Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» (далі - відповідач), третя особа : [PERSON] про визнання поруки припиненою. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 24 липня 2008 року між третьою особою та відповідачем було укладено Кредитний договір № 44-08-И/02, за умовами якого банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси у сумі 100000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 13,5 процентів річних. 24 липня 2008 року між відповідачем та позивачем було укладено Договір поруки № 44-08-И/02-П для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. 20 травня 2009 року та 23 вересня між третьою особою та відповідачем було укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору та Додаткову угоду № 2 до Кредитного договору. На даний час порука є припиненою, однак, відповідачем пред`явлено позов до Кіровського районного суду м. Кіровограда до позичальника та поручителя про стягнення заборгованості за Кредитним договором. Тому, позивач просив суд визнати поруку за Договором поруки № 44-08-И/02-П від 24 липня 2008 року припиненою та стягнути з відповідача судові витрати. У судовому засіданні представник позивача та третьої особи позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, з тих підстав, що на зміну умов кредитного основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України. До матеріалів справи долучено письмові заперечення. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. В судовому засіданні встановлено, що між відповідачем та третьою особою було укладено Кредитний договір № 44-08-И/02 від 24 липня 2008 року, за умовами якого банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 100000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 13,5 процентів річних. Відповідно до п. 3.2 Кредитного договору, позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором до 21 липня 2028 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Позичальник зобов`язується щомісяця в термін з 1 по 10 число (включно) кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 1222,00 доларів США. У складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами. Згідно п. 3.4 Кредитного договору, банк має право припинити видачу кредитних ресурсів, відмовити позичальнику у продовженні строку дії цього договору, а також вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів по них, неустойки. Як вбачається з матеріалів справи, між відповідачем, позивачем та третьою особою було укладено Договір поруки № 44-08-И/02-П від 24 липня 2008 року, за умовами якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором № 44-08-И/02 від 24 липня 2008 року, укладеним між кредитором та боржником, відповідно до якого боржникові наданий кредит у розмірі 100000,00 доларів США, зі сплатою 13,5% річних. Відповідно до п. 1.2 Договору поруки, підставою договору поруки є дійсна вимога кредитора до боржника, встановлена Кредитним договором. Згідно п. 1.3 Договору поруки, поручитель свідчить, що він ознайомлений із Кредитним договором та погоджується з його умовами. Пунктом 2.1 Договору поруки передбачено, що у випадку невиконання боржником зобов`язань за Кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно із ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Позивач в обгрунтуваня своїх позовних вимог посилається на ч. 1 ст. 559 ЦК України та зазначає, що при укладені додаткових угод між мало місце збільшення обсягу відповідальності поручителя шляхом підвищення відсоткової ставки без згоди поручителя. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. (ч. 1 ст. 559 ЦКУ). Згідно із ч. 3 ст. 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Як вбачається з матеріалів справи, 20 травня 2009 року між відповідачем та третьою особою було укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору № 44-08-И/02 від 24 липня 2008 року, відповідно до якої були внесені зміни до п. 3.2 Кредитного договору, а саме: змінений щомісячний платіж до 1026,00 доларів США. 23 вересня 2010 року між відповідачем та третьою особою було укладено додаткову угоду № 2 до Кредитного договору № 44-08-И/02 від 24 липня 2008 року, відповідно до якої були внесені зміни до п. 3.2 Кредитного договору, а саме: змінений щомісячний платіж до 837,00 доларів США. Проте, як вбачається з п. 3.2 Кредитного договору, з п. 3.2 Додаткової угоди № 1 та п. 3.2 Додаткової угоди № 2, то обсяг відповідальності позивача не збільшився, а навпаки зменшився, оскільки було змінено щомісячний платіж з 1222,00 доларів США до 837,00 доларів США. Відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання (Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р.). Підставою для припинення поруки в порядку ч. 1 ст. 559 ЦК є сукупність двох умов - внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін (постанова Верховного Суду України від 5 лютого 2014 р. у справі № 6-160цс13). На зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається, і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК (постанова Верховного Суду України від 5 лютого 2014 р. у справі № 6-160цс13). За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог. Даючи юридичну оцінку наявним в матеріалах справи доказам та поясненням, враховуючи те, що обсяг відповідальності позивача за договором не збільшився, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed