Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

Ухвалою Київського районного суду від 25.09.2019 року відкрите провадження по справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний Банк України» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Справу призначеного до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Представник відповідача адвокат Тарановський Д.С. призначений на 25.10.2019 року судовий розгляд даної справи просив відкласти з тих підстав, що відповідач уклав договір про надання професійної правничої допомоги 23.10.2019 року і він адвокат не мав можливості підгодовувати свої заперечення на позов і викласти мотивовані доводи. В сьогоднішньому судовому засіданні представник банку, підтримуючи позовні вимоги, стверджувала, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором кредиту, що був укладений27.08.2007 року і не повернув у повному обсязі кредитні кошти та не сплатив відсотки за користування кредитом, внаслідок чого утворилась заборгованість на суму 277924,41 грн, яка складається з заборгованості за основним боргом 120434,92 грн, прострочених відсотків за користування кредитом в сумі 37532,86 грн, пені за основним боргом в сумі 33986,99 грн, 3% річних на суму простроченого кредиту в розмірі 16543,32 грн, інфляційних втрат на суму простроченого боргу в сумі 69426,32 грн. Представник відповідача позов Банку в частині стягнення відсотків за користування кредитом вважає безпідставним, а до вимог банку в частині стягнення боргу за тілом кредиту просить застосувати строки позовної давності. Суд вислухав представників сторін, вивчив матеріали справи і встановив наступне: 27 серпня 2007 року ВАТ «Державний ощадний банк України» (нині АТ «державний ощадний банк України» і [PERSON] уклали кредитний договір №1872-н, за умовами якого Банк надав, а [PERSON] отримав споживчий кредит в сумі 171700 грн терміном до 17 серпня 2012 року зі сплатою відсотків в розмірі 17% річних. У якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 27.08.2007 року сторони уклали договір застави транспортного засобу. Окрім того, 27.08.2007 року між Банком і [PERSON] було укладено договір поруки, за умовами якого [PERSON] зобов`язалась відповідати в солідарному порядку з позичальником за повне і своєчасне виконання зобов`язань за договором кредиту. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором 02.03.2012 року за заявою Банку приватний нотаріус Одеського МНО Тверська І.В. вчинила виконавчий напис про звернення стягнення на заставне майно в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитом в сумі 141470,28 грн. Заочним рішенням Київського райсуду м. Одеси від 22.01.2014 року з [PERSON] і [PERSON] в солідарному порядку стягнуто на користь Банку заборгованість за кредитним договором від 27.08.2007 року в сумі 57836,51 грн., яка складалась з прострочених відсотків за користування кредитом за період з 07.09.2011 року по 28.12.2012 року у розмірі 23849,52 грн. і пені за кредитом за період з 18.04.2011 року по 28.12.2012 року в сумі 33986,99 грн. Як стверджує представник Банку виконавчий напис нотаріуса було виконано і реалізовано предмет застави в січні місяці 2016 року Банк отримав 21035,36 грн., які спрямував на погашення основаного боргу по кредиту. Оскільки до сьогодні позичальник не повернув кредитні кошти, Банк вимагає ухвалити судове рішення про стягнення з [PERSON] заборгованість за кредитом в сумі 120434,92 грн., заборгованість за відсотками за період з 21.12.2009 року по 31.08.2011 року в сумі 37532,86 грн., а також пеню в сумі 33986,99 грн. за період з 18.04.2011 року по 23.11.2012 року, 3% річних та інфляційні втрати від суми боргу за кредитом. На обґрунтування своїх вимог сторона позивача посилається на такі докази: договір кредиту, договір застави транспортного засобу, рішення Київського райсуду м. Одеси від 22.01.2014 року, виконавчий напис нотаріуса від 02.03.2012 року, розрахунок заборгованості, виписку по рахункам виконавця. Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи суд дійшов висновку, що позов Банку не підлягає задоволенню з наступних правових підстав. 27.08.2007 року між АТ «Державний Ощадний Банк Україна » і [PERSON] було укладено договір споживчого кредиту на у умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошових коштів на суму 171700 грн. За договором кредиту одна сторона - банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути\~кредит\~у встановлений строк та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2\~ст. 1054 ЦК України). Як видно зі змісту кредитного договору, сторони встановили строк дії договору повернення кредитних коштів включно по 27.08.2012 року. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. \~ \~ \~ \~Право банку достроково вимагати погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування ним та інших платежів передбачено розділом 2 кредитного договору (а.с.9). 02.03.2012 року Банк скористався своїм правом на дострокове погашення кредиту шляхом звернення стягнення на заставне майно. Згідно з висновком Великої Палати ВС від 28.03.2018 року ухваленій по справі за №444\\9519\\12 Банк втрачає право на нарахування відсотків після направлення вимоги про дострокове повернення кредитних коштів. (аналогічні висновки ВП ВС містяться у постановах від 04.07.2018 року і від 31.10.2018 року). Щодо вимог банку про стягнення з позичальника пені за період з 18.04.2011 року по 28.12.2012 року в сумі 33986,99 грн. суд зазначає наступне. Як убачається з заочного рішення Київського райсуду м.Одеси від 22.01.2012 року вимоги Банку про стягнення з відповідача пені саме за цей період і саме в цьому розмірі були задоволені. З яких підстав банк не переймався питанням примусового виконання судового рішення у період з 2012 року по 2013 рік представник Банку не пояснив (строк пред`явлення до примусового виконання виконавчого листа у той період часу був визначений ЗУ «Про виконавче провадження» в 1 рік). Щодо вимог Банку в частині стягнення з відповідача «заборгованості за основним боргом в сумі 120434,92 грн.». Суд погоджується з доводами представника відповідача про застосування до вимог банку строків позовної давності. Термін дії договору кредиту сплив 27.08.2012 року, відповідно строк позовної давності закінчився 28.08.2015 року, до суду Банк звернувся 16.09.2019 року, вимоги щодо поновлення строків позовної давності банк не заявляв. Щодо вимог Банку в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Розрахунок заборгованості за кредитним договором на а.с.19-20 не містить розрахунку 3% річних та інфляційних втрат. В судовому засіданні представник Банку стверджувала, що розрахунок провадився з суми кредиту 171700 грн., але не вказала за який період і не пояснила, чому в розрахунок зараховані суми, які були стягнуті на підставі виконавчого напису нотаріуса. Суд також звертає увагу, що Банк не надав належних і допустимих доказів того, що на підставі виконавчого напису нотаріуса з позичальника на користь Банку були стягнуті 21035 грн. Представник відповідача стверджував, що ця сума дорівнювала 56312 грн. З урахуванням викладеного, позов Банку не підлягає задоволенню у повному обсязі. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed