Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

У травні 2021року позивач [PERSON] звернулася до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до [PERSON] , яка також діє в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ольшанської селищної ради про визнання осіб такими,що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що їй на праві спільної часткової власності належить Ѕ частина квартири,що розташована за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрована відповідачка [PERSON] , яка є невісткою позивачки з онуками [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , але з 2012 року не проживають. Посилаючись на вищевикладене, а саме на те, що реєстрація відповідачів у будинку позивача, перешкоджає позивачу в повній мірі розпоряджатися своєю власністю, позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явився,однак з наданої заяви вбачається,що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні,розгляд справи просить провести без його участі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися. Про дату та час слухання справи були повідомлені вчасно шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України; відзив не подавали. Представник третьої особи Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ольшанської селищної ради в судове засідання не з`явився,при цьому подав заяву про розгляд справи без його участі. Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, зазначених у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» № 12307/16 - учасник справи, що повідомлявся за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, ухилявся від отримання судової повістки, тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 10.10.1995 року квартира,яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] . Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] , помер [INFO] у віці 73роки, про що 19.03.2021 року складено відповідний актовий запис за №103, місце смерті с.Надбузьке Миколаївського районону Миколаївської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшли Ѕ частки квартири [ADDRESS] . З копії спадкової справи за №32/2021 до майна померлого [INFO] [PERSON] , слідує, що із заявою про прийняття спадщини звернулась дружина [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом. Відповідно до витягу № 735 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29.04.2021 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON][INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно з Актом про фактичне не проживання засвідчений секретарем Виконавчого комітету Ольшанської селищної ради від 06.05.2021 року, за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані,але фактично не проживають. У своєму висновку Служба у справах дітей Ольшанської селищної ради, виконуючої функції органу опіки та піклування вважає доцільним зняття з реєстрації [PERSON] ,1968 року народження, [PERSON] 2003року народження, [PERSON] , 2005 року народження та [PERSON] ,2009 року народження. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Верховний Суд України в постанові від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16 вказав на те, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти, щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з положеннями ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтями 150, 156 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування житловим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК України. Стосовно вимог про визнання неповнолітніх осіб такими,що втратили право користування житловим приміщенням,суд виходить з наступного. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Судом встановлено у вказаній квартирі були зареєстровані сторони у справі, відповідачка [PERSON] разом із неповнолітніми дітьми, не мешкає у спірній квартирі, оскільки виїхала з дітьми за межі країни де і перебуває до цього часу. Особисті речі відповідачки в тому числі речі її дітей, у квартирі відсутні, оплату за комунальні послуги відповідачка не здійснює, житлом не цікавиться. Позивачка не чинить перешкод відповідачці та її дітям у користуванні квартирою. [PERSON] відсутня у спірній квартирі без поважних причин. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами, в тому числі актами про непроживання особи за місцем реєстрації. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється в тому числі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. Отже за наявності відповідного судового рішення, яке є обов`язковим до виконання, особа знімається з реєстрації. Згідно ч.3 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки і піклування. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі №755/16152/16,(провадження №61-11414св19);від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Належни та допустимим доказом на підтвердження того, що малолітній [PERSON] , [INFO] набув право постійного користування іншим житлом є копія свідоцтва № 4467 від 28.05.2020 року про реєстрацію за місцем проживання тому вимога про визнання його такими, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню. Неповнолітній [PERSON] вже досяг віку 14 років, отже саме з цього часу у нього вникло право самостійно обирати своє місце проживання. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на те, що наявність реєстрації відповідачів у квартирі, яка належить позивачу, створює позивачеві перешкоду у повній мірі розпоряджатися своїм майном, суд вважає, що право власності позивача підлягає захисту, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. За таких обставин, позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved