Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] пред`явив позов на предмет витребування від відповідача [PERSON] квартири в будинку по [ADDRESS] ), набутої у власність в порядку спадкування за заповітом після [PERSON] . Позивач на стадії підготовчого провадження збільшив вимоги до визнання за ним в порядку спадкування за заповітом після матері [PERSON] права власності на цю квартиру, одночасно припинивши право власності [PERSON] з проведенням про це змін і записів в реєстрі речових прав на нерухоме майно № 14662825, внесеного відповідно до рішення про державну реєстрацію прав з індексним № 29755266 від 25 травня 2016 року на підставі укладеного [PERSON] договору з [PERSON] про купівлю-продаж, посвідченого на бланку серії НАТ № 049780 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С. В. з вчиненням запису в реєстрі № 276. В обґрунтування підстав позову навів аргументи про прийняття спадщини після смерті його матері [PERSON] [INFO] за заповітом, складеним 19 березня 2003 року, що охоплює в тому числі спірну квартиру, на яку оригінали правовстановлюючих документів (нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, технічного паспорту) завжди знаходилися у матері, а в подальшому у нього, але на час оформлення спадщини з`ясувалося протиправне відчуження спірної квартира в ланцюгу правочинів з кінцевим набувачем [PERSON] , з числа яких рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровськ від 08 грудня 2016 року, залишеним в силі остаточною постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року, недійсним з моменту укладення 23 березня 2016 року визнано договір [PERSON] з [PERSON] про купівлю-продаж, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Дроботя А. В. з вчиненням запису в реєстрі № 192. Проте, спірна квартира вибула з володіння позивача без його на те волі в порядку примусового виконання нині скасованого рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2017 року внаслідок встановлення фактичного панування над цією річчю відповідачем, а тому позивач просив захисту по суду своїх прав, як власника, з підстав, передбачених ст.ст. 387, 388 ЦК України. Відповідач, [PERSON] , обравши активний захист проти позову, пред`явила зустрічний позов, прийнятий до спільного з первісним провадження того ж дня 21 жовтня 2020 року, на предмет визнання її добросовісним набувачем спірної квартири, яка вибула з володіння [PERSON] з його волі, оскільки він, як спадкоємець за заповітом, вільно володіючи квартирою від дня відкриття спадщини [INFO] , маючи правовстановлюючі документи та ключі від вхідних дверей, з власної волі уклав з сином [PERSON] договір найму спадкової квартири ще до оформлення спадщини, добровільно його заселивши, у зв`язку з чим правовідносини між ними регулюються главою 58-59 ЦК України і такий договір найму недійсним не визнавався, а тому підстави для витребування квартири від її добросовісного набувача за ст. 388 ЦК України відсутні. В обґрунтування зустрічних вимог відповідач посилалася на те, що не знала і не могла знати про відсутність у продавця [PERSON] права відчуження спірної квартири, зважаючи на те, що ні приватний нотаріус Мазуренко С. В., ні продавець не попередили про будь-які перешкоди для укладення договору, а усі державні інституції не убезпечили її від шахрайства, зокрема: міська рада не забезпечила зберігання бланків сертифікатів на приватизацію, нотаріус П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Черевко Н. О. при реєстрації спадкової справи після [PERSON] не вжила заходів до збереження спадкового майна, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А. В. не переконалася у законності права власності на спірну квартиру при посвідченні угоди між [PERSON] та [PERSON] , а потім між [PERSON] та [PERSON] ; працівники поліції та прокурори, що здійснювали процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12016040670001110, не вжили заходів недопущення перепродажу квартири шахраями; приватний нотаріус Дніпропетровського МНО Мазуренко С.В. не переконався у законності переходу прав власності на квартиру від [PERSON] до [PERSON] та від [PERSON] до [PERSON] , суддя Кіровського районного суду м. Дніпропетровська повернула заяву по забезпечення позову [PERSON] у справі № 203/1722/16-ц. Доводи ефективного захисту за зустрічними вимогами про визнання добросовісним набувачем, головним чином, спрямовані на відмову [PERSON] у витребуванні від неї квартири, яка б не вибула б у незаконний спосіб, а вона не потерпіла б від шахрайства, якби всі державні інституції виконали б належним чином свої функції та обов`язки, через що вправі очікувати, що не буде позбавлена набутого права власності на квартиру. Після відкриття провадження 07 червня 2017 року за ухвалою суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України провадження у справі зупинялось 13 жовтня 2017 року з відновленням 12 лютого 2020 року розгляду справи за правилами, що діють після набрання чинності з 15 грудня 2017 року нової редакції ЦПК України відповідно до пп. 9 п. 1 Перехідних положень розділу ХІІІ цього Кодексу. Внаслідок самовідводу судді Казака С. Ю. проведена 19 травня 2020 року заміна у складі суду, а справа прийнята до розгляду за правилами загального позовного провадження 22 травня 2020 року з проведенням її підготовки суддею Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Колесніченко О. В. на засадах диспозитивності у підготовчому засіданні з обміном учасниками справи змагальними заявами по суті справи та витребуванням копії спадкової справи у нотаріуса з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті, призначеного ухвалою суду від 02 грудня 2020 року. 16 листопада 2020 року первісний позивач у відзиві на зустрічний позов пред`явлені до нього вимоги повністю не визнав з міркувань непорушності своїх прав єдиного законного спадкоємця, який жодних договорів оренди (найму) житла з сином не укладав, дозволивши тимчасове користування квартирою члену своєї сім`ї, а також з міркувань вжитих всіх можливих заходів до збереження своєї власності одразу після виявлення при оформленні спадщини реєстрації квартири за іншою особою шляхом звернення до правоохоронних органів з повідомленням про злочин і з позовом до суду, що має свідчити про вибуття з його володіння не з його волі квартири, яку [PERSON] купувала за значно заниженою ціною порівняно з її дійсною вартістю і мала звернути увагу на подану для укладення правочину довідку з неіснуючої житлово-комунальної організації, через що могла здогадуватися про сумнівність правочину відчуження за короткий проміжок часу від попереднього, чим виключається належна обачність [PERSON] та її добросовісність як набувача. 26 листопада 2020 року [PERSON] відповіла на відзив на зустрічний позов, відхиляючи доводи і пояснення первісного позивача міркуваннями про те, що оскільки він та йоги син фактично проживали та були зареєстровані в різних житлових приміщеннях, то в розумінні ст. 3 СК України не є членами сім`ї, а тому, вселивши [PERSON] до спадкової квартири, фактично уклали договір найму (оренди) житла, що свідчить про вибуття квартири з володіння [PERSON] з його волі та унеможливлює за ст. 388 ЦК України витребування такого майна від добросовісного набувача. В поданих запереченнях на відповідь на відзив на зустрічний позов [PERSON] та його представник виклали свої доводи і міркування на спростування доводів позивача, які зводяться до викладених міркувань і доводів відзиву на зустрічний позов. Треті особи, отримавши первісний позов, своїми правами на подання пояснень на позов не скористалися, заяв по суті справи не подавали. Третя особа на стороні первісного позивача, [PERSON] , перебуваючи під вартою, свого бажання особистої участі в судовому засіданні не виказував, представника своїх інтересів не потребував, заяв по суті справи до суду не направив. В судовому засіданні первісний позивач та його представник первісний позов підтримали в повному обсязі, наполягаючи на його задоволенні з наведених у позовній заяві підстав та не визнали в повному обсязі зустрічний позов, з наведених у заявах по суті справи підстав. [PERSON] пояснив, що син вселився з його відома сам, і до нього інколи на ночівлю залишалася подруга, на постійне проживання якої він свого дозволу не давав. Відповідач і третя особа на її стороні [PERSON] первісний позов у судовому засіданні не визнали повністю, підтримавши зустрічний позов і наполягаючи на його задоволенні з наведених підстав у письмових заявах по суті справи. Пояснили про огляд квартири напередодні її придбання, після якого їм пообіцяли звільнити квартиру від тимчасових мешканців з моменту укладення договору у найкоротший погоджений з ними час, по закінченні якого Собильські виявили замінені замки на вхідних дверях і не змогли потрапити до спірної квартири. Треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С. В., - в судове засідання не прибули, причин неявки суду не повідомляли, про відкладення розгляду не клопотали, а П`ята дніпровська державна нотаріальна контора клопотала про розгляд справи у відсутності їх представника. Суд, заслухавши усні пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, дійшов висновку про вирішення справи за ст.13 ЦПК України в межах заявлених вимог з частковим задоволенням первісного позову та відмовою у зустрічному позові, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин і відповідних їм правовідносин. Так, [INFO] у м. Дніпрі після [PERSON] у віці 77 років відкрилася спадщина, яку позивач [PERSON] прийняв 29 січня 2016 року згідно ст.ст. 1269-1270 ЦК України у спосіб подання до П?ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори у встановлений законом строк відповідної заяви, що підтверджено її копією, наданою державним нотаріусом, в сукупності з актовим записом про смерть, вчиненим Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 24 грудня 2015 року з видачею свідоцтва в серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 123-зворот, 135, 136). Раніше, [INFO] [PERSON] за життя на випадок своєї смерті особисто розпорядилася призначити відповідно до ст.ст. 534, 541 ЦК УРСР [PERSON] своїм єдиним спадкоємцем, охопивши заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н. Б. з вчиненням запису в реєстрі за №1034, все належне їй майно, де б воно не було і з чого б не складалось на момент відкриття спадщини (т. 1 а.с. 137). 31 травня 2017 року, 29 листопада 2019 року та 07 квітня 2017 року [PERSON] видані свідоцтва про право на цю спадщину за заповітом у складі грошових вкладів АТ «Ощадбанк» і АТ «Райффайзен Банк Аваль», садиби (житлового будинку та земельної ділянки) на [ADDRESS] та гаражу № [NUMBER] в АКГ «Автолюбитель-2» на вулиці Героїв Сталінграду, 27-Б у м. Дніпропетровську (т. 1 а.с. 157, 154, 167,146 зворот), а в оформленні у складі спадщини прав на спірну квартиру на [ADDRESS] постановою державного нотаріуса відмовлено внаслідок відсутності дійсної державної реєстрації права власності на неї за спадкодавцем (т. 1 а.с.132-зворот ). Як видно з наданої в копії спадкової справи (т. 1 а.с.123-168), в порядку приватизації державного житлового фонду ВАТ «Дніпрометробуд» первісно право власності на спірну квартиру за розпорядженням органу приватизації № 1с-171 від 18 червня 1997 року набули [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які на підставі свідоцтва про право власності на житло, зареєстрованого 30 червня 1999 року у реєстровій книзі КП «ДМБТІ» за № 320п-15, її продали, а [PERSON] купила на умовах договору, посвідченого 05 травня 1999 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Продан О. Г. з вчиненням запису в реєстрі № 2734, після чого в [PERSON] цю квартиру за ціною 12650 гривень купила [PERSON] на умовах договору, посвідченого 13 грудня 1999 року приватним нотаріусом Іщенко Н. Д. з вчиненням запису в реєстрі № 5111, з подальшою реєстрацією 24 грудня 1999 року права власності спадкодавця [PERSON] на спірну квартиру в реєстровій книзі КП «ДМБТІ» № 451п за реєстровим № 685-325, відомості про що надані на запит державного нотаріуса П`ятою ДДНК від 29 січня 2016 року у довідці КП «ДМБТІ» ДОР від 24 травня 2016 року за № 5766 станом на 31 грудня 2012 року. Тобто, судом встановлена належність спірної квартири до складу спадщини після [PERSON] , яку за її заповітом прийняв позивач [PERSON] , який визнається її власником відповідно до ст. 1268 ЦК України з 15 грудня 2015 року з безперервним володінням нею до серпня 2017 року. А саме, Кіровським районним судом м. Дніпропетровська в рішенні від 08 грудня 2016 року, остаточно залишеним в силі Верховним Судом 22 січня 2020 року за постановою Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-29682св18 про скасування рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2017 року, встановлено у цивільній справі № 203/1722/16 і згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню у цій справі не підлягає недійсність посвідченого приватним нотаріусом Дроботя А. В. в Ужгородському міському нотаріальному окрузі Закарпатської області з записом в реєстрі за № 122 фіктивного договору [PERSON] про купівлю-продаж спірної квартири в [PERSON] з моменту його укладення 23 березня 2016 року на умовах продажу цієї квартири будинку на [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 червня 1999 року, нібито зареєстрованого в Дніпропетровському БТІ в реєстровій книзі за №320п-15, яке виконавчим комітетом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів в дійсності ніколи в порядку приватизації нікому, в тому числі [PERSON] , [INFO] , не видавалось, а розпорядження органу приватизації виконкому міської ради від 18 червня 1999 року за № 1с-171 про його видачу ніколи не приймалося. [PERSON] після внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно рішенню від 23 березня 2016 року за індексним номером 28895922 запису № 13833657 про право власності на спірну квартиру передав її в дар [PERSON] на підставі укладеного ними договору, посвідченого 01 квітня 2016 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Дроботя А. В. з вчиненням запису в реєстрі за № 214, після чого [PERSON] продала, а [PERSON] купив спірну квартиру за ціною 200 002 гривень на умовах укладеного ними договору купівлі-продажу, посвідченого 16 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С. В. з вчиненням запису в реєстрі за № 186, що також встановлено у зазначеному рішенні суду. 25 травня 2016 року у Дніпропетровському міському нотаріальному окрузі приватний нотаріус Мазуренко С. В. з вчиненням запису в реєстрі за № 276 посвідчила укладений [PERSON] договір з [PERSON] про купівлю-продаж спірної квартири будинку на [ADDRESS] , за умовами якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила цю квартиру за ціною 80 000 гривень, на підставі чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно рішенню від 25 травня 2016 року за індексним номером 29755266 внесений запис № 14662825 про перехід права власності (т.1 а.с.31-34 ). Судом встановлено, що позивач [PERSON] , зберігаючи безперешкодний доступ до спірної квартири, маючи правовстановлюючі документи на неї, не будучи обізнаним з її відчуженням, продовжував володіти і користуватися квартирою та не допускав до неї [PERSON] , доки не було звернуте до виконання примусове вселення до неї набувача [PERSON] за незаконним рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2017 року, після чого фактично тримає спірну квартиру, здійснюючи повне володіння нею, відповідач [PERSON] . Разом з тим, за ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року у кримінальному провадженні, розпочатому з часу внесення до ЄРДР під № 1 2016 04 067 0003696, встановлена станом на 23 березня 2016 року дійсна вартість спірної квартири на суму 465 097 гривень, а [PERSON] вважає себе потерпілою від злочинних посягань за фабулою обвинувачення, висунутого також у кримінальному провадженні, розпочатому з часу внесення до ЄРДР під № 1 2016 04 067 0001110. При цьому, з правовою кваліфікацією за ч. 5 ст. 27-ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 і ч. 1 ст. 209 КК України у цих кримінальних провадженнях групі осіб висунуте обвинувачення у співучасті за фактом події підшукання та використання завідомо підробленого правовстановлюючого документу з метою видати сина позивача [PERSON] , який тимчасово проживав у спірній квартирі своєї покійної баби, за її власника, створивши видимість нібито правомірного відчуження спірної квартири через підставних осіб, вводячи, тим самим, потерпілу [PERSON] в оману в особі дійсного власника цієї квартири та підстав її набуття відчужувачем, аби нажитися під пристойним приводом начебто виторгу з продажу. З ухвали Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року видно, що [PERSON] в апеляційній скарзі вважала вірно встановленими досудовим слідством обставини удаваності купівлі-продажу квартири у квітні 2016 року [PERSON] , який приховував своє лихварство на спекуляціях нерухомістю, а також проведеного у травні 2016 року розрахунку за продану спірну квартиру [PERSON] , якому [PERSON] добровільно, незважаючи на занижену у підписаному нею договорі ціну, передала валютні цінності на суму 20 600 доларів США готівкою, що у перерахунку на грошовий еквівалент за офіційним курсом Нацбанку України дорівнювали 517 754 гривень 45 коп., з яких [PERSON] утримав раніше надані ним в позику 15 000 доларів США, забезпечену відступленням права власності на спірну квартиру удаваною купівлею-продажем, та 1 000 доларів США маржі в якості процентів за користування цими коштами, а решту маржі на суму 4 600 доларів США передав організаторам відчуження цієї квартири. Суд на основі встановлених вище обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження в поясненнях учасників справи в їх сукупності з матеріалами спадкової справи та офіційними даними державної реєстрації набуття права власності на квартиру, тісно пов`язаних з преюдиційними фактами недійсності фіктивного договору від 23 березня 2016 року про купівлю-продаж спірної квартири, що узгоджуються з обґрунтуванням [PERSON] заявлених вимог потерпілої у кримінальних провадженнях, згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України дійшов до стійкого внутрішнього переконання у вибутті спірної квартири з володіння позивача без його на те волі, чим за висновками Верховного Суду про особливості користування житлом з триманням його (detentio) третьою особою, викладеними 04 липня 2018 року в § 91 постанови Великої Палати № 14-181цс18 про застосування ст.ст. 317, 383 ЦК України у судовій практиці визнання володіння житлом за власником, який не втрачає його навіть коли таке майно третя особа використовує протиправно (653/1096/16), обґрунтовується це рішення про повернення такої квартири з чужого незаконного володіння відповідача за усталеною судовою практикою, незалежно від кількості разів відчуження у ланцюгу правочинів до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Зокрема, відповідач не надала жодних допустимих доказів справляння третьою особою плати за користування житлом на користь позивача, що категорично виключає найм, для якого умова про це визнається істотною, тоді як на правах власника квартири відповідно до ст. 150 ЖК УРСР позивач, здійснюючи володіння (possessio) успадкованим помешканням, вселив свого повнолітнього сина за правом кровного споріднення члена своєї сім`ї за походженням згідно ч. 4 ст. 156 цього Кодексу, який у всякому разі тимчасово наділений правом займати це майно, отримуючи з нього користь за його економічним призначенням, що за висновками Верховного Суду, викладеними 13 жовтня 2020 року в постанові Великої Палати № 14-64цс20, втрату власником володіння такою нерухомістю не означає, незалежно від можливості власника самостійно здійснювати фактичне користування житлом (447/455/17), з огляду на що надання користування житлом в квартирі не тотожне передачі майна у володіння, яке має значення для застосування застереження п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України. Доказів обізнаності позивача з діями свого сина не зібрано ні у цій справі, ні у кримінальних провадженнях за змістом ухвалених в них судових рішень, так само як і будь-яких фактичних даних винного сприяння позивачем діям свого сина, а позивач вжив належних заходів турботливого і дбайливого господаря для зберігання правовстановлюючих документів та контролю за використанням своєї власності, внаслідок чого нічим не спростована презумпція добросовісності позивача за ч. 5 ст. 12 ЦК України, що виключає його вину за втрату собою володіння та вину у виборі й нагляді за втрату володіння третьою особою. Сформульований у судовій практиці принцип реєстраційного підтвердження введення у володіння нерухомим майном не може застосовуватися у цій справі, в якій безспірно спростована презумпція достовірності відомостей Державного реєстру прав про відчуження позивачем права власності і перехід його у ланцюгу правочинів, а фактичне панування позивача над річчю і тримання ним нерухомості припинено примусово в порядку виконання скасованого незаконного рішення суду, що за усталеною судовою практикою визнається вибуттям майна з володіння не з волі його власника, яке, до речі, мало місце вже після укладення відповідачем договору купівлі-продажу з особою, яка не тільки не мала права продажу, а й не могла спірну квартиру передати (traditio) відповідно до ст.ст. 532, 662, 664 ЦК України. В оцінці договору від 25 травня 2016 року суд звертає увагу на проявлену відповідачем просту необережність у досягненні умов про ціну спірної квартири, істотно занижену порівняно з її дійсною ринковою вартістю та сумою переданих продавцю валютних цінностей для розрахунку за цим договором, у короткостроковості не однократного перепродажу об`єкта за наявності відмінних від продавця мешканців в квартирі, що в сукупності мали викликати у покупця розумні сумніви у підтвердженні продавцем свого права продажу, набутого від попереднього відчужувача, правочин якого посвідчений в м. Ужгороді з суттєвою віддаленістю від нотаріального округу знаходження спірної квартири. Відповідно, досліджені в судовому засіданні добуті фактичні дані згідно ст.ст. 80, 89 ЦПК України за внутрішнім переконанням суд визнав достатніми для своїх висновків про просту необережність останнього набувача спірної квартири і про непряму експропріацію цієї квартири у позивача за практикою її тлумачення Європейським Судом з прав людини в рішенні від 30 травня 2000 року у справі «Бельведере Альберг`ера проти Італії», за якої у спосіб, не сумісний з правом на повагу своєї власності за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, позивач де-факто втратив без своєї в тому вини можливість власною волею визначати долю своєї спадкової квартири, хоч би і без позбавлення його фактичного володіння на момент укладення договору відповідачем, коли з юридичної точки зору примусового відчуження чи припинення його прав спадкоємця не відбулося. Розв`язуючи спір позбавленого титульного володіння власника з володільцем речі, придбаної ним за відплатним договором в особи, яка не мала права її відчужувати, за висновками Верховного Суду про застосування ст. 330 ЦК України, викладеними 03 липня 2019 року у постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-19974св18, в судовій практиці не достатньо дійти одного лише висновку про добросовісність набувача, а необхідно також з`ясувати чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею, внаслідок чого констатація добросовісності набувача, будучи лише одним з елементів юридичного (фактичного) складу підстав ефективного посесорного захисту відповідно до ст. 396 ЦК України, сама по собі ще не забезпечує набуття права власності на річ згідно ст.ст. 330, 658 цього Кодексу, а без вимоги визнання права власності на річ чи володіння нею суд за принципом автономії волі позивача на засадах диспозитивності цивільного судочинства позбавлений можливості вирішити, таким чином, безпредметний зустрічний позов відповідача. Коли продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності згідно другому реченню ст. 658 ЦК України лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення, інакше добросовісний набувач має право на відшкодування збитків продавцем за правилами евікції відповідно до ст.ст. 660-661 цього Кодексу, яке визнається належною компенсацією за правом на мирне володіння майном, гарантованою статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, висновку про що дійшов Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2015 року за № 6-2510цс15, від якого Велика Палата Верховного Суду в порядку п. 7 ч. 1 Перехідних положень розділу ХІІІ ЦПК України не відступала. В свою чергу, визнання відповідачем факту введення її в оману в момент укладення договору може виправдовувати її добросовісність повністю, але свідчить про ваду волі в оспорюваному правочині, що слугував підставою набуття спірної квартири, з іншого боку у цій справі відповідач обстоювала правову позицію відсутності обману за укладеним з нею договором в діях безпосередньо продавця, якому у кримінальних провадженнях обвинувачення не висувалися, що вказує на необережність набувача. Доводи про відсутність обов`язку передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном, не можуть прийматися до уваги з огляду на тлумачення права на мирне володіння майном за ст. 1 Першого Протоколу до зазначеної Конвенції Європейським Судом з прав людини в § 72-77 рішення від 17 листопада 2016 року «Аленцева проти Російської Федерації» [ALENTSEVA v. RUSSIA] (скарга № 31788/06) за обставин відсудження у добросовісного набувача нерухомого майна внаслідок помилки органів публічної влади з підтвердженням прав спадкування недобросовісного продавця, яка у підсумку виправлялася за рахунок добросовісного набувача, через що відшукання недобросовісного продавця для покладення на нього відшкодування збитків визнається надмірним тягарем для приватної особи порівняно з можливостями держави. З наведених міркувань суд дійшов переконання, що правовідносини у цій справі не подібні тим, про зміст яких Верховний Суд впродовж 2019 року в постановах Другої судової палати Касаційного цивільного суду № 61-17779св18 від 20 березня 2019 року і № 61-19921св18 від 13 листопада 2019 року виклав свої висновки про покладений на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, які стосувалися підстав виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки за відсутності можливості ефективного відшкодування за правилами для евікції, бо факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, інакше б правова система допускала б випадки легалізації нажитого злочинним шляхом всупереч своїй же кримінально-правовій політиці визнавати такі дії тяжким злочином. Таким чином, оскільки з володіння власника спірна квартира вибула не з його волі іншим шляхом, а іншим особам, які відчужували річ, позивач майно у володіння не передавав, позивач згідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України має право витребувати це майно, придбане добросовісним набувачем за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, на підставі чого суду належить первісний позов задовольнити. Суд, здійснюючи правосуддя, згідно з ст. 5 ЦПК України захищає цивільні права та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України, відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи, а тому з наведених мотивів дійшов висновку про задоволення первісного позову лише в частині вимог про витребування майна в порядку віндикації, на підставі якої проводиться державна реєстрація, що за викладеними Верховним Судом висновками в постанові Великої Палати № 14-208цс18 від 14 листопада 2018 року додаткового визнання за позивачем права власності не потребує (183/1617/16), тоді як у відповідача права власності в дійсності за встановлених у справі обставин не виникало, через що немає чого припиняти в порядку п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України належить віднести на рахунок первісного відповідача з відшкодуванням первісному позивачу справленого ним судового збору з вимог про витребування майна.

Outcome: partial