Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-03 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Полтавського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про скасування наказу та поновлення на роботі. У позові вказувала, що наказом Полтавського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 16 квітня 2015 року № 6-к вона звільнення з посади заступника начальника відділу організації надання правової допомоги у кримінальному процесі з 20 квітня 2015 року у звязку зі скороченням штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Зважаючи на те, що її звільнено з посади з порушенням вимог ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України, позивач просила суд задовольнити позовні вимоги. Позивач збільшила позовні вимоги та остаточно просила суд скасувати наказ про її звільнення, поновити на роботі, стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Ухвалою суду від 11 червня 2015 року залучено до участі у справі [PERSON] центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області як правонаступника Полтавського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги. Ухвалою суду від 11 червня 2015 року за клопотанням представника відповідача до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача, залучено колишнього директора Полтавського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області позовні вимоги визнав частково, а саме в частині скасування наказу про звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, та заперечував щодо задоволення позовних вимог в частині поновлення на роботі. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача, Координаційного центру з надання правової допомоги в судовому засіданні позовні вимоги підтримала частково, а саме в частині скасування наказу про звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, та заперечувала щодо задоволення позовних вимог в частині поновлення на роботі. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача, [PERSON] в судове засідання не зявився хоча належним чином повідомлявся про день і час розгляду справа. За таких обставин суд приходить до висновку про можливість розглянути справу без участі третьої особи [PERSON] Суд, вислухавши пояснення позивача, представників відповідача та тертої особи, дослідивши матеріли справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та за наявними у справі доказами, які надані сторонами. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] 03 березня 2014 року була прийнята на посаду заступника начальника відділу організації надання правової допомоги у кримінальному процесі Полтавського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, що підтверджується копією трудової книжки позивача. Наказом по Полтавському обласному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 18 лютого 2015 року № 9 введено в дію штатний розпис на 2015 рік у межах граничної чисельності 12 штатних одиниць та ліквідовано структурні підрозділи: відділ організації надання правової допомоги у кримінальному процесі; відділ підтримки та розвитку інфраструктури. Позивача 18 лютого 2015 року попереджено про скорочення посади, яку вона обіймала та її звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України через два місяці. Наказом по Полтавському обласному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 16 квітня 2015 року № 6-к позивач [PERSON] звільнена з посади з 20 квітня 2015 року у звязку зі скороченням штату на підстав п 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно п. 2 наказу Міністерства юстиції України «Питання розвитку системи безоплатної вторинної правової допомоги» № 331/5 від 10 березня 2015 року у зв'язку із змінами в організації праці та перепрофілюванням центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги, утворених відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 02 липня 2012 року № 968/5 «Про утворення центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги», перейменовано Полтавський обласний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги на [PERSON] центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області. Отже, [PERSON] центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області є належним відповідачем по справі. Вирішуючи позовні вимоги в частині скасування наказу про звільнення, суд приходить до наступних висновків. Стаття 49-2 КЗпП України передбачає, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Позивач пояснила, що при звільнення з посади їй не було запропоновано іншу роботу, хоча в Центрі були вакантні посади. У судовому засіданні представник відповідача не заперечував, що в Центрі на момент попередження позивача про звільнення у звязку із скорочення штату було 5 вакантних посад, які не були запропоновані позивачу. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні доведено, що при звільненні позивача відповідач, в порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України, не вжив заходів щодо переведення позивача на іншу вакантну посаду. Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Позивач [PERSON] має дві вищі освіти, має кваліфікацію спеціалісті з економіки та кваліфікацію юриста, що підтверджується дипломами спеціаліста. Крім того позивач має неповнолітнього сина, якого виховує сама. У судовому засіданні представник відповідача суду пояснив, що на вакантні посади призначено двох працівників, які мають неповну вищу освіту, одного працівника, який має повну вищу освіту за спеціальністю українська мова і література та фінанси і кредит, а також одного працівника, який має повну вищу освіту за спеціальністю правознавство. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що, у відповідності до вимог ст. 42 КЗпП України, позивач мала переважне право на залишення на роботі, тому її звільнення проведено без дотримання вимог вказаної статті КЗпП України. Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 . Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Отже, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження той факт, що при звільненні позивачу [PERSON]В не було запропоновано іншу роботу та не враховано її переважне право на залишення на роботі, тому суд приходить до висновку, що позивач звільнена з посади з порушенням вимог КЗпП України, а відтак наказу про її звільнення підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині задоволенню. Позовні вимоги в частині поновлення на роботі задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Наказом по [PERSON] центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області від 26 травня 2015 року № 20-к позивач [PERSON] призначена на посаду начальника відділу організації надання безоплатної вторинної правової допомоги. Враховуючи, що відповідач прийняв на роботу позивача, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди підлягають задоволенню з наступних підстав. Частина 2 статті 235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зважаючи, що звільнення позивача проведено з порушенням вимог КЗпП України, і наказ про звільнення підлягає скасуванню, тому суд приходить до висновку, що з моменту звільнення по день прийняття на роботу, а саме з 21 квітня 2015 року по 25 травня 2015 року, позивач [PERSON] була у вимушеному прогулі 23 робочі дні, тому за вказаний період, виходячи із середньоденної заробітної плати в сумі 161 грн. 88 коп., на користь позивача з відповідача підлягає стягненню 3723 грн. 24 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стаття 237-1 КЗпП України, передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Беручи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що позивач [PERSON] звільнена відповідачем з посади з порушенням вимог КЗпП України, вона є сама утримує неповнолітнього сина, суд вважає доведеним, що позивач, у звязку з такими діями відповідача, зазнала моральних переживань, які призвели до істотних змін у звичайному способі її життя та потягли за собою порушення і ускладнення підтримки соціальних звязків з оточуючими людьми та потреби вжиття постійних заходів до відновлення попереднього стану, тому суд приходить до висновку, що враховуючи моральні страждання позивача позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є обґрунтованими і підлягають задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 5000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial