Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 18 000 доларів США, що в еквіваленті складає 450 000 грн., в якому вказала, що вона та відповідач по справі є спадкоємицями після смерті їх матері по 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У липні 2010 року сторони уклали між собою в простій письмовій формі попередній договір про наміри укласти в майбутньому договір купівлі-продажу належної відповідачу 1/2 частини вказаної квартири на користь позивача за 22 000 доларів США. Після сплати позивачем частини суми за 1/2 вказаної квартири у розмірі 13 000 доларів, сторонами було складено додаткову угоду до договору про наміри також у простій письмовій формі, у якій відповідач визнала факт отримання нею 13 000 доларів США та зобов'язалась укласти основний договір купівлі-продажу 1/2 належної їй частини вказаної квартири в строк не пізніше 30 вересня 2013 року. Всього позивачем в рахунок майбутньої угоди купівлі-продажу частини квартири було передано відповідачу загальну суму у розмірі 18 000 доларів США, що підтверджується договорами укладеними сторонами в простій письмовій формі від 10.07.2010 року та від 27.09.2012 року. Однак, 30 вересня 2013 року угода про купівлю-продаж 1/2 частини квартири [ADDRESS] не відбулась з вини відповідача, яка перестала відповідати на телефонні дзвінки та почала уникати зустрічі з позивачем.Після встановленого сторонами строку у позивача відпала необхідність у придбанні вказаного майна і вона06.05.2016 року звернулась до відповідача у письмовій формі з вимогою повернути отримані нею грошові кошти, надіславши листа поштою, однак станом на час пред'явлення позову відповідач жодних дій щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів від відповідача не надходило. У зв'язку з тим, що укладені сторонами договори є нікчемними в силу ст. 220 ЦК України та не можуть створювати для сторін юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, просить суд, відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України, стягнути з відповідача безпідставно отримані нею грошові кошти у розмірі 18 000,00 доларів США, що в еквіваленті складає 450 000,00 грн., а також витрати понесені по сплаті судового збору у розмірі 4 500 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач до суду не прибула, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи. В справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, тому суд ухвалив на підставі ст.ст. 223, 280 ЦПК України розглянути справу заочно. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справидокази, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1статті 13 ЦПК Українивстановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що21 вересня 2008 року після смерті [PERSON], [INFO] відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.07.2010 року 1/2 вказаної квартири у спадок було отримано [PERSON] та 1/2 - [PERSON] 10 липня 2010 року в простій письмовій формі між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про наміри укласти у майбутньому договір купівлі-продажу належної [PERSON] 1/2 квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. За умовами договору про наміри [PERSON] зобов'язалась сплатити [PERSON] 22 000 доларів США в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу 1/2 зазначеної квартири, а [PERSON] зобов'язались передати їй право власності на свою 1/2 частини успадкованої квартири. Після сплати частини обумовленої суми, а саме 13 000 доларів США, між сторонами було укладено додаткову угоду від 27.09.2012 року, яка є продовженням Договору від 10.07.2010 року, також у простій письмовій формі. За умовами Додаткової угоди від 27.09.2012 року [PERSON] було підтверджено факт отримання від [PERSON] 13 000 доларів США та [PERSON] зобов'язалась укласти основний договір про відчуження права власності на 1/2 частини спадкової квартири в строк не пізніше 30 вересня 2013 року. Станом на 05.02.2013 року [PERSON] передано [PERSON] суму у загальному розмірі 18 000 доларів США в рахунок вартості 1/2 спадкової квартири, що підтверджується Договорами між сторонами від 10.07.2010 року та від 27.09.2012 року. 30 вересня 2013 року між сторонами договір купівлі-продажу 1/2 спадкової квартири укладений не був з причин незалежних від [PERSON], а саме з причин того, що [PERSON] перестала відповідати на телефоні дзвінки [PERSON] та уникала із нею зустрічі. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Однією з встановлених ч. 2 ст.11 ЦК України підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна, зокрема, квартири чи її частини, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. З аналізу зазначеної норми в бачається, що перед державною реєстрацією укладеного договору передує його нотаріальне посвідчення. Підписані між сторонами договори посвідчені нотаріально не були, однак на їх виконання [PERSON] були сплачені грошові кошти. Згідно із ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Отже, Договір від 10.07.2010 року та Договір від 27.09.2012 року є нікчемними (недійсними), оскільки при їх укладанні не було дотримано вимог закону щодо нотаріального посвідчення. Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані із його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.1.2009 року, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатись на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. З огляду на те, що укладені між сторонами є нікчемними, оскільки не відповідають вимогам закону щодо їх нотаріального посвідчення, то грошові кошти, які отримані [PERSON] є такими, що набуті без правових підстав і підлягають поверненню на користь [PERSON] За змістом частини першої ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Вказана норма закону регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, зокрема повернення виконаного за недійсним правочином, яким є Договір від 10.07.2010 року та Договір від 27.09.2012 року. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. З метою врегулювання ситуації, що склалась у добровільному порядку на адресу [PERSON] було направлено вимогу про повернення грошових коштів на користь [PERSON], однак станом на час розгляду справи, грошові кошти не повернуті. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Такий правовий висновок 21 грудня 2016 року у справі за № 6-1672цс16 зробив Верховний суд України про стягнення суми заборгованості в іноземній валюті, яка визначається за офіційним курсом національної валюти на день ухвалення судового рішення. Крім того, Верховний суд України в своїй постанові зазначив, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національний банк України» офіційний валютний курс - курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави. Згідно Наказу Міністерства фінансів від 10.08.2000 року № 193 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. З положень статті 509 ЦК України та статті 173 ГК України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. За змістом пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Отже, положення чинного законодавства не містять заборони на визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Дана правова позиція висвітлена в постановах Верховного Суду України від 4 липня 2011 року в справі № 3-62гс11, від 26 грудня 2011 року в справі № 3-141гс11 та від 07.10.2014 у справі № 910/763/13. Оскільки, відповідно до офіційного курсу станом на день ухвалення рішення по справі, тобто станом на 07.03.2018 року НБУ 1 долар США = 26, 34 грн., сума у розмірі 18 000 доларів США дорівнює 474 120 грн. З урахуванням викладеного, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню грошова сума у розмірі 18 000 доларів США, що в еквіваленті до курсу НБУ станом на день ухвалення рішення суду, тобто на 07.03.2018 року складає 474 120 грн. Згідно ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі маютьрівніправа щодо наданнядоказів, їхдослідженнята доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є законними та обґрунтованими, доведені належними і допустимим доказами, і підлягаютьзадоволенню в повному обсязі звищенаведених підстав. Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» порядок сплати судового збору за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, у випадках та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК), передбачено в абзаці 2 частини першої статті 6 Закону № 3674-VI. У цьому випадку ціна позову визначається як в іноземній валюті, так і в національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову. Виходячи саме з такої ціни позову (в національній валюті), визначається розмір судового збору, що підлягає сплаті. Таким чином, оскільки позивачем було сплачено судовий збір у національній валюті відповідно до офіційного курсу на час пред'явлення позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати у виді судового збору в сумі 4 500 грн. та судовий збір у розмірі 241, 20 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved