Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

У червні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Апарату Верховної Ради України, треті особи [PERSON], [PERSON] про захист честі, ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди, просив: - Визнати недостовірною інформацію відносно нього, заступника завідуючого Відділу зв'язків з органами правосуддя Апарату Верховної Ради України, поширену відповідачем у поданні (№ 30/3-108951117 від 24.03.2014 року) адресованому Керівнику Апарату Верховної Ради України [PERSON], а саме: що позивач є учасником корупційних зв'язків у митній системі України; маючи на меті зайняти посаду начальника Відділу, зловживав своїм посадовим положенням у стосунках з підлеглими працівниками, а саме змушував [PERSON] до близьких стосунків; вводив в оману Завідуючого Відділом [PERSON] щодо фактів, які не мали місце; не повідомляв Керівника Апарату, нібито, про злочинні наміри завідуючого Відділом та його підлеглих; у підготовці заперечень на позов допустив викривлення оцінки відносно перебування на посаді Президента України [PERSON], що могло спричинити політично-правовий конфлікт інтересів - Зобов'язати Апарат Верховної Ради України скасувати всі Розпорядження стосовно заступника завідуючого Відділу зв'язків з органами правосуддя Апарату Верховної Ради України [PERSON] з приводу службового розслідування за поданням [PERSON] - Зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію у спосіб, найбільш близький до способу її поширення, шляхом письмового офіційного вибачення; - Стягнути з відповідача на користь позивача 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Інформація, яка зазначена у поданні № 30/3-108951117 від 24.03.2014 року, на думку позивача, не відповідає дійсності, принижує честь, гідність позивача та шкодить його діловій репутації. Зазначив, що на підставі недостовірної інформації було проведено службове розслідування, відповідно до якого комісія запропонувала розглянути питання про звільнення позивача з посади заступника завідуючого Відділу зв'язків з органами правосуддя Апарату Верховної Ради України за порушення Присяги державного службовця на підставі п. 6 ст. 30 Закону України «Про державну службу». У судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги, просив: 1. Визнати недостовірною інформацію відносно нього, заступника завідуючого Відділу зв'язків з органами правосуддя Апарату Верховної Ради України, поширену відповідачем у поданні № 30/3-108951117 від 24.03.2014 року адресованому Керівнику Апарату Верховної Ради України [PERSON], а саме: - [PERSON] можливо є учасником корупційних зв'язків у митній системі України; - [PERSON] мав на меті зайняти посаду начальника Відділу, та намагався змусити [PERSON] до близьких стосунків, в зв'язку з її відмовою, ввів в оману начальника Відділу [PERSON] щодо порушення нею трудової дисципліни, за що [PERSON] керівництво зменшило премію на 10%; - [PERSON] порушив ст. 16-1 Закону України «Про державну службу України» в частині того, що не доповів керівництву про надання Головою Верховної Ради України та Керівником Апарату Верховної Ради України позаштатним консультантам [PERSON] та [PERSON] права представництва інтересів Верховної Ради України та Апарату Верховної Ради України; - [PERSON], займаючи посаду заступника завідуючого Відділом, не вжив необхідних заходів щодо недопущення дій начальника Відділу [PERSON] стосовно зарахування на посади позаштатних консультантів, не передбачених штатним розкладом та видачі службових посвідчень та довіреностей Голови Верховної Ради України та Керівника Апарату Верховної Ради України стороннім особам; - [PERSON] не повідомив Керівника Апарату Верховної Ради України про явні злочинні наміри завідуючого Відділом [PERSON] та позаштатних консультантів [PERSON] та [PERSON] щодо неправомірного привласнення повноважень на представництво інтересів Верховної Ради України, що могло або спричинило негативні наслідки у судових процесах за участю цих представників; - [PERSON] допустив службову недбалість, готуючи 17-18 березня 2014 року матеріали до Вищого адміністративного суду України у справі № 800/121/14 за позовом [PERSON] до Верховної Ради України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, а саме з явним умислом, відкинувши особливу відповідальність за підготовку документів, особисто допустив явно викривлені оцінки відносно перебування на посаді Президента України [PERSON], що могло спричинити політично-правовий конфлікт інтересів 2. Зобов'язати Апарат Верховної Ради України спростувати недостовірну інформацію у спосіб, найбільш близький до способу її поширення, шляхом письмового офіційного вибачення та доведення до відому особового складу апарату; 3. Стягнути з відповідача на користь позивача 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди (а.с. 159-163). Представник відповідача та третя особа [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, надали письмові заперечення (а.с. 90-96). Зазначили, що інформація, яку просить позивач визнати недостовірною, міститься у поданні завідувача Відділу зв'язків з органами правосуддя Апарату Верховної Ради України [PERSON] № 30/3-108951117 від 24.03.2014 року адресованому Керівнику Апарату Верховної Ради України [PERSON], метою якого було здійснення службової перевірки по викладеній інформації. Наявність вказаного подання не є поширенням інформації про позивача, оскільки порядок проведення службової перевірки по обставинам, зазначеним у поданні відносно [PERSON] (державного службовця), здійснювався комісією відповідно до Порядку проведення службового розслідування стосовно державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року № 950. Інформація, яка зазначена у поданні є службовою інформацією та не може вважатись втручанням у приватне життя позивача. На підставі оскаржуваного подання комісія за результатами проведення службового розслідування дійшла висновку про порушення позивачем присяги державного службовця, оскільки його дії та бездіяльність не відповідають вимогам ст.ст. 5, 10, 6 Закону України «Про державну службу України», ст.ст. 6, 10, 12 Закону України «Про правила етичної поведінки» і посадовій інструкції та запропонувала звільнити [PERSON] з посади завідувача Відділу зв'язків з органами правосуддя Апарату Верховної Ради України за порушення присяги державного службовця (п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу України»). Також зазначили, що поширення вказаної інформації відповідачем не здійснювалось, навпаки [PERSON] сам її поширив, безпосередньо звернувшись з цим позовом до суду. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с. 148) та письмові пояснення, відповідно до яких позовні вимоги не визнає, оскільки позивачем не доведено факт недостовірності викладеної у поданні інформації. Підтвердила обставини, намагання позивача змусити третю особу до близьких з ним стосунків. У зв'язку з її відмовою до таких стосунків, позивачем було позбавлено премії [PERSON] на 10%. Тому, суд розглянув справу у відсутність третьої особи [PERSON], оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Разом з тим, згідно з ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що у поданні заступника завідуючого Відділу зв'язків з органами правосуддя Апарату Верховної Ради України [PERSON] за № 30/3-108951117 від 24.03.2014 року, адресованому Керівнику Апарату Верховної Ради України [PERSON] міститься інформація наступного змісту: « …Це свідчить про наявність підстав можливої участі [PERSON] у корупційних зв'язках, про що повідомили засоби масової інформації… [PERSON], маючи на меті зайняти посаду начальника Відділу, допускав зловживання своїм посадовим положенням у стосунках з підлеглими працівниками… намагався змусити її до близьких стосунків. Внаслідок відмови [PERSON] … ввів в оману начальника Відділу [PERSON] щодо порушення нею трудової дисципліни, які начебто мали місце …за що [PERSON] … було зменшено виплату премії на 10%… 3. Слід відмітити також виявлені обставини стосовно порушення ст. 16-1 Закону України «Про державну службу України», коли заступник завідуючого Відділом зобов'язаний був негайно доповісти про надання представництва інтересів Верховної Ради України та Апарату Верховної Ради України в судах позаштатним консультантам [PERSON] та [PERSON] Крім того, займаючи посаду заступника начальника Відділу [PERSON] не вжив необхідних заходів щодо недопущення дій начальника Відділу [PERSON] стосовно зарахування на посади позаштатних консультантів, не передбачених штатним розкладом та видачі службових посвідчень та довіреностей Голови Верховної Ради України та Керівника Апарату Верховної Ради України стороннім особам… [PERSON] не попередив Керівника Апарату Верховної Ради України про явні злочинні наміри цих осіб щодо неправомірного привласнення повноважень на представництво в судах інтересів Верховної Ради України, що могло спричинити або вже спричинило за час дії довіреностей негативні наслідки у судових процесах за участю цих представників Верховної Ради України та Апарату Верховної Ради України… Під час виконання обов'язків заступника завідуючого Відділом зв'язків з органами правосуддя Апарату Верховної Ради України [PERSON] допустив службову недбалість, готуючи 17-18 березня ц.р. матеріали до Вищого адміністративного суду України у справі № 800/121/14 за позовом [PERSON] до Верховної Ради України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії …з явним умислом, відкинувши особливу відповідальність за підготовку документів, особисто допустив явно викривлені оцінки відносно перебування на посаді Президента України [PERSON], що могло спричинити в суді політично-правовий конфлікт інтересів» (а.с. 7-11). Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Разом з тим, інформація, яку просить визнати позивач недостовірною, взята з контексту подання заступника завідуючого Відділу зв'язків з органами правосуддя Апарату Верховної Ради України [PERSON] № 30/3-108951117 від 24.03.2014 року, адресованому Керівнику Апарату Верховної Ради України [PERSON] і її необхідно оцінювати разом з усім текстом вказаного подання. Так, інформація наведена у поданні [PERSON] такого змісту « …Це свідчить про наявність підстав можливої участі [PERSON] у корупційних зв'язках, про що повідомили засоби масової інформації…» не є висловлюванням, що містить фактичні дані, оскільки носить ймовірний характер, при цьому автор подання посилається на акт № 5/2006-п від 10 березня 2005 року та на відомості електронних сайтів «Україна кримінальна» (статті «[INFO]» на сайті http://cripo/com.ua/?sect_id=2&aid=9189, «[INFO]» на сайті http://cripo/com.ua/?sect_id=8&aid=13160, «[INFO]» на сайті http://cripo/com.ua/index.php?sect_id=1&aid=21969). Інформація, викладена у поданні такого змісту «[PERSON], маючи на меті зайняти посаду начальника Відділу, допускав зловживання своїм посадовим положенням у стосунках з підлеглими працівниками… намагався змусити її до близьких стосунків. Внаслідок відмови [PERSON] … ввів в оману начальника Відділу [PERSON] щодо порушення нею трудової дисципліни, які начебто мали місце …за що [PERSON] … було зменшено виплату премії на 10%…» позивачем також взята з контексту подання. Позивачем не взято до уваги, що у поданні [PERSON] при висловлені такої інформації посилається на доповідну записку [PERSON] При цьому, інформація «…за що [PERSON] … було зменшено виплату премії на 10%...» є правдивою, оскільки стверджується відповідним розпорядженням № 9534 від 26 листопада 2013 року (а.с. 167). Інформацію щодо зловживань [PERSON] посадовим положенням у стосунках з підлеглими працівниками, зокрема намагань змусити [PERSON] до близьких стосунків, суд не може перевірити на таку, що містить фактичні дані, оскільки вказана інформація на даний час перевіряється правоохоронними органами - розслідується кримінальне провадження (а.с. 151-152). Також не є недостовірною інформація, викладена у поданні наступного замісту: «3. Слід відмітити також виявлені обставини стосовно порушення ст. 16-1 Закону України «Про державну службу України», коли заступник завідуючого Відділом зобов'язаний був негайно доповісти про надання представництва інтересів Верховної Ради України та Апарату Верховної Ради України в судах позаштатним консультантам [PERSON] та [PERSON] Крім того, займаючи посаду заступника начальника Відділу [PERSON] не вжив необхідних заходів щодо недопущення дій начальника Відділу [PERSON] стосовно зарахування на посади позаштатних консультантів, не передбачених штатним розкладом та видачі службових посвідчень та довіреностей Голови Верховної Ради України та Керівника Апарату Верховної Ради України стороннім особам… [PERSON] не попередив Керівника Апарату Верховної Ради України про явні злочинні наміри цих осіб щодо неправомірного привласнення повноважень на представництво в судах інтересів Верховної Ради України, що могло спричинити або вже спричинило за час дії довіреностей негативні наслідки у судових процесах за участю цих представників Верховної Ради України та Апарату Верховної Ради України… Під час виконання обов'язків заступника завідуючого Відділом зв'язків з органами правосуддя Апарату Верховної Ради України [PERSON] допустив службову недбалість, готуючи 17-18 березня ц.р. матеріали до Вищого адміністративного суду України у справі № 800/121/14 за позовом [PERSON] до Верховної Ради України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії …з явним умислом, відкинувши особливу відповідальність за підготовку документів, особисто допустив явно викривлені оцінки відносно перебування на посаді Президента України [PERSON], що могло спричинити в суді політично-правовий конфлікт інтересів», виходячи з наступного. Положеннями ст. 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Крім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 положення ч. 1 ст. 7 Цивільного кодексу Української РСР «поширив такі відомості» в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України. Таким чином, інформація, зазначена у поданні недостовірною не визнається, оскільки таким чином [PERSON] та [PERSON] скористались своїм правом, передбаченим ст. 40 Конституції України на звернення до Керівника Апарату Верховної Ради України [PERSON] (а.с. 7-12). Крім того, вказана інформація, висловлена у поданні [PERSON] є його критичним висловлюванням, особистим ставленням та критичною оцінкою професійної діяльності позивача на підставі викладених фактів, що надало йому дійти висновку про наявність підстав на внесення подання щодо неможливості перебування [PERSON] на посаді заступника завідуючого Відділом зв'язків з органами правосуддя Апарату Верховної Ради України, тоді як згідно з ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. При цьому суд виходить з того, що висловлювання здійснено [PERSON] в рамках здійснення його службових повноважень та в контексті оцінки роботи. На підставі подання завідувача Відділу зв'язків з органами правосуддя Апарату Верховної Ради України [PERSON] відповідно до Порядку проведення службового розслідування стосовно державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року № 950 було призначено службове розслідування з метою з'ясування фактів грубого порушення присяги державного службовця [PERSON] - заступником завідувача Відділу зв'язків з органами правосуддя Апарату Верховної Ради України (а.с. 13). А тому, вказана інформація не може бути перевірена на факт її достовірності, оскільки передбачений інший порядок розгляду подання [PERSON] з приводу проведення службової перевірки по фактам, зазначеним у поданні, зокрема створення комісії для здійснення службового розслідування відповідно до Порядку проведення службового розслідування стосовно державних службовців (яким був і позивач), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року № 950. Інформація, яка зазначена у поданні є службовою інформацією, не може вважатись втручанням у приватне життя позивача. При цьому суд приймає до уваги і відсутність факту розповсюдження вказаної інформації відповідачем та третіми особами, оскільки інформація, викладена у поданні [PERSON] перевірялась спеціально створеною комісією Апарату Верховної Ради України та за рамки членів вказаної комісії не виходила. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимоги про визнання інформацію недостовірною та такою, що ганьбить честь та гідність позивача та про зобов'язання Апарату Верховної Ради України спростувати недостовірну інформацію у спосіб, найбільш близький до способу її поширення, шляхом письмового офіційного вибачення та доведення до відому особового складу апарату. Також суд дійшов висновку і про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факт порушення особистого немайнового права позивача відповідно до ст. 280 ЦК України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи встановлені обставини та положення закону суд не вбачає підстав для задоволення позову. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем йому не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed