Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської Державної адміністрації), в якому просив суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому заборгованість із заробітної плати за період з березня 2014 року по 17 uрудня 2018 року в розмірі 258 102,90 грн, а також суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 83 260,20 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16.07.2013 року № 955/к позивача було призначено на посаду головного лікаря Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка» Київського міського дитячого санаторно-курортного медичного об`єднання з випробувальним терміном. По закінченню випробувального терміну, 18.10.2013 року між позивачем та відповідачем-1 було укладено контракт (строковий трудовий договір) на період з 18.10.2013 року по 17.10.2016 року про призначення [PERSON] на посаду головного лікаря Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка» Київського міського дитячого санаторно-курортного медичного об`єднання. Позивач разом із своєю родиною проживав в Автономній Республіці Крим, проте у зв`язку із окупацією півострова, покинув постійне місце проживання та зареєструвався за адресою: с. Білогородка в Київській області та 05.12.2018 року став на облік як внутрішньо переміщена особа. 03.12.2018 року позивач звернувся до відповідача-1 із заявою про звільнення його із займаної посади за власним бажанням з 17.12.2018 року, проте отримав відповідь про те, що відповідно до запису в трудовій книжці, трудові відносини між ним та Департаментом охорони здоров`я ВО КМР припинилися 12.01.2015 року, коли санаторій було перереєстровано в Державний бюджетний заклад Республіки Крим «Дитячий протитуберкульозний санаторій «Алупка». Позивач вважав, що оскільки контракт було укладено між сторонами на строк до 17.10.2016 року, проте після припинення контракту жодна із сторін не вимагала його припинення, то трудовий договір між сторонами вважається продовженим на невизначений строк. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року позов задоволено частково. Зобов`язано Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у встановленому Кодексом законів про працю України порядку розірвати трудовий договір, укладений 18.10.2013 року між [PERSON] та Департаментом охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України «за власним бажанням» з 11.01.2015 року. Зобов`язано Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) внести запис в трудову книжку [PERSON] про звільнення його з посади головного лікаря Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка» за власним бажанням згідно статті 38 Кодексу законів про працю України з 11.01.2015 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 14.01.2020 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про розірвання трудового договору та внесення запису до трудової книжки змінено в частині зазначення дати звільнення, вказавши дату звільнення - 17. 12.2018 року. У іншій частині рішення суду залишено без змін. Однак із березня 2014 року він не отримує заробітну плату. Звернувшись 18.03.2020 року до відповідача з проханням проведення розрахунку із 14.02.2014 року по 17.12.2018 рік, отримав відмову у зв`язку з тим, що Дитячий протитуберкульозний санаторій «Алупка» є юридичною особою, в якому здійснюється оперативний та бухгалтерський облік, встановлюються форми організації праці працівників, здійснюється тарифікація, нараховується за виплачується заробітна плата. Позивач, вважаючи, що саме на відповідача покладений обов`язок як на його роботодавця, з яким був укладений контракт, виплатити йому заробітну плату, звернувся з указаним позовом. 03.07.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. 04.02.2021 року від відповідача надійшов відзив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 16.07.2013 року [PERSON] було призначено на посаду головного лікаря Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка» Київського міського дитячого санаторно-курортного медичного об`єднання з випробувальним терміном два місяці. 18.10.2013 року між сторонами укладено контракт про виконання [PERSON] обов`язків головного лікаря Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка» із терміном дії до 17.10.2016 року. Дитячий протитуберкульозний санаторій «Алупка» знаходиться на території АР Крим. Після окупації РФ території півострова Крим, зазначений санаторій реорганізовано в Державну бюджетну установу Республіки Крим «Дитячий протитуберкульозний санаторій «Алупка». Згідно з відомостями про роботу, які містяться в трудовій книжці [PERSON] , 12.01.2015 року його було залишено в попередній посаді головного лікаря у зв`язку із перереєстрацією закладу в Державну бюджетну установу Республіки Крим «Дитячий протитуберкульозний санаторій «Алупка». 03.12.2018 року [PERSON] звернувся до Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з заявою про звільнення з посади головного лікаря Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка» Київського міського дитячого санаторно-курортного медичного об`єднання за власним бажанням, у задоволенні якої роботодавець відмовив, посилаючись на те, що трудові відносини між сторонами з 12.01.2015 року відсутні. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року у справі № 761/16878/19 позов задоволено частково. Зобов`язано Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у встановленому Кодексом законів про працю України порядку розірвати трудовий договір, укладений 18.10.2013 року між [PERSON] та Департаментом охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України «за власним бажанням» з 11.01.2015 року. Зобов`язано Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) внести запис в трудову книжку [PERSON] про звільнення його з посади головного лікаря Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка» за власним бажанням згідно статті 38 Кодексу законів про працю України з 11.01.2015 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Зокрема, позов в частині стягнення заборгованої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні залишений без задоволення як такий, що пред`явлений до неналежних відповідачів. Постановою Київського апеляційного суду від 14.01.2020 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про розірвання трудового договору та внесення запису до трудової книжки змінено в частині зазначення дати звільнення, вказавши дату звільнення - 17. 12.2018 року. У іншій частині рішення суду залишено без змін. Відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом у справі № 761/16878/19 у рішенні від 05 вересня 2019 року, яке набрало законної сили, встановлено, що із п. 1.3. Статуту Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка», затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 02.04.1999 № 461, установа є юридичною особою, має самостійний баланс, свої поточний, бюджетний, спеціальний та за дорученнями розрахункові рахунки в установах банків, здійснює бухгалтерський і первинний медичний облік. Відповідно до пункту 3.2. Статуту, функціональна діяльність Установи і оплата праці здійснюється за рахунок бюджетних коштів, які розподіляються Київським міським дитячим санаторно-курортним медичним об`єднанням через головну бухгалтерію. Згідно із п. 5.1. контракту, укладеного між позивачем та Департаментом охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, керівникові нараховується заробітна плата. Організаційно-правова форма Дитячого протитуберкульозного санаторію «Алупка» - комунальне підприємство. Дитячий протитуберкульозний санаторій «Алупка» Київського міського дитячого санаторно-курортного медичного об`єднання, не перебуває в процесі ліквідації. Відповідно до частини першої статті 176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Нормами ЦК України передбачено, що територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин - можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Водночас територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом, а юридичні особи, створені територіальними громадами, у свою чергу, не відповідають за зобов`язаннями відповідно територіальних громад. Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначаються положеннями статті 619 ЦК України. За загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги. Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору. Така відповідальність передбачена, зокрема Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а у подальшому статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства. Основною метаю такої субсидіарної відповідальності є притягнення винних осіб у доведенні до банкрутства до додаткової (субсидіарної) відповідальності і стягнення на користь кредиторів непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18) за заявою Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Лозівського міськрайонного центру зайнятості до Комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств» Лозівської міської ради Харківської області (далі - КП «Комбінат комунальних підприємств», боржник, банкрут) про визнання банкрутом зазначила, що у низці випадків ЄСПЛ визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Михайленки та інші проти України», пункт 45, рішення від 04 квітня 2006 року у справі «Лисянський проти України», пункт 19, рішення від 03 квітня 2007 року у справі «Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови», пункти 18,19, рішення від 12 квітня 2007 року у справі «Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації», пункт 35, рішення від 15 січня 2008 року у справі «Р. Качапор та інші проти Сербії». Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі дійсно не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції, як на тому наполягав позивач у своєму позові. Крім того, при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише в тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями. При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів. Відповідно до положень статей 77 та 78 Господарського кодексу України (далі -ГК України) в Україні можуть створюватись казенні державні та комерційні і некомерційні комунальні унітарні підприємства. Крім того, Господарський кодекс України визначає також правовий статус державного комерційного підприємства (статті 74 - 75 ГК України), яке за змістом цих норм відповідає за своїми зобов`язаннями самостійно. Разом з тим, стаття 78 ГК України визначає, що комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою. Зазначені норми права також містять положення щодо відповідальності цих підприємств по боргам. Зокрема, казенне підприємство відповідає за своїми зобов`язаннями лише коштами, що перебувають у його розпорядженні. У разі недостатності зазначених коштів держава, в особі органу, до сфери управління якого входить підприємство, несе повну субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства (частина сьома статті 77 ГК України). У нормах частини сьомої статті 77 ГК України не міститься будь-якого обмеженого кола зобов`язань, за якими орган управління несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями казенного підприємства. Отже, до таких зобов`язань можуть належати і вимоги щодо заробітної плати. Щодо відповідальності комунального унітарного підприємства за своїм зобов`язанням, то ГК України чітких положень не містить. Однак згідно з частиною десятою статті 77 ГК України особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом. Аналіз зазначених норм дозволяє дійти висновку, що правовий режим відповідальності комунального унітарного комерційного або некомерційного підприємства визначається відповідно до вимог правового режиму відповідальності державного комерційного або казенного підприємства. Стаття 77 ГК України прямо не встановлює повну субсидіарну відповідальність територіальної громади за зобов`язаннями створеного нею комунального унітарного підприємства, оскільки нею врегульовані питання особливостей здійснення господарської діяльності, а не питання підстав та меж відповідальності за усіма зобов`язаннями підприємства. Тлумачення статей 74 - 75 ГК України дозволяє зробити висновок, що комунальне комерційне підприємство володіє своїм майном на праві повного господарського відання та є самостійним у здійсненні господарської діяльності, в тому числі, із заробітної плати, за рахунок майна, закріпленого за таким підприємством на праві господарського відання, якщо інше не встановлено статутними документами цього товариства. У разі незаконності дій власника щодо належного такому підприємству майна, воно має право на захист своїх речових прав на майно від дій власника. Отже, аналізуючи зазначені норми права у їх сукупності, слід дійти висновку, що за загальним правилом у разі недостатності коштів у комунального унітарного комерційного підприємства для відповідальності за своїм зобов`язанням пов`язаним, із господарською діяльністю, орган, до сфери управління якого входить підприємство, не несе повну субсидіарну відповідальність за господарськими зобов`язаннями цього підприємства (частина сьома статті 77 ГК України). Комерційні комунальні підприємства за своїми зобов`язаннями відповідають самостійно. Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 94 КЗпП України - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок). Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньо годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. З урахуванням наведеного, відповідач не є роботодавцем, з яким позивач перебував у трудових відносинах, а тому позовні вимоги до нього є безпідставними. При цьому, на момент розгляду справи в суду саме комунальне підприємство ще не ліквідоване і самостійно проводить свою господарську діяльність. Доводи позивача про те, що комунальне підприємство на даний час існує формально, не може здійснювати свою діяльність, а тому саме відповідач повинен нести відповідальність за борги із заробітної плати не ґрунтуються на законі. У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: dismissed