Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

У січні 2021 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» в особі представника Дашко В.М. звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 10.05.2011 станом на 07.12.2020 у сумі 77 685,81 грн. Позовні вимоги мотивувало тим, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписав заяву б/н від 10.05.2011. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду та те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомлений із умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача у анкеті-заяві, де є запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому вигляді, а також наказом банка про їх затвердження. Умови та Правила надання банківських послуг, розміщені на сайті Банку, є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Заявою позичальника підтверджується, що він повністю поінформований про умови кредитування в ПриватБанку, які викладені на банківському сайті. При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Позивач зазначає, що такими формулярами та стандартними формами є саме «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи», розміщені на сайті Банку, згідно з якими обслуговується відповідач. Заявою відповідача підтверджується його поінформованість про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів, що узгоджується з ч.2 ст.642 ЦК України. Виконання відповідачем договору вбачається із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у Довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 25 000,00 грн. Встановлення та зміна кредитного ліміту врегульовано п.п.2.1.1.2.3 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за Договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме: надав [PERSON] можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов'язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору (п.2.1.1.12.3). Відповідач зобов'язався здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням грошових коштів на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов'язкого платежу, який відповідно до п.1.1.1.49 визначено як розмір боргових зобов'язань відповідача, які щомісяця повинен сплачувати відповідач протягом терміну дії карти та розраховується в процентному співвідношенні від загальної заборгованості клієнта. Відповідач в порушення умов договору не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за договором. Згідно з п.2.1.1.12.7.2 Договору в разі непогашення клієнтом боргових зобов'язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування кредитом клієнт сплачує банку проценти в розмірі, зазначеному в тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті. У разі виникнення прострочених зобов'язань за кредитом згідно з п.2.1.1.12.6.1 договору клієнт сплачує банку пеню в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування. Відповідно до п.п.2.1.1.12.11 Договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за цим договором. Станом на 07.12.2020 заборгованість відповідача у зв'язку із порушенням зобов'язань за кредитним договором складає 77 685,81 грн, з яких: 23 867,31 грн - заборгованість за тілом кредиту, 53 818,50 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом. У встановлений судом строк від відповідача в особі його представника [PERSON] до суду надійшов відзив на позов та заява про застосування строків позовної давності. У відзиві просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти задоволення позовних вимог, зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки останній платіж в рахунок погашення кредитної заборгованості [PERSON] було внесено 13.03.2017, проте з позовом банк звернувся лише 14.01.2021, тобто з пропуском строку позовної давності, заяв про пролонгацію дії кредитного договору [PERSON] не подавав. Згідно з укладеним між сторонами у справі кредитним договором відповідач отримав строковий кредит з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 2,5% в місяці (30% на рік) на суму залишку заборгованості по кредиту. Погашення кредиту повинно було здійснюватися до 25 числа місяця, що слідує за звітним, у розмірі щомісячних платежів, що становлять 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості. Останній платіж відповідачем здійснено 13.03.2017, отже 26.03.2017 у позивача виникло право вимоги до відповідача. На момент звернення до суду минуло більш ніж три роки, а тому у відповідності до ст.256,267,253,261 ЦК України та правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі №6-154цс1, постановах Верховного Суду від 25.04.2018 по справі №641/5886/17, від 12.08.2019 по справі №601/180/17, від 31.-07.2019 №552/616/16-ц, від 23.12.2020 №127/23910/14-ц. Також зазначає, що відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відтак відповідач просив застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові. Крім того, відповідач вважав безпідставним нарахування процентів у розмірі більшому ніж було передбачено кредитним договором (річна процентна ставка 30%) та нарахування таких процентів вже після закінчення строку дії договору. Зазначив, що банк не надав доказів ознайомлення позичальника з «Умовами та правилами надання банківських послуг», оскільки відповідач їх не підписував, а надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися АТ КБ «ПриватБанк» з моменту підписання відповідачем анкети-заяви від 10.05.2011 до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та правила у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову. Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 22.05.2019 по справі №643/16173/18 визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., вчинений 17.11.2017 та зареєстрований в реєстрі за №21654 про стягнення з [PERSON] за кредитним договором б/н від 10.05.2011 у сумі 139 585,94 грн та витрат по вчиненню виконавчого напису 1800 грн на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» таким, що не підлягає виконанню. Із зазначеного нотаріального напису вбачається, що банком за період з 10.05.2011 по 18.10.2017 за кредитним договором нараховано заборгованість у сумі 139 585,94 грн., з яких 34 861, 30 грн - тіло кредиту, 96 901,50 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 700 грн -пеня, 7123,14 грн - судові штрафи. Отже відповідач звертає увагу суду, що з урахуванням останнього внесеного ним платежу по кредиту 13.03.2017 заборгованість по тілу кредита у 2017 році значилась у сумі 34 861,30 грн, в 2021 році у сумі - 23 867,31 грн, що, як вважає відповідач, свідчить про необґрунтованість вимог банку та обізнаність позивача про порушення свого права з березня 2017 року. 10.02.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позов просили задовольнити в повному обсязі. У відповіді представник позивача зазначив, що при оформленні кредиту заява на його отримання підписується повнолітньою, дієздатною особою, якою підтверджується, що позичальник ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. Договір укладається за принципом приєднання, підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Відповідач заяву на отримання кредиту підписав, а тому приєднався до умов кредитного договору, який зафіксовано в наступних документах: заяві позичальника, Умовах та правилах надання банківських послуг та Тарифах. На підставі заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок, ключем до якого є пластикова картка, яку отримав відповідач. За допомогою встановлених ключів до карткового рахунку відповідачу надано можливість здійснювати дистанційне обслуговування. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором. Щодо зміни процентної ставки позивач зазначив, що вона була змінена за наказами банку з певної дати, що дає можливість у разі незгоди з новою процентною ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці та такі зміни повність узгоджуються з Умовами та правилами надання банківських послуг. Від відповідача заяв про розірвання договору не надходило, після підвищення процентної ставки відповідач активно користувався карткою, в тому числі неодноразово здійснював погашення заборгованості, що підтверджує прийняття діючих умов договору. Правомірність зміни умов договору, на думку позивача, узгоджується Постановою №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012. Позивач також зазначає, що договір є чинним, що підтверджується довідкою про отримання клієнтом кредитних карток з певним терміном дії. Відповідач звертався в банк із заявою про перевипуск карти, тобто надання карти з новим строком дії, та здійснював погашення кредиту вже на перевипущену карту. Позивач вважає, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки Верховний Суд України неодноразово висловлювався відносно строку виконання зобов'язань по кредитам, що надаються у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки, а саме: постанову від 19.03.2014 у справі №6-14цс14 та постанову від 18.06.2014 у справ №6-61цс14, відповідно до правил користування платіжною картою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає місячні платежі погашення кредиту на кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Строк випущеної картки відповідача діє до останнього дня квітня 2018 року, а позивач звернувся до суду 10.01.2021 - до спливу строку позовної давності. Також позивач зауважує, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов'язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов'язання за договором. 26.02.2021 до суду надійшли заперечення відповідача, в яких наголосив, що наданий позивачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного догвору, укладеного між сторонами 10.05.2011 шляхом підписання анкети-заяви. Також зазначає, що у заяві позичальника від 10.05.201 процентна ставка не зазначена, вона не містить даних про суму кредиту чи кредитного ліміту, даних про видачу конкретної кредитної картки та строку її дії. Відповідач повідомляє, що довідка про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку «Універсальна Gold Light» містить дату підписання 28.10.2011, а не день укладання кредитного договору шляхом підписання анкети - заяви - 10.05.2011, згідно з анкетою відповідач замовляв карту «Універсальна». Остання сплата за договором здійснена відповідачем 13.03.2017, у зв'язку з чим з наступного місяця, коли мав бути внесений черговий платіж, виникло право кредитора на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором, тому строк позовної давності для звернення до суду позивачем пропущено. 16.01.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача у судове засідання не з'явився, додав до позовної заяви клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, в якому позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, підтримав клопотання про застосування наслідків пропуску позовної давності до вимог позивача. Суд, вислухавши доводи представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини. 10.05.2011 [PERSON] було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. В анкеті-заяві не зазначено бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою (а.с.12). Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна Gold liglt» по договору з [PERSON] йому встановлено пільговий період 30 днів по кожній карті, базова процентна ставка 2,6% в місяць, розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, але не менше 50 грн та не більше залишку по кредиту зі строком внесення до 25 числа, що слідує за звітним. Довідка підписана відповідачем 28.10.2011 (а.с.13). Позивачем надано розрахунок заборгованості за договором б/н від 10.05.2011, укладеного між ПриватБанк та [PERSON] станом на 30.09.2020, згідно з яким розмір заборгованості складає 835 423,25 грн (а.с.4-8). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором б/н 10.05.2011, укладеного між ПриватБанк та [PERSON] станом на 07.12.2020 розмір заборгованості складає 77 685,82 грн, з яких: 77 685,81 грн - заборгованість за тілом кредиту, 53 818,50 грн - заборгованість за простроченими відсотками (а.с.9). Також позивачем надано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256 (а.с.14-37), наказ про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для ПриватБанка і всіх дочірніх банків (а.с.38). Відповідно до статуту АТ КБ «ПриватБанк», останній є правонаступником всіх прав та обов'язків ПАТ КБ «ПриватБанк » (а.с.45-46). З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] кредитний ліміт по картці змінювався декілька разів, максимальний розмір з 21.04.2015 складав 23 870 грн, з 09.01.2020 зменшений до 0 (а.с.10). Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» б/н на підставі договору, укладеного між позивачем та [PERSON] , останньому було видано декілька карток з різними термінами дії. Остання картка відкрита 12.11.2015 строком дії до 04.2018 (а.с.11.) З виписки [PERSON] за договором б/н станом на 12.10.2020 заборгованість складає 77 685,81 грн (а.с.48-53). Остання оплата кредитної заборгованості відповідачем була здійснена 13.03.2017 на суму 1200 грн, після чого сума боргу склала 69 897,28 грн (а.с.49). З паспорта відповідача вбачається, що з 09.01.2013 він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.39-40). Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м.Харкова [PERSON] з 23.09.2020 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.61). Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 22.05.2019 у справі №643/16173/18, яке вступило в законну силу 16.09.2019, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. 17.11.2017 та зареєстрований в реєстрі за №21654 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором б/н від 10.05.2011 у сумі 139 585,94 грн та витрат по вчиненню виконавчого напису у сумі 1800,00 грн (а.с.85-87). Також позивачем надано роздруківки «Про важливі зміни в процедурі оформлення і тарифах по кредитним картам в ПриватБанку і А-Банку», «Про актуалізацію тарифів по картам «Універсальна», «Універсальна Голд», карті Юніора і елітним картам, проте доказів доведення зазначених наказів до відома відповідача суду не надано. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві позичальника від 10.05.2011 процентна ставка не зазначена, не зазначено і розмір кредитних коштів, які надаються у користування позичальнику. У довідці про умови кредитування зазначено базову процентну ставку 2,5% в місяць. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на заборгованість за користування кредитними коштами. З розрахунку банку вбачається, що ним змінювалася процентна ставка в сторону збільшення у певні періоди. При цьому відповідачем не заперечується, що кредитний договір між ним та позивачем був укладений, проте розмір кредитного ліміту в заяві від 10.05.2011 не зазначено, відсотки за користування кредитом були встановлені у розмірі 2,5% в місяць (30% на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач вважає, що зміна процентної ставки в сторону її збільшення за певні періоди є неправомірною. Відповідач стверджуючи про законність зміни процентної ставки, посилається на накази банку та узгодження такої зміни із Умовами та правилами надання банківських послуг, водночас не надаючи суду доказів погодження відповідача із зазначеними Умовами та Правилами у вигляді підпису відповідача під ними. Посилання позивача на зміну процентної ставки наказами банку, в односторонньому порядку, без погодження зі стороною договору (в даному випадку [PERSON] ) не може вважатися законною зміною умов договору. Положення ст.1056-1 ЦК України підтверджують неправомірність зміни банком розміру процентів в односторонньому порядку. Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна Gold liglt» по договору з [PERSON] та витягом з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зазначені в документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що надані позивачем не містять підпису відповідача, самі Умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (10.05.2011) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (10.01.2021), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг наданий банком Витяг з Умов не можєь розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17. Суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 №СП-2010-256, які містяться в матеріалах даної справи не містить підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10.05.2011 шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 10.05.2012 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним), графіка погашення кредиту. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, що визнається представником відповідача, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. При розгляді заяви відповідача про застосування до позовних вимог позовної давності суд враховує правову позицію, висловлену Великою палатою Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 по справі №444/9519/12. Так, загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця , а строк кредитування у договорі між сторонами по справі не встановлено, графік погашення заборгованості шляхом погашення щомісячних платежів між сторонами не погоджувався, суд дійшов висновку про початок перебігу позовної давності для стягнення заборгованості з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Відтак, оскільки відповідачем останній платіж за кредитом було сплачено 13.03.2017, наступний платіж повинен був здійснено до 25.04.2017, то за відсутності чергового платежу 26.04.2017 право позивача на погашення кредитної заборгованості було порушено і саме з цієї дати почався перебіг позовної давності для позивача. Посилання відповідача на початок перебігу позовної давності з останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору, з урахуванням відсутності графіку погашення кредиту з чітко визначеними платежами, наявність декількох карток у відповідача, в тому числі виданої 20.09.2007 (до дати підписання анкети-заяви 110.05.2011), що позбавляє суд можливості встановити які саме картки видавалися у зв`язку із укладенням кредитного договору б/н від 10.05.2011, не відповідає принципу правової визначенності та не враховується судом при обчислення строків позовної давності. Позивач звернувся шляхом направлення листа до суду з позовом 10.01.2021, тобто після спливу позовної давності. Відповідно до ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення . Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин, враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні в повному обсязі. Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та покладається в повному обсязі на позивача, у зв`язку із відмовою в позові.

Outcome: dismissed