець у ст.ст. 133, 137 ЦПК України пов`язав витрати на правову допомогу виключно з витратами на професійну правничу допомогу адвоката. У ході розгляду справи позивач не користувався такою допомогою, а звернувся до фізичної особи-підприємця. Посилання позивача на Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справа» не може бути взятим судом до уваги, так як втратив свою чинність 15.12.2017, коли набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Вказівки позивача на п.п. 47, 48 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» також не актуальні, оскільки дані рекомендації стосувались цивільного судочинства, яке було врегульовано нормами ЦПК України в редакції, чинній до 15.12.2017, коли набрав чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Стосовно клопотання відповідача про розстрочення рішення суду у разі задоволення вимог позивача, то суд вважає його обґрунтованим і задовольняє його, так як йому було надано докази того, що відповідач має низький середньомісячний дохід, сплачує аліменти та на його утриманні перебуває непрацююча дружина, тому у разі задоволення судом вимог позивача можливості відразу сплатити всю суму у відповідача вочевидь не буде, і це поставить його та його сім`ю у скрутне матеріальне становище. Доказів же того, що у відповідача є інші доходи або майно, за рахунок яких можна було б задовольнити вимоги позивача у ході виконання даного рішення, суду надано не було, тому задоволення клопотання відповідача про розстрочення рішення суду не порушуватиме права позивача, який з огляду на фінансовий стан відповідача та інші його зобов`язання у примусовому порядку не зможе отримувати від нього більшої суми погашення заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд пропорційно до розміру задоволених вимог стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 111,10 грн. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на вищенаведене,

Outcome: partial