Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

У червні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] в якому просила встановити факт проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу в період з січня 2011 року по грудень 2018 року, визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, виділивши позивачу 1/2 частку вказаної квартири. Як на підставу позовних вимог вказала, що вона почала проживати з відповідачем однією сім`єю у гуртожитку за місцем його реєстрації з січня 2011 року. Вони вели спільне господарство і перебували у фактичних шлюбних відносинах. [INFO] у них народилась донька - [PERSON] , у зв`язку з чим виникла необхідність у поліпшенні житла. 12.12.2013 за рахунок коштів сторін була придбана спірна квартира, власником якої вказано відповідача. Після купівлі квартири позивач разом із донькою постійно в ній проживали разом із відповідачем, дитина відвідувала дошкільний заклад, позивач сплачувала комунальні послуги. Оскільки спірна квартира придбана за спільні кошти сторін, що заперечує відповідач, позивач вимушена звертатися до суду з цим позовом. Відповідач правом на подачу відзиву не скористався. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28.08.2019 по вищевказаній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 20.12.2019 задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову, накладено арешт на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , заборонено вчиняти будь-які дії щодо вказаної частки квартири. Ухвалою від 18.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні, позивач та її представник вимоги позову підтримали та просили задовольнити. Позивач пояснила, що спільно з відповідачем почала проживати з літа 2010 року. Спочатку в кімнаті відповідача в гуртожитку по [ADDRESS] , а в подальшому змінювали місце проживання та проживали з літа 2012 року на квартирі відповідача по [ADDRESS] , з осені 2013 року по [ADDRESS] , а з початку 2015 року в спірній квартирі. Також пояснила, що на придбання спірної квартири надавала свої кошти, в доларовому еквіваленті близько 3,5 тисяч доларів США, які складалися із її заощаджень, заробітної плати, коштів отриманих на період пологів та соціальних виплат на утримання дитини. Відповідач та його представник в задоволенні позовних вимог просили відмовити. Відповідач пояснив, що спільно з позивачем проживав в період з 2015 року по 2018 рік. До цього часу подружніх відносин з позивачем не мав через її характер, також сторони не мали спільного бюджету та спільного господарства не вели. Факт народження дитини визнає. Також пояснив, що спірна квартира куплена за грошові кошти його батьків, для покращення його майнового стану. В квартиру він з позивачем переїхав в 2015 році, де вони мешкали до 2018 року. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного. За приписами частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. В ході судового розгляду з пояснень сторін встановлено, що вони працювали разом в територіальному управлінні Пенсійного фонду України та почали зустрічатися в 2010 році. Як пояснила позивач разом з відповідачем, за проханням останнього, почали разом спочатку проживати починаючи з середини 2010 року в гуртожитку по [ADDRESS] , в якому відповідач має кімнату. Потім декілька раз змінювали місце проживання і в 2015 році переїхали в спірну кімнату. Відповідач проти доводів позивача заперечував, вказуючи що між ними не було подружніх відносин та вони не були зобов`язання правами і обов`язками притаманними подружжю. При цьому, не оспорює факт народження від нього дитини у позивача 14.12.2012, а також те, що з позивачем вони познайомилися на роботі та розпочали зустрічатися з 2010 року. Факт проживання позивача з відповідачем однією сім`єю підтвердила свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, яка пояснила, що як їй відомо її дочка познайомилася з відповідачем на роботі. Разом вони почали проживати з 2011 року і приблизно по 2019 рік. Спочатку жили на Севастопольській в гуртожитку, а потім змінювали місце проживання, поки не переїхали на квартиру по [ADDRESS] , яку купили разом. Також пояснила, що сторони часто сварилися, але мешкали разом. Також разом відпочином та від проживання мають спільну дитину. Свідок [PERSON] (батько відповідача) пояснив, що про спільне проживання сина з позивачем майже нічого не знає. Оформлення купівлі квартири по [ADDRESS] було проведено в його присутності, так як він надав грошові кошти оскільки бажав, щоб в сина було нерухоме майно. Свідок [PERSON] (сестра відповідача) надала аналогічні пояснення свідку [PERSON] в частині придбання спірної квартири. Також пояснила, що коли приїжджала з м.Первомайська, де проживає, у відрядження до м.