Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), в якому просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 16 квітня 2008 року № 11334123000, укладений між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та визнати недійсним договір іпотеки, укладений 16 квітня 2008 року між цими сторонами. В обґрунтування вимог [PERSON] посилається на те, що ним 16 квітня 2008 року підписаний договір про надання споживчого кредиту № 11334123000, відповідно до умов якого АКІБ «УкрСиббанк» надає йому кредит у сумі 28 500 доларів США строком до 16 квітня 2029 року зі сплатою щомісяця ануїтетних платежів у розмірі 325 доларів США. У порядку забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] 16 квітня 2008 року укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого він передає в іпотеку однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказує, що умовами договору передбачено валюту кредитування у доларах США, а також у нього, як у громадянина України за вказаним договором, виник обов'язок з повернення кредиту та сплати процентів в іноземній валюті, що є суттєвим порушенням його прав, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про платіжні системи та переказ грошових коштів», Законом України «Про національний банк України», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», а також положеннями ЦК України, зокрема про те, що правочин, вчинений юридичною особою без відповідної ліцензії може бути визнаний судом недійсним. Також позивач посилається на те, що перед укладенням договору кредитодавець не повідомив його про орієнтовану сукупну вартість кредиту (у процентному відношенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартість усіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, що є суттєвим порушенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредиту та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Відсутність такої інформації, яка повинна надаватися у письмовій формі та у повному об'ємі, є обманом банку свого клієнта, тому вказаний кредитний договір підлягає визнанню недійсним і з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України. За відсутності вказаної інформації у повному обсязі до підписання кредитного договору, позичальник помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо правомірності використовування іноземної валюти, розумності відсотків за користування кредиту, графіку погашення заборгованості, тому вважає, що наявні підстави для застосування положень ст. 229 ЦК України. Умови договору не відповідають змісту пп. 11 п. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк має право в односторонньому порядку змінювати умови договору не вказаних у ньому, при порушенні зобов'язання за кредитним договором, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у збільшеному розмірі, а також пеню та штраф, що є несправедливими умовами. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить позовні вимоги задовольнити. Не погоджуючись із вимогами [PERSON], у липні 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просило стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 16 квітня 2008 року № 11334123000, у розмірі 28 979,77 доларів США, яка складається із: строкової заборгованості за наданим кредитом - 21 886,40 доларів США; простроченої заборгованості за наданим кредитом - 1 837,58 доларів США, заборгованості за відсотками, у тому числі простроченої заборгованості - 5 255,79 доларів США. На обґрунтування вимоги банк посилається на те, що 16 квітня 2008 року між ним та [PERSON] укладений кредитний договір № 11334123000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 28 500 доларів США шляхом направлення кредитних коштів на поточний рахунок позичальника, а позичальник зобов'язався щомісячно повертати кредит у повному обсязі у терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту до договору, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 16 квітня 2029 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту. За користування вказаними коштами позичальник зобов'язався сплачувати 12,5 % річних. На забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, між банком та [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладені окремі договори поруки, відповідно до умов яких останні зобов'язалися відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань за кредитним договором у повному обсязі. Станом на 05 липня 2016 року заборгованість [PERSON] становить 28 979,77 доларів США. Посилаючись на те, що позичальник не належним чином виконує умови договору, банк просив позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, зустрічні вимоги банку не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. Представник ПАТ «УкрСиббанк» - Ляпун І.О. - до судового засідання не з'явилася, попередньо подала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги за первісним позовом не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, зустрічні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] до судового засідання не з'явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, згідно з наданими запереченнями зазначили, що порука припинилася, у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» просили відмовити. Виконуючи вимоги ст. ст. 212-214 ЦПК України, суд встановив наступні обставини та відповідно до них правовідносини, та виходить з такого. Судом установлено, що 16 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] укладений кредитний договір № 11334123000, відповідно до п. 1.1 якого банк зобов'язався надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 28 500 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів у порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 143 925 грн за курсом Національного банку України на день укладення цього договору (т. 1, а. с. 8-12, 52-70). Підпунктом 1.2.2 кредитного договору передбачено, що позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі у термін, не пізніше 16 квітня 2029 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 12 цього договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 договору. Сукупна вартість кредиту визначається: «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (додаток №1). Графік розрахований на дату підписання договору. У випадку виникнення будь-яких змін, за ініціативою сторони та/або сторін на підставі законодавства України та/або умов договору. Графік може бути змінений шляхом підписання сторонами відповідної додаткової угоди. У випадку дострокового (часткового або повного) погашення кредиту за ініціативою позичальника, новий графік не розраховується. Позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 325 доларів США у день сплати ануїтетних платежів. Розмір ануїтетного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки згідно з п. п. 1.3.1, 10.2 цього договору. Згідно з п. 9.2 кредитного договору, підписанням даного договору позичальник підтверджує: свою здатність виконувати умови даного договору; що даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов'язковими для позичальника; що він володіє всіма необхідними документами, що необхідні для даного договору; що відсутні будь-які перешкоди для виконання договору на день його підписання; що на день підписання договору відсутні будь-які судові розслідування (спори), розслідування з боку державних контролюючих органів, що можуть істотно та/або негативно впливати на фінансовий стан та кредитоспроможність позичальника; що надані позичальником у банк документи для розгляду питання про кредитування та інші документи, пов'язані з обслуговуванням кредиту, не містять будь-яких недостовірних відомостей, складені та/або отримані у порядку, передбаченому чинним законодавством України; що позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і підтверджуються ним; що він не обмежений у дієздатності та укладення цього договору не потребує узгодження з третіми особами. На забезпечення виконання зобов'язань за указаним кредитним договором, 16 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] укладений договір поруки № 197635, відповідно до умов якого остання зобов'язалася перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникають з договору про надання споживчого кредиту від 16 квітня 2008 року № 11334123000, укладеного між кредитором та боржником, у повному обсязі як існуючих у теперішній час, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому (т. 1, а. с. 76, 77). Також 16 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] укладений договір поруки № 197636, відповідно до умов якого остання зобов'язалася перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникають з договору про надання споживчого кредиту від 16 квітня 2008 року № 11334123000, укладеного між кредитором та боржником, у повному обсязі як існуючих у теперішній час, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому (т. 1, а. с. 80). 16 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] укладений договір поруки № 197637, відповідно до умов якого останній зобов'язався перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникають з договору про надання споживчого кредиту від 16 квітня 2008 року № 11334123000, укладеного між кредитором та боржником, у повному обсязі як існуючих у теперішній час, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому (т. 1, а. с. 83). 16 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, предмету іпотеки, посвідченого нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чичековою О.А. 16 квітня 2008 року за реєстровим № 2113. Також внесено запис про реєстрацію правочину у Державний реєстр правочинів за реєстраційним номером 2837787 (т. 1, а. с. 19-21). Згідно з випискою та кредитових документів від 16 квітня 2008 року за рахунком № 26209179210800 та платіжним дорученням від 16 квітня 2008 року № 12231, банком видано [PERSON] кредитні кошти у розмірі 28 500 доларів США (т. 1, а. с. 72, 73). На виконання вимог розділу 12 кредитного договору, ст. ст. 525, 611 ЦК України, банком 16 березня 2016 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] направлено вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором (т. 1, а. с. 86-91). Згідно з довідкою-розрахунком, заборгованість за кредитом [PERSON] станом на 05 липня 2016 року за кредитним договором від 16 квітня 2016 року № 11334123000 становить 28 979,77 доларів США, яка складається із: строкової заборгованості за наданим кредитом - 21 886,40 доларів США; простроченої заборгованості за наданим кредитом - 1 837,58 доларів США, заборгованості за відсотками, у тому числі простроченої заборгованості - 5 255,79 доларів США (т. 1, а. с. 92-104). Вирішуючи вимоги за первісним позовом, суд виходить з такого. За положеннями статей 6, 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Згідно зі статтею 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Отже, враховуючи, що сторони є вільними в укладенні договору, у кредитному договорі (п. п. 1.1, 1.2.2) виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті, що відповідає змісту статті 533 ЦК України, на спростування доводів відповідача банком надано суду банківську ліцензію від 28 жовтня 2011 року № 75, дозвіл від 28 грудня 2009 року № 75-3 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», з додатком до нього (т. 1, а. с. 141-117), розрахунки в іноземній валюті у такому випадку відповідають змісту наведених норм права, та не можуть свідчити про порушення прав сторони договору (позивача). З огляду на викладене, доводи позовної заяви [PERSON] про відсутність у АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», на момент укладення кредитного договору банківської ліцензії на здійснення операцій в іноземній валюті не відповідають дійсним обставинам справи, а доводи про те, що договір укладений в іноземній валюті, у зв'язку з чим порушуються його права, як позичальника, оскільки банк не мав права укладати договір у такій валюті, спростовуються наведеними положеннями матеріального права, тому судом відхиляються. Разом з тим, у позові [PERSON] вказував на те, що він не мав волевиявлення на укладення кредитного договору в іноземній валюті, це не відповідало його внутрішній волі та потребам, банком не надано інформацію про сукупну вартість кредиту та інформацію про валютні ризики, тому просив також на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України визнати недійсним кредитний та іпотечний договори, оскільки банк вів його в оману щодо валюти кредитування, ціни договору та спірний договір він підписав під впливом обману з боку відповідача, а також посилався на положення ч. 1 ст. 229 ЦК України, оскільки він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо порядку сплати відсотків та всієї сукупної інформації про кредит. Суд враховує, що підстави, передбачені ст. ст. 229, 230 ЦК України для визнання угоди недійсною, є взаємовиключними. У той же час, згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними). Підставу ж позову [PERSON] поєднує з тим, що внаслідок введення його в оману з боку банку він помилився щодо обставин правочину. Наслідком не надання банком інформації про сукупну вартість кредиту та інформації про валютні ризики не є підставами, визначеними указаною нормою матеріального права, для визнання правочину недійсним. При цьому, підписуючи спірний договір кредиту, [PERSON] у п. 9.2 його вказав, що він повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і підтверджуються ним, тому підстави для визнання недійсним договору за наведених у позові обставин відсутні. За змістом ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Як роз'яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Проте, доказів відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 57, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, які б вказували на наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману, і сам факт обману, зокрема щодо сукупної вартості кредиту, з урахуванням умов самого договору, з яким боржник ознайомився, позивачем суду не надано, тому і з цих підстав позов задоволенню не підлягає. Також [PERSON] у позові посилається на положення ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» як підставу для визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, оскільки умови договору є несправедливими, зокрема щодо відсоткової ставки, а також графіку платежів, в якому передбачено, що 8 % щомісячного платежу зараховується на погашення тіла кредиту, а 92 % із суми платежів - на погашення відсотків за користування кредитом. Суд вважає, що і з таких підстав оспорюваний договір споживчого кредиту не підлягає визнанню недійсним, виходячи з наступного. Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України. На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил). Спірним кредитним договором передбачено порядок визначення розміру процентів. Так, у п. 1.3.1 спірного договору визначено, що за користування кредитним коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,5 % річних. За змістом п. 1.3.3 нарахування процентів за цим договором здійснюється щомісячно у два етапи методом «30/360» відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України та чинного законодавства України. Проценти нараховуються на суму кредиту, що надана банком позичальнику і ще не повернута у власність банку відповідно до умов договору. У разі зміни договору, як зазначено в частині третій статті 653 ЦК України, зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Укладаючи кредитний договір, сторони домовились, що розрахунок процентів здійснюється у два етапи методом «30/360». При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки. У той же час п. 1.2.2 кредитного договору передбачено сплату ануїтетних платежів у розмірі 325 доларів США у день сплати ануїтетних платежів. Сукупна вартість кредиту визначається графіком платежів, визначення сукупної вартості кредиту (додаток № 1). Ануїтетним платежем є регулярні рівні щомісячні платежі, що направляються на погашення заборгованості, а саме основного боргу і процентів, що розраховуються таким чином, що у кінці терміну кредитного договору за умови виконання зобов'язання позичальником заборгованість повністю погашається. Під час ануїтетної схеми погашення заборгованості за кредитом, величина щомісячного платежу залишається безперервною протягом усього часу кредитування. У даному випадку оплата складається з 2-х елементів, де перша полягає у виплаті відсотків за користування кредитом, а інша у погашенні тіла кредиту, з урахуванням графіку погашення, який є невід'ємною частиною кредитного договору. Отже, враховуючи зміст ст. 638 ЦК України, п. п. 3.1, 3.3 Правил, приймаючи до уваги, що позичальник був ознайомлений із графіком ануїтетних платежів, в якому передбачено порядок сплати відсотків, із таким він погодився, тому положення кредитного договору про встановлення вказаної процентної ставки та порядок їх сплати, не можна вважати несправедливими, у зв'язку з чим підстав для визнання спірного договору споживчого кредиту недійсним немає. Разом з тим, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються. Отже, у справі, спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки (п. 1.2), які підписані позивачем, та в якому міститься повна інформація стосовно умов кредитування. За змістом ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Проте, умови спірного договору, як вказувалося вище, містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору, позивач при укладенні спірного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був підписаний та виконувався сторонами. Отже, у цій справі відсутні правові підстави і для визнання недійсним договору споживчого кредиту з наведених підстав. Крім цього, суд зазначає, що права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, встановлений ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення кредитного договору. Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв'язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію. З огляду на викладене, підстави для визнання недійсним кредитного договору відсутні. Враховуючи, що вимоги про визнання недійсним договору іпотеки є похідними від вимог про визнання недійсним кредитного договору, приймаючи до уваги, що відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору, то і відсутні підстави для визнання недійсним договору іпотеки. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги банку суд виходить з такого. За змістом ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При цьому виконання зобов'язань вимагається від обох сторін за договором. Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У справі кредитний договір забезпечений окремими договорами поруки. Так, за своєю юридичною природою порука є договірним зобов'язанням, адже виникає на підставі договору. За нормами статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов'язання, виникає кілька самостійних зобов'язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов'язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є. Порука кількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов'язання. Лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука). Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою. За таких обставин кредитор,

Outcome: approved