Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

У червні 2015 року ПАТ «КБ «Південкомбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування якого зазначали, що 23 серпня 2011 року між ПАТ «КБ «Південкомбанк» та ТОВ «Дорстрой» був укладений кредитний договір № 294К-02Ю про надання грошових коштів у сумі 63000000 грн. з кінцевим строком дії кредитної лінії до 12 вересня 2011 року, який Додатковими угодами було подовжено до 19 грудня 2014 року включно. В забезпечення якого між позивачем та [PERSON] укладено договір поруки № 294 П-02Ю/27 від 08 травня 2014 року. Відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором на суму 6500000 грн. Оскільки у звязку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору виникла заборгованість у розмірі 88788737 грн. 44 коп. то просили стягнути із поручителя суму заборгованості у розмірі визначеному договором поруки. У ході розгляду справи [PERSON] предявив зустрічний позов про визнання договору поруки припиненим, посилаючись на те, що позов про стягнення заборгованості до поручителя поданий з пропуском шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 20 травня 2016 року у задоволенні позовних ПАТ «КБ «Південкомбанк» відмовлено, задоволено зустрічний позов та визнано припиненим укладений між сторонами договір поруки. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач ПАТ «КБ «Південкомбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове. На обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема вважає, що судом невірно визнано договір поруки припиненим на підставі ч.4 ст.559 ЦК України та не враховано, що п. 5.8 укладеного між сторонами договору встановлено 5-річний строк, в межах якого кредитор може звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача за основним позовом ПАТ «КБ «Південкомбанк» доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін. Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні з наступних підстав. Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Апеляційний суд відповідно до ч.3 ст. 303 ЦПК України не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення. Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами договір поруки припинився, оскільки Банк не предявив позов до поручителя протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання. Проте з таким висновком суду не можна погодитися у повному обсязі з наступних підстав. При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що 23 серпня 2011 року між ПАТ «КБ «Південкомбанк» та ТОВ «Дорстрой» укладено Кредитний договір № 294К-02Ю на суму 63000000 грн. з кінцевим строком дії кредитної лінії до 12 вересня 2011 року, який Додатковими угодами було подовжено до 19 грудня 2014 року включно. У забезпечення виконання зобовязань за цим кредитним договором між ПАТ «КБ «Південкомбанк» та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки № 294 П-02Ю/27 від 08 травня 2014 року, згідно якого поручитель зобовязався відповідати перед кредитором за виконання боржником зобовязань за кредитним договором від 23 серпня 2011 року у сумі 6500000 гр. [PERSON] строком повернення кредиту встановлено 19 грудня 2014 року. Поручитель несе відповідальність також перед кредитором, у тому числі і по сплаті процентів, пені тощо. Згідно п. 3.2.9 Кредитного договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобовязань за Кредитним договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати відсотків, штрафних санкцій та інших платежів, які повязані з цим договором з надсиланням позичальнику відповідного повідомлення. До зазначеної в повідомленні дати позичальник зобовязується повернути кредитору суму отриманих кредитних коштів в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний строк користування кредитними коштами, комісії, штрафні санкції та інші платежі, які зобовязані з цим договором та повністю виконати інші зобов'язання за кредитним договором. 16 квітня 2014 року у звязку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, банком (позивачем по основному позову) було надіслано боржнику вимогу № 41/08-1-539 про дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі, нарахованих процентів, комісії, та штрафних санкцій в триденний термін від дати одержання цього повідомлення. Вимога боржником отримана 16.04.2014 року, що підтверджується матеріалами справи та не спростовується сторонами. За таких обставин суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості обґрунтовано виходив з того, що предявивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування цим кредитом кредитор змінив строк виконання основного зобовязання й міг предявити позов до поручителя протягом шести місяців починаючи від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги в частині заперечень щодо припинення поруки оскільки ч.4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Згідно ст.. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Виходячи з умов кредитного договору та положень ст.. 599 ЦК України днем настання виконання основного зобовязання у спірних правовідносинах є наступний день після спливу наданого банком у вимозі строку для добровільного виконання зобовязання за кредитним договором. Тобто предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючі від цієї дати. Таким чином, якщо кредитор змінює на підставі частини 2 статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобовязання, то передбачений частиною 4 статті 559 ЦК України шестимісячний строк обчислюється від цієї дати. Аналогічне розяснення викладено у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015р. по справі №6-2056 цс15, від 09.09.2015р. по справі №6-933цс15 та від 27.01.2016р. по справі №6-990 цс15 які згідно ст.. 360 7 має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що укладеним між сторонами договором поруки встановлено інший строк на його виконання оскільки відповідно до п. 5.8. договору поруки, на який посилається банк (позивач за основним позовом), визначено, що строк у межах якого кредитор може звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності) встановлюється тривалістю в 5-ть років. Пороте строк якій передбачено нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України та встановлений ст.256 ЦК України строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність) ні є тотожними поняттями. Тобто умови договору поруки про його дію до повного виконання всіх зобов'язань боржника та про встановлення строку позовної давності не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Проте задовольняючі у повному обсязі зустрічний позов та визнавая договір поруки припиненим суд першої інстанції не врахував, що у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав (ст. ст. 3, 12 - 15, 20 ЦК, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України) таке право підлягає судовому захисту шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, тобто визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки це суперечило б положенням ч. 1 ст. 559 цього Кодексу. Аналогічне розяснення викладено Верховним Судом України у постановах від 21 листопада 2012 р. у справі № 6-134цс12, від 05 грудня 2012 року у справі № 6-147цс12, які згідно ст.. 360 7 має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Враховуючі, що звертаючись до суду з зустрічним позовом [PERSON] як на підставу своїх вимог посилався на ч. 4 ст. 559 ЦК України та зазначав що порука є припиненою, то апеляційний суд дійшов до висновку, що його право підлягає судовому захисту саме шляхом визнання поруки припиненою. За таких обставин, ухвалене у справі судове рішення підлягає зміні в частині задоволення зустрічного позову із підстав, передбачених ст..309 ЦПК України, у решті - залишенню без змін.

Outcome: partial