Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

У травні 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача про стягнення грошових коштів. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що в травні 2011 року між сторонами по справі було укладено попередній договір з приводу подальшого укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, та на виконання зазначеного попереднього договору позивачем було передано відповідачу грошові кошти, еквівалент 15000,00 дол. США за курсом НБУ на день укладення такого договору, 119700,00 грн. Відповідно до умов попереднього договору основний договір купівлі-продажу повинен бути укладений сторонами не пізніше 20 липня 2011 року, а у випадку коли відповідач відмовиться продавати умовлене майно, останній зобов'язаний повернути позивачу грошові кошти у гривневому еквіваленті з розрахунку 15000 дол. США за офіційним курсом НБУ на день розрахунку. Відповідно до пояснень позивача основний договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами не укладено, а відповідач в