Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому уточнивши позовні вимоги просила стягнути з нього на її користь аліменти на утримання їх повнолітнього сина [PERSON] в розмірі 900 грн. щомісячно, до закінчення його навчання у вищому навчальному закладі чи досягнення 23-річного віку. В обґрунтування позову зазначає, що після розірвання шлюбу з відповідачем 08.11.2010 року, їх спільний син, [PERSON] повністю залишився на її утриманні. Останній з 2016 року є студентом Білоцерківського національного аграрного університету (далі Університет), де продовжуватиме навчання до 30.06.2019 року, проте для здобуття освіти він потребує значних матеріальних витрат та допомоги, а відповідач ухиляється від надання матеріальної допомоги своєму сину, хоча має таку можливість, тому змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Сторони в судове засідання не прибули. Позивач надіслала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, уточнені позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених в позові, просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув. Враховуючи те, що про час і місце судового розгляду він був повідомлений вчасно та належним чином, однак про причини неявки суду не повідомив, заперечення проти позову не подав, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі. Дослідивши письмові матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Судом встановлено, що сторони є батьками повнолітнього [PERSON], [INFO], який навчається на денній формі навчання в Університеті на 2-му курсі для здобуття ОР «бакалавр». Строк навчання до 30.06.2019 року, що підтверджується довідкою Університету від 18.04.2017 року. Шлюб між сторонами розірвано 08.11.2010 року, домовленості про утримання спільного дорослого сина, який продовжує навчання, вони не досягли. Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання, і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення ними 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу і право на звернення до суду з таким позовом має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Вказана стаття покладає обовязок утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання, на обох батьків. Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. У зазначеній нормі права законодавець пов'язує обов'язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу. Потреба в матеріальній допомозі означає, що сукупний дохід особи не забезпечує їй підтримання нормальної життєдіяльності, яка є критерієм визначення прожиткового мінімуму. Як встановлено в судовому засіданні і слідує з матеріалів справи, спільний син сторін [PERSON], який на момент розгляду справи досяг повноліття, навчається в Університеті, який розташований в місті Біла Церква; постійно потребує додаткових витрат на навчання, одяг, харчування, підручники; йому не виповнилось 23 роки та він додатково потребує матеріальної підтримки з боку обох батьків, оскільки обовязок по утриманню дорослих доньки чи сина не може бути покладений виключно на одну матір. Жодних документів, які б підтверджували непрацездатність відповідача чи неможливість його працевлаштування або будь-яких доказів на спростування доводів позивача в частині стягнення з нього аліментів саме у твердій грошовій сумі, суду надано не було. Відповідач є здоровою, працездатною особою; не надає добровільно позивачу матеріальну допомогу на утримання сина; будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги своєму сину на момент розгляду справи не існує, відтак він спроможний сплачувати аліменти на його утримання. Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, а також визначений розмір прожиткового мінімуму на одну особу (З травня 2017 року - 1624 грн. Закон України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»); відсутність у спільного сина сторін інших джерел фінансування, окрім матеріальної допомоги з боку батьків, які в свою чергу обоє працездатні і не позбавлені можливості утримувати свого сина; суд приходить до висновку, що відповідач взмозі сплачувати аліменти розмірі, зазначеному в позові, до закінчення навчання сина. Це відповідатиме як його інтересам, так і матеріальному становищу та стану здоровя платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Закон рівною мірою покладає обовязок щодо утримання повнолітнього сина сторін, який продовжує навчання, на обох батьків, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне його утримання. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 640 грн.

Outcome: approved