Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

У червні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та визнання права власності на земельну ділянку. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що їй належала на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0817 га, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Чабанівська селищна рада, кадастровий номер 3222457401:02:002:5088, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 2341788, виданого на підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 3582 від 20.12.2012. 22.09.2014 року батько позивача [PERSON], який діяв на підставі довіреності, від імені позивачки уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки. При цьому позивач зазначає, що оскаржуваний договір купівлі-продажу земельної ділянки було укладено без її відома та згоди, внаслідок зловмисної домовленості її представника [PERSON] та відповідача. Позивач наголошує, що про існування договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0817 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Чабанівська селищна рада вона дізналась лише після смерті батька. Позивачем також зазначено, що батько та сестра нічого не повідомляли позивачці про укладення між ними договору купівлі-продажу земельної ділянки. Так, дійсно вона уповноважила свого батька на представництво її інтересів з питань пов»язаних із належною їй земельною ділянкою площею 0,0817 га, та з питань пов»язаних з будівництвом на вказаній земельній ділянці, оскільки вона проживала та навчалась за межами України. Як зазначає позивач, після набуття права власності на спірну земельну ділянку вона дійсно спочатку мала намір відчужити її. Проте після погіршення здоров»я її матері [PERSON] батько позивачки запропонував розпочати будівництво садового будинку на вказаній земельній ділянці. Позивач вважає, що між її батьком та відповідачкою існувала умисна домовленість, посилаючись на те, що [PERSON] не повідомив позивачку про відчуження земельної ділянки площею 0,0817 га, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Чабанівська селищна рада. До смерті [PERSON] батька позивача остання була впевнена в тому, що є власницею земельної ділянки і що садовий будинок будується на земельній ділянці, що належала їй на праві приватної власності. Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач просила суд: визнати договір-купівлі продажу земельної ділянки площею 0,0817 га, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Чабанівська селищна рада, кадастровий номер 3222457401:02:002:5088 від 22 вересня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрований в реєстрі за № 869 - недійсним. Визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0817 га, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Чабанівська селищна рада, кадастровий номер 3222457401:02:002:5088. Судові витрати покласти на відповідача. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити. Представники відповідача позов не визнали, проти його задоволення заперечували. В обґрунтування своїх заперечень вони посилаються на відсутність у позивача підстав для звернення з цим позовом до суду, а також доказів того, що [PERSON] діяв у зловмисній домовленості з відповідачем. Тому просили суд відмовити у задоволені позову в повному обсізі. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з»явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомляла. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, суд знаходить, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. У\~ст. 3 Цивільного кодексу України\~(далі\~ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1)неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2)неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених\~Конституцією України\~та законом; 3)свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6)справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої\~статті 13 цього Кодексу. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Положеннями ч.1 ст. 232 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. В силу ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~ст. 203 цього Кодексу. \~\~\~\~ Положеннями\~ст. 232 ЦК України\~передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною визнається судом недійсним. З роз'яснень, викладених у п.п.19,22\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Як встановлено в судовому засіданні, позивачу на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 2341788, виданого на підставі розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 3582 від 20.12.2012 р. та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів аренди землі за № 322240001012023, належала земельна ділянка з кадастровим номером 3222457401:02:002:5088, цільове призначення - для індивідуального садівництва, що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Чабанівська селищна рада. 16.07.2013 року позивачкою на імя її батька [PERSON] була видана довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 708. Згідно вказаної довіреності позивачка уповноважила [PERSON] бути її представником в будь-яких органах державної влади та місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях, всіх форм власності, громадських установах і організаціях, у відповідних державних адміністраціях , в органах нотаріату, в проектних та будівельних, органах архітектури, пожежних, санітарних установах, установах енерго-водо-газопостачання, установах зв'язку, ЖЕК, в Бюро технічної інвентаризації, в органах ДПА з усіх без винятку питань, що стосуватимуться її земельної ділянки, повязаних з її продажем; повязаних з будівництвом на земельній ділянці житлового будинку. Для чого представнику були надані наступні повноваження: бути представником у реєстраційній службі з питань реєстрації права власності на земельну ділянку, подавати від імені позивачки необхідні документи, заяви, бути представником у Відділі Держземагентства, одержувати документи, в тому числі, рішення, дозволи, витяги тощо; продати земельну ділянку, визначаючи ціну та інші умови договору на власний розсуд, замовляти та отримувати документи щодо земельної ділянки, розписуватись за позивачку в документах та в їх одержанні, одержати належні позивачці від продажу земельні ділянки гроші, вчиняти інші юридично значимі дії, необхідні для вчинення такого роду повноважень. А отже, позивачем була видана [PERSON] довіреність на управління та розпорядження земельною ділянкою. 22.09.2014 року між [PERSON] від імені та в інтересах якої діяв [PERSON] на підставі довіреності посвідченої [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського округу 16 липня 2013 року за реєстровим № 708 та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 869. Відповідно до п.1.1. договору купівлі-продажу земельної ділянки, продавець передає, а покупець приймає у власність земельну ділянку, площею 0,0817 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Чабанівська селищна рада. Право власності відповідача на земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.09.2014 року , про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 27102230 від 22.09.2014 р. На виконання умов договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.09.2014 р. відповідач перерахувала на розрахунковий рахунок, відкритий на імя позивача грошові кошти у розмірі 290\~000 грн., про що свідчать банківські квитанції (а.с. 160). 22.09.2014 року [PERSON] видав довіреність на імя [PERSON], якою уповноважив останню від свого імені прийняти в дар спірну земельну ділянку та вчинити всі необхідні юридично значимі дії повязані з цим (а.с. 22-23). Для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 232 ЦК України необхідно встановити умисел у діях представника: усвідомлення представником того, що він вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з другою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Досліджуючи питання чи діяв представник всупереч інтересам довірителя, судом встановлено, що позивач внаслідок оспорюваного правочину відчужив свою земельну ділянку, а грошові кошти зі її продаж фактично так і не одержала, оскільки грошові кошти від продажу земельної ділянки були зняті з банківського рахунку позивача її представником [PERSON], про що свідчать відповідні заяви про видачу готівки (а.с. 17-18 т.ІІ). Посилання відповідача та третьої особи на те, що позивач мала намір продати земельну ділянку, про що свідчить відповідна довіреність (а.с. 16 т. І) не спростовують обставин отримання грошових коштів від продажу спірної земельної ділянки [PERSON], а також подальше набуття, через два дні після укладення оскаржуваного правочину, [PERSON] права власності на земельну ділянку на підставі договору дарування. Фактично внаслідок укладення оскаржуваного договору та договору дарування право власності на земельну ділянку та грошові кошти від її продажу набув [PERSON] Тобто, внаслідок вчинення оскаржуваного правочину позивач відчужила право власності на земельну ділянку та не отримала грошових коштів за це. Статтею 1006 ЦК України передбачено, що повірений зобов'язаний після виконання доручення негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, надати звіт про виконання доручення та негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Представниками відповідача не було надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] будь-яким чином повідомляв позивача про вчинення оскаржуваного правочину. Більше того, [PERSON] зняв з банківського рахунку позивачки належні їй грошові кошти від продажу земельної ділянки. Крім того, як вбачається з будівельного паспорту (а.с. 24-26 т. І) та повідомлення про початок будівельних робіт від 06.09.2013 року (а.с. 27-28 т.І) на земельній ділянці на момент укладення оскаржуваного договору знаходився обєкт незавершеного будівництва. Проте, до укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу [PERSON] підписано заяву, якою він підтвердив відсутність на земельній ділянці будівельних матеріалів та проведення будівельних робіт. Вказане свідчить про умисне приховування [PERSON] обставин здійснення будівельних робіт на земельній ділянці та розташування на ній обєкту будівництва, що в свою чергу унеможливило б укладення оскаржуваного договору. Таким чином, внаслідок оспорюваного правочину позивач позбавлений права власності на земельну ділянку та на обєкт незавершеного будівництва (будівельні матеріали), розташовані на ній і грошові кошти від реалізації свого майна не отримала, що є очевидними несприятливими наслідками для неї як довірителя. Враховуючи зняття представником позивачки [PERSON] грошових коштів від продажу земельної ділянки з банківського рахунку довірителя та відсутність фактичної передачі грошових коштів від представника до довірителя, слід вважати, що представник усвідомлював, що діє усупереч інтересам довірителя. А враховуючи, що в даній справі представник позивача, який діяв від імені позивача як продавця, є близьким родичем, а саме, батьком другої сторони договору - покупця, яка через два дні подарувала земельну ділянку [PERSON], то в діях відповідача вбачається більше спрямованість на захист інтересів [PERSON], що в свою чергу підтверджує і наявність їх домовленості. До того ж в ході розгляду справи відповідачі не заперечували, що діяли за певною домовленістю з батьком. Також ті обставини, що земельна ділянка через два дні після укладення спірного правочину була подарована відповідачем [PERSON], свідчать про відсутність реального наміру відповідача набути право власності на земельну ділянку та усвідомлення відповідачем настання негативних наслідків для позивача внаслідок укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки. Суд вбачає у діях [PERSON] умисел, спрямований на спричинення шкоди інтересам позивача - продаж без відома позивача належної їй земельної ділянки без виплати позивачу отриманих грошових коштів. Про наявність договору, яким було відчужено право земельну ділянку, узгоджені умови відчуження,передачу коштів за відчужену земельну ділянку тощо, відповідачка позивачку не повідомляла взагалі, хоч представники відповідачки наголошували на добрих стосунках між сторонами. Пояснити причини,чому взагалі не інформували позивачку про обставини відчуження її земельної ділянки, представники відповідачки не змогли,посилаючись лише на те,що вважали довірительними відносини між батьком та позивачкою, що суд оцінив критично,зважаючи на фактичні обставини справи. Згідно зі\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. \~Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Внаслідок домовленості представника однієї сторони з другою стороною представників позивача, останньому завдана значна матеріальна шкода, яка полягає в неотриманні коштів внаслідок продажу та необхідності сплатити податок на прибуток з доходів фізичних осіб внаслідок продажу земельної ділянки Статтею 232 ЦК України визначено недійсність правочину, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною та право довірителя вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. Представник, вчиняючи правочин, не виражає власну волю - його завдання полягає в тому, щоб донести до контрагента волю особи, яку він представляє, оскільки відповідно до ст. 237 ЦК представник зобов'язаний або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку він представляє. Але в силу зловмисної домовленості представника й контрагента воля довірителя не знаходить свого вираження, а підмінюється волею представника, який фактично вступає у змову з контрагентом з метою одержати власну чи обопільну вигоду або створити негативну ситуацію для довірителя, що і є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відповідно до статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Згідно з пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Згідно частини 3 статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Оскільки земельна ділянка вибула з власності позивача внаслідок зловмисної домовленості її представника з відповідачем, та в подальшому безвідплатно набута представником позивача у власність, то земельна ділянка підлягає поверненню у власність позивача на підставі частини 3 статті 388 ЦК України. Відповідно до статті 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними. На підставі викладеного та

Outcome: approved