Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Запоріжжяобленерго» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що на підставі Наказу № 716к згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України 28.02.2018 року він був звільнений з двох посад: водія легкового автомобіля та водія автотранспортних засобів на ПАТ «Запоріжжяобленерго». Відповідачем в день звільнення йому було надано два Повідомлення № 194 про нараховану суму, належну працівнику при звільненнівід 28.02.2018 року, згідно яких до виплати [PERSON] належать грошові кошти у розмірі 60072,01 грн. та 4945,07 грн. - відповідно, яка станом на час звернення з вказаним позовом до суду не була виплачена. Позивач просить поновити йому строк звернення з позовом до суду у звязку з тим, що протягом 07.03.2018 року по 25.05.2018 року він перебував за межами території України, а саме був у с. Рибна Кобринського району Республіки Білорусь у своєї матері, яка є жінкою похилого віку та потребує постійного додаткового догляду. Також [PERSON] просить стягнути заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу,у розмірі 65017,08 грн., а також середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 26799,50 грн., а також моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Згідно відзиву на позов, представник ПАТ «Запоріжжяобленерго» просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі, у заявку з тим, що сума заборгованості, яка зазначена у довідці є сумою без урахування податків та зборів, а тому вона при погашенні заборгованості повинна бути зменшеною. Також у відзиві вказано, що позивач помилково для розрахунку середньомісячної заробітної плати за час затримки врахував січень та лютий 2018 року, оскільки повинно було робити розрахунок виходячи з заробітної плати за грудень 2017 року та січень 2018 року. ПАТ «Запоріжжяобленерго» заперечує проти позовних вимог, оскільки в затримці розрахунку з працівником відсутня вина підприємства. Вказав, що вже доволі довгий час, на підприємстві існує складна економічна ситуація, яка з липня 2017 року спричинила затримку своєчасної виплати заробітної плати його працівникам. А саме, протягом 2015-2018 років ПАТ «Запоріжжяобленерго» знаходиться в тяжкому фінансовому становищі, що, як наслідок, ускладнило виконання ним зобовязань. ПАТ «Запоріжжяобленерго» (Товариство), 60%статутного капіталу якого належить державі, є постачальником електричної енергії за регульованим тарифом (ПРТ) і здійснює свою діяльність на території Запорізької області на підставі ліцензії на постачання електричної енергії за регульованим тарифом АБ №177342 від 23.08.2005 та ліцензії на передачу електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами АБ №177341 від 23.08.2005.Розрахунки за куповану постачальником електричної енергії за регульованим тарифом електричну енергію на оптовому ринку електроенергії (ОРЕ), відповідно до статті 15, 15-1 Закону України «Про електроенергетику» (Закон), здійснюються через поточні рахунки із спеціальним режимом використання ПРТ та оптового постачальника електроенергії. Для проведення розрахунків за закуплену на ОРЕ та спожиту електричну енергію. ПРТ та оптовий постачальник електричної енергії відкривають поточні рахунки із спеціальним режимом\~використання в\~установах уповноваженого\~банку.Споживачі, які купують електричну енергію у ПРТ, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключнона поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку.Законом визначено вичерпний перелік можливих напрямків спрямування коштів із поточних рахунків із спеціальним режимом використання енергопостачальників, що здійснюють постачання електричної енергії за регульованим тарифом на закріпленій території, а також встановлено механізм проходження платежів споживачів у грошовій формі з застосуванням алгоритму розподілу коштів, який, згідно з нормами Закону України «Про електроенергетику», затверджується НКРЕКП і реалізується установами уповноваженого банку ОРЕ. Всі кошти\~від споживачівелектричної енергії, які надходять на зазначені вище поточні рахунки із спеціальним режимом використання ПРТ, розподіляються уповноваженим банком відповідно до щомісяця затвердженого НКРЕКП алгоритму розподілу коштів з поточних рахунків зі спеціальним режимом використання постачальників електричної енергії за регульованим тарифом.Таким чином, Товариство використовує у своїй діяльності поточні рахунки та рахунки із спеціальним режимом використання. При цьому, використовувати кошти для здійснення платежів не повязаних із оплатою електричної енергії (виплата заробітної плати, сплата податків тощо) Відповідач може виключно з поточного рахунку, основним джерелом поповнення якого є надходження коштів за алгоритмом розподілу з рахунків із спеціальним режимом використання.Однак НКРЕКП було фактично заблоковано надходження грошових коштів після розподілу на поточні рахунки Товариства. Підтвердженням тому є встановлення починаючи з 2015 року. для Товариства нульового відсотку відрахувань коштів на поточні рахунки постачальника електричної енергіїабо встановлення щодобових мільйонних відрахувань з рахунків Відповідача. Вищенаведене свідчить про відсутність прямої вини Відповідача перед Позивачем, а отже затримка виплати спричинилася не з вини Відповідача. Також представник відповідача, посилаючись на п. 6 Постанови пленуму ВСУ від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у випадку задоволення позову в частині стягнення з Відповідача середнього заробітку за час затримки при звільненні, просить розмір стягуваної суми такого середнього заробітку зменшити насумуобовязкових платежів, утримуваних з Позивача привиплаті заробітної плати, а саме: ПДФО-18% та військовий збір 1,5%. Представник відповідача у відзиві просив також повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, щодо стягнення моральної шкоди в сумі 5000,00 грн., оскільки вважає, що позивачем взагалі не доведено наявності фізичних та душевних страждань.Позивачем не доведено ступінь вини Відповідача, у невиплаті зарплати, не підтверджено виникнення моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків або виникнення необхідності додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачем не\~були надані\~докази,\~які б\~визначали характер\~моральної шкоди,яка\~була нанесена\~Позивачу і\~встановлювали її\~глибину та\~тривалість,\~не були\~надані докази\~про те,\~чи існує\~можливість відновлення\~стану його\~здоровя,\~і скільки\~часу та\~коштів може\~бути необхідно\~для його\~поновлення,\~ не\~було надано\~докази,\~який стан\~здоровя мав\~позивач до\~подання ним\~позову,\~і що\~відповідні перелічені\~ним захворювання\~виникли внаслідок\~дій Відповідача,\~а тому\~ вказані факти свідчать про те, що вимога щодо стягнення моральної шкоди в цій частині непідлягає задоволенню В судовому засіданні позивач та його представник адвокат [PERSON] уточнили позовні вимоги щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку, з урахуванням суми середнього заробітку згідно Довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго», просили суд стягнути з відповідача загальну заборгованість по невиплаченій заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та вихідну допомогу у розмірі 65017,08 грн., середній заробіток за кожен день затримки розрахунку до дня ухвалення рішення судом у розмірі 40670,68 грн., а також моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди позивач пояснив, що він, ще працюючи на підприємстві не отримував заробітну плату шість місяцівта після звільнення з ним також не розрахувались. На підставі повсякчасного емоційного навантаження в нього неодноразово виникали проблеми зі здоровям, за вказаний період [PERSON] був змушений економити не тільки на їжі та одязі, але й на ліках, які були призначені лікарем, а це в свою чергу призвело до погіршення здоровя. Крім того, він був вимушений терміново виїхати до Республіки Білорусь, де в с. Рибна Корбинського району мешкає його мати жінка похилого віку, яка захворіла та у звязку з чим потребувала постійного догляду. Він як син, не тільки не міг матеріально допомогти матері, а й вимушений був брати гроші у борг. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч.1 ст.21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно з ч.1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата Судом встановлено, що згідно Наказу № 487к від 27.02.2008 року [PERSON] був прийнятий до ВАТ «Запоріжжяобленерго» на посаду водія легкового автомобіля ВАЗ 21093, та згідно Наказу № 168 від 31.03.2008 року прийнятий до ВАТ «Запоріжжяобленерго» на посаду водія автотранспортних засобів, що підтверджується копією трудової книжки. Згідно Наказу № 420-од від 27.07.2016 року (Витяг з ЄДР № 22582175 від 02.02.2017 року) Відкрите акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» з 01.02.2017 року перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго». Згідно Наказу № 716к від 27.02.2018 року [PERSON] 28.02.2018 року був звільнений з обох посад на ПАТ «Запоріжжяобленерго» за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Відповідно до статті 116\~КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На виконання вимог ст.116 КЗпП України в день звільнення ВАТ «Запроріжжяобленерго» повідомило [PERSON] про нараховану суму, належну працівникові при звільненні. Згідно повідомлення про нараховану суму, належну працівнику при звільненні №194 від 28.02.2018, [PERSON] до виплати по першій посаді належать 60072,01 грн., до складу яких входять: заробітна плата за вересень 2017 року у розмірі 5893,57 грн., заробітна плата за жовтень 2017 року у розмірі 983,34 грн., заробітна плата за листопад 2017 року у розмірі 5364,73 грн., заробітна плата за грудень 2017 року у розмірі 6448,33 грн., заробітна плата за січень 2018 року у розмірі 6661,03 грн., заробітна плата за лютий 2018 року у розмірі 11056,32 грн., грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 6930,00 грн., вихідна допомога у розмірі 25368,84 грн., а всього за лютий 2018 року з врахуванням утриманих з доходів коштів (ПДФО,ЄСВ, профвнесків, авансу, тощо) у розмірі 8634,15 грн., у розмірі 34721,01 грн. Також, згідно повідомлення про нараховану суму, належну працівнику при звільненні № 194 від 28.02.2018, [PERSON] до виплати по другій посаді належать 4945,07 грн., до складу яких входять: заробітна плата за вересень 2017 року у розмірі 995,90 грн., заробітна плата за жовтень 2017 року у розмірі 159,55 грн., заробітна плата за листопад 2017 року у розмірі 528,91 грн., заробітна плата за грудень 2017 року у розмірі 765,96 грн., заробітна плата за січень 2018 року у розмірі 2427,54 грн., заробітна плата за лютий 2018 року у розмірі 67,21 грн. Згідно Довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго», наданої представником відповідача в судовому засіданні, розмір невиплаченої заробітної плати [PERSON] за період вересень 2017 року - лютий 2018 року складає 65017,08 грн., яка не виплачена на час розгляду справи, що в судовому засіданні не заперечувалось учасниками процесу. Таким чином, вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 65017,08 грн. є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Згідно зі статтею 117\~КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Здійснення розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до п.5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п.8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Зважаючи на зазначене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів в період затримки. Згідно Довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго» розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 402,68 грн., яка обчислена шляхом поділу суми доходів позивача за січень 2018 року у розмірі 8391,81 грн. та за грудень 2017 року у розмірі 8118,23 грн., розділеної на кількість відпрацьованих за цей період днів (41 день). Затримка розрахунку по заробітній платі за період з дня звільнення до дня ухвалення рішення становить 101 робочий день. Таким чином, зважаючи на вищенаведені норми та методику затвердженого розрахунку, середній заробіток за весь час затримки по деньухвалення рішення становить 40670,68 грн. (з розрахунку 402,68 грн. х 101 день = 40670,68 грн.). Доводи представника відповідача щодо відсутності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд вважає необґрунтованими. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Оскільки заборгованість по заробітній платі не була виплачена на день звернення з позовом до суду, строк позовної давності на звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбачений ст.233 КЗпП України, не порушений. Вiдсутнiсть фiнансово-господарської дiяльностi або коштiв у роботодавця не виключає його вини в невиплатi належних звільненому працівникові коштiв та не звiльняє роботодавця від вiдповiдальностi, передбаченої ст. 117 КЗпП України (правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03.07.2013 № 6-64цс13). Також судом приймається до уваги, що пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року № 13» передбачено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідним обовязком роботодавця та працівника, суд повинен визначати суму, що підлягає стягненню без утримання цього податку й інших обовязкових платежів. Відповідно п.3 Розділу ІІІ Порядку, - усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Згідно ст.18 Податкового кодексу України особа, яка нараховує та виплачує доходи на користь фізичної особи називається податковим агентом, тобто відповідач є відповідальним за нарахування та сплату до бюджету податку з доходів фізичних осіб, який утримується з нарахованої виплати. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно ст.237-1 КЗпП України на наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З аналізу позовних вимог та встановлених судом обставин справи вбачається, що позивачу завдано душевних та моральних страждань, оскільки у звязку з несвоєчасною виплатою йому заробітної плати він був позбавлений засобів існування, що змусило його докладати додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення нормальних життєвих звязків, звертатися до суду за захистом своїх порушених прав. Тому суд вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що правопорушення триває досить значний час та за цей період часу відповідач не вжив реальних кроків щодо зменшення заборгованості із заробітної плати, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн., відмовивши у стягненні решти суми. Таким чином, на користь позивача підлягають стягненню: заборгованість по заробітній платіу розмірі 65017,08 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 01.03.2018 року по день ухвалення рішення -\~\~40670,68 грн., моральна шкода в розмірі - 1000,00 грн., а всього 106687,76 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 1056,88 грн., а також на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору за подання позову про стягнення моральної шкоди пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у сумі 140,96 грн.

Outcome: partial