Миколаєва ніколи у брата не бачила позивача, як не бачила її речей. Бачила лише дитячі речі. Свідок [PERSON] (ріелтор) пояснила, що допомагала відповідачу продавати квартиру по [ADDRESS] , а потім купувати квартиру по [ADDRESS] , фінанси на яку надали батьки відповідача. Свідок [PERSON] , пояснив, що з 2011 року винаймає у відповідача житлове приміщення в гуртожитку по Севастопольській. Позивача бачив лише раз, що підтвердила позивач, коли вони з відповідачем проживали за іншою адресою та вона кинула з балкону йому ключів від квартири в гуртожитку. Свідок [PERSON] пояснив, що є другом відповідача та сусідом по гуртожитку в якому проживав з 2005 року по 2021 рік. У гуртожитку відповідач проживав сам, потім переїхав на пров. Південний. Водночас вказаний свідок не зміг пояснити, звідки позивач знає його дружину та інші обставини його життя, а тому суд до його показів ставиться критично. Із наданих позивачем доказів вбачається, що дитина сторін починаючи з 2015 року проживала за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою позивач сплачувала комунальні послуги від імені власника (а.с. 5 - 35). Із декларацій про майно, доходи, видатки і зобов`язання фінансового характеру за 2013 - 2018 роки вбачається, що починаючи з 2013 року позивач вказувала серед членів сім`ї дитину, а починаючи з 2015 року в якості співмешканця відповідача, його доходи, а також адресу проживання: [ADDRESS] (а.с. 36-60). Відомості щодо фактичного проживання позивача за адресою спірного житла відображено і в Особовій карткі державного службовця (а.с. 61, 62). На підставі вищенаведеного, суд вважає встановленим, що з січня 2011 року (в межах позовних вимог) і до грудня 2018 року позивач [PERSON] проживала з відповідачем [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, оскільки перебували в усталених відносинах, що притаманні подружжю, спільно проживали, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, взаємодопомогою та підтримкою, виявляли подружні відносини, від яких з 2012 року мають дитину. На той час в іншому шлюбі сторони не перебували. Щодо показів свідків відповідача, зокрема його рідних, які мешкають у м.Южноукраїнську та м.Первомайську Миколаївської області, вони не спростовують доводів позивача та наданих нею доказів, а також показів свідка [PERSON] щодо спільного проживання позивача у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем починаючи з січня 2011 року. Суд ставиться критично до показів свідка [PERSON] , з пояснень якого відповідач попросив його надати покази в суді щодо не проживання позивача з відповідачем однією сім`єю. Крім того вказаний свідок, який винаймає у відповідача квартиру в гуртожитку, не зміг надати обґрунтованих показів щодо особистого життя сторін. Щодо доводів відповідача про відсутність з позивачем подружніх відносин до 2015 року, суд вважає їх недоведеними, з огляду на досліджені в ході розгляду справи докази. Щодо вимоги про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та її поділу Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України та статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За частиною четвертою статті 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження спільною сумісною власністю (стаття 63 СК України), а у разі поділу цього майна, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( частина перша статті 70 СК України). За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що стаття 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частини четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач придбав квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.2013 (а.с.63). Вказана квартира придбана відповідачем проживання однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу. На час придбання спірної квартири як позивач, так і відповідач працювали в Головному управлінні ПФУ України та мали стабільний самостійний дохід (а.с.36-62). Факт придбання спірної квартири у спільну власність і для потреб сім`ї для спільного проживання підтверджується встановленими обставинами справи. Суд критично ставиться до доводів відповідача та свідків - його рідних про придбання квартири виключно за рахунок коштів, що його батьків, в т.ч. отриманих від продажу будинку його бабусі у 2010 році та у 2013 році квартири матір`ю відповідача, оскільки такі піддаються об`єктивному сумніву. Так, письмового, посвідченого нотаріально, договору дарування відповідачу його близькими грошових коштів, у сумах, що перевищують п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, не надано, а тому суд не сприймає надані відповідачем докази на підтвердження факту придбання спірної квартири за рахунок особистих коштів батьків. Крім того покупцем в договорі купівлі-продажу вказано саме відповідача, яким 14.12.2013 було укладено і договір авансу відносно спірної квартири. З наведених вище підстав суд критично ставиться і до довідки про фактичну вартість квартири від 12.12.2013, згідно якої розрахунок за квартиру здійснював батько відповідача [PERSON] . Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов піддягає задоволенню у зв`язку з його доведеністю. Оскільки спірна квартира була набута сторонами за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюб шлюбу, в інтересах сім`ї, і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача 3349 грн. 40 коп. судового збору, сплаченого нею при подачі позову.

Outcome: approved