Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив поновити його на посаді завідувача кафедри спеціальної підготовки Інституту кримінально-виконавчої служби та стягнути на його користь з Відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по день постановлення рішення про поновлення на роботі. У своєму позові [PERSON] посилається на те, що з 03 вересня 2012 року він перебував у трудових відносинах з Інститутом кримінально-виконавчої служби на посаді доцента кафедри спеціальної підготовки за контрактом до 31.07.2013 року. Позивач зазначав, що 01 серпня 2013 року йому продовжили дію контракту до 31.07.2014 року на тій самій посаді, а згодом 11 листопада 2013 року відповідно до наказу Голови Державної пенітенціарної служби України № 91/ОС Позивач був призначений на підставі його заяви та подання Інституту кримінально-виконавчої служби на посаду завідувача кафедри спеціальної підготовки Інституту кримінально-виконавчої служби, на якій працював до дня звільнення. У зв'язку з чим Позивач вважає, що трудовий договір на підставі якого виникли дані трудові правовідносини оформлений наказом № 91/ОС від 11.11.2013 року є таким, що укладений на невизначений строк. Наказом Голови Державної пенітенціарної служби України №57/ос-15 від 30 квітня 2015 року Позивача було звільнено за статтею 40 п. 1 КЗпП України (через скорочення штатів) з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. В порушення частини 1 статті 47 та 1 статті 116 КЗпП України Позивач як в день звільнення, так і пізніше не був повідомлений письмово про нараховані суми, належні йому при звільненні, трудова книжка була видана Позивачу як і наказ про звільнення був доведений до відома Позивача лише 06 травня 2015 року, а повний розрахунок було здійснено з Позивачем лише 12 травня 2015 року. Позивач вважає таке звільнення незаконним, оскільки зміни у штаті Інституту кримінально-виконавчої служби, що стали причиною звільнення, були регламентовані наказом Державної пенітенціарної служби України від 27.11.2014 року № 729/ОД-14, згідно якого Кафедра спеціальної підготовки ліквідовувалася та одночасно створювалась знову, з тією ж назвою та передбачала наявність займаної до дня звільнення Позивача посади - Завідувач Кафедри спеціальної підготовки, проте Позивача звільнили відповідної посади не запропонували. Також Позивач повідомив, що 28 листопада 2014 року до приміщення Кафедри завітали співробітники кадрового апарату Інституту кримінально-виконавчої служби і запропонували розписатись у повідомленні про скорочення його посади у зв'язку з організаційно-штатними змінами через два місяці. Також Позивач повідомив, що ні через два місяці, ні на день його звільнення через п'ять місяців посада Завідувача кафедри спеціальної підготовки не була фактично скорочена та залишалась в штаті Інституту. За таких обставин, Позивач вважає, що його має бути поновлено на роботі на посаді Завідувач Кафедри спеціальної підготовки Інституту кримінально-виконавчої служби. Крім того, Позивач вважає, що Інститут кримінально-виконавчої служби зобов'язаний сплатити на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, який стався з причин його незаконного звільнення з дня звільнення по день постановлення рішення про поновлення на роботі. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 05.06.2015 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Інституту кримінально-виконавчої служби про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та справу призначено до судового розгляду. 31 серпня 2015 року Позивач подав заяву про залучення до справи співвідповідача - Державну пенітенціарну службу України (04050, м. Київ, вул. Мельникова, 81) на підставі того, що наказ про звільнення Позивача видано Головою Державної пенітенціарної служби України В.М. Палагнюком та Інститут кримінально-виконавчої служби підпорядковується Державній пенітенціарній службі України. В судових засіданнях Позивач неодноразово подавав Розрахунок позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на відповідну дату. В судовому засіданні Позивач та Представник Позивача підтримали позовні вимоги з викладених в позовній заяві та просили їх задовольнити. Представники співвідповідачів в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували, оскільки Позивача було звільнено з дотриманням норм чинного законодавства, та просив в позові відмовити. Вислухавши пояснення Позивача, Представника Позивача, Представників співвідповідачів, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що Наказом від 31.08.2012 року № 104 о/с [PERSON] було прийнято на посаду доцента кафедри спеціальної підготовки Інституту кримінально-виконавчої служби за контрактом до 31.07.2013 р. Наказом від 01.08.2013 року № 104 о/с [PERSON] було прийнято на посаду доцента кафедри спеціальної підготовки Інституту кримінально-виконавчої служби за контрактом до 31.07.2014 р. Відповідно до статей 21, 23 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути: 1. 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2. 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3. 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Судом встановлено, що 11 листопада 2013 року відповідно до наказу Голови Державної пенітенціарної служби України № 91/ОС [PERSON] був призначений на посаду завідувача кафедри спеціальної підготовки Інституту кримінально-виконавчої служби. Наказом Голови Державної пенітенціарної служби України № 729/ОД-14 від 27.11.2014 р. з метою удосконалення організаційно-штатної структури та оптимізації штатної чисельності персоналу Інституту кримінально-виконавчої служби затверджено перелік змін у штаті Інституту кримінально-виконавчої служби, затвердженому наказом ДПтС України від 17.08.2011 № 318 «Про затвердження штату Інституту кримінально-ви конаючої служби» (зі змінами), згідно з додатком до наказу, згідно якого Кафедра спеціальної підготовки створювалась та передбачав наявність посади Завідувач Кафедри спеціальної підготовки. Згідно ст. 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. 04.12.2014 року Позивачу було надано повідомлення про можливе наступне звільнення із займаної посади. Відповідно до наданих Інститутом кримінально-виконавчої служби актів пропозиція переведення на одну із вакантних посад відбувалась не в день повідомлення про можливе звільнення, а, починаючи з 06 лютого 2015 року. Від запропонованих вакантних посад [PERSON] відмовився, про що зазначено у Актах про відмову від підпису №№ 4 - 9. При цьому, суд звертає увагу, що працівнику не обов'язково повинні запропонувати саме таку посаду, до якої відноситься основне коло раніше виконуваних працівником обов'язків. Разом з тим, суд зазначає, що Відповідачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження інформування державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Наказом Голови Державної пенітенціарної служби України № 57/ос-15 від 30 квітня 2015 року Позивача було звільнено за статтею 40 п. 1 КЗпП України (через скорочення штатів) з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. Згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» Верховний Суд України роз'яснив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Як вбачається з наказу Голови Державної пенітенціарної служби України від 27.11.2014 рок № 729/ОД-14 в Інституті кримінально-виконавчої служби у зв'язку з удосконаленням організаційно-штатної структури та оптимізації штатної чисельності персоналу - мало місце скорочення штату працівників. Разом з тим, посада, яку займав Позивач, скороченню не підлягала і була в наявності і в штаті, до якого було внесено зміни наказом Голови Державної пенітенціарної служби України від 27.11.2014 рок № 729/ОД-14, так як і не змінився кількісний склад Кафедри спеціальної підготовки. Більше того, судом встановлено, що відповідно до наказів Інституту кримінально-виконавчої служби від 28.04.2015 р. № 87 та № 88 Позивача напередодні звільнення як завідувача кафедри спеціальної підготовки, було включено до Робочої групи з підготовки питання «Про роботу курсантських наукових гуртків та наукову роботу слухачів факультету заочного навчання 2014-2015 навчальному році» та питання «Про стан та перспективи розвитку міжнародного наукового співробітництва Інституту кримінально-виконавчої служби» на засідання Вченої ради Інституту, яке мало відбутись 20 травня 2015 року. Також судом було встановлено, що відповідно до витягу з розкладу занять Інституту кримінально-виконавчої служби на 2 півріччя 2014-2015 навчального року [PERSON] було заплановано години занять до кінця навчального року по червень 2015 року (включно). Отже, удосконалення організаційної-штатаної структури та оптимізації штатної чисельності персоналу, не передбачало ні зменшення навантаження ні зменшення штату Кафедри спеціальної підготовки. Доводи представників співвідповідачів відносно обґрунтованого звільнення Позивача з роботи судом ретельно перевірялися, але не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; як правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивача незаконно було звільнено з роботи, то він підлягає поновленню на посаді Завідувача Кафедри спеціальної підготовки Інституту кримінально-виконавчої служби. Як визначено у ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Так, Позивач просить також стягнути з інституту кримінально-виконавчої служби на користь його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по день постановлення рішення про поновлення на роботі. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 було затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), який згідно п. 1 застосовується, зокрема, у випадках вимушеного прогулу та інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Як визначено у п. 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так, згідно Розрахунку середнього заробітку [PERSON] середньоденний заробіток склав 378,77 грн., виходячи з того, що заробітна плата за березень 2015 року склала 3 092,57 грн. при 9 робочих днях, а заробітна плата за квітень 2015 року - 8 270,29 грн. при 21 робочому дні. При цьому, суд приймає до уваги саме цей Розрахунок, оскільки саме він сформований відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, на відміну від довідки про доходи від 15.06.2015 року № 11-273, яка видавалась для подання до органів праці та соціального захисту населення для оформлення соціальної допомоги (житлової субсидії). Відповідно до Листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 р. № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» кількість робочих днів у 2015 році була наступною: Травень - 18; Червень - 20; Липень - 23; Серпень - 20; Вересень - 22; Жовтень - 21; Листопад - 21; Грудень - 23. Січень 2016 року (по 27 січня) - 17. Таким чином, загальна кількість днів вимушеного прогулу складає 185 робочих дні. Не знайшла свого правового підтвердження позиція представників співвідповідачів, що дана сума середнього заробітку має бути зменшена на середньомісячну заробітної плати, яка була виплачена Позивачу під час звільнення. Адже правова норма, яка регламентує виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу за умови поновлення його на роботі у результаті незаконного звільнення (ч. 2 ст. 235 КЗпП України) допускає зменшення розміру такої виплати лише на заробіток за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Позивач стверджує, що з дня звільнення не працює та не отримує доходу. Про відсутність запису про працевлаштування Позивача свідчить і надана суду трудова книжка Позивача. В свою чергу Відповідач не надав жодного доказу на спростування цього. За таких обставин, позовні вимоги Позивача щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.05.2015 року по 27.01.2016 року (включно) є обґрунтованими та підлягають задоволенню в розмірі 70 072,45 грн. Згідно ст. 367 ЦПК України, рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 7 575,40 грн. підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Як визначено у ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються, зокрема, позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги, а позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, зважаючи на те, що згідно п. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру, то з відповідача в дохід Держави підлягають стягненню 1 187,92 грн. у відшкодування судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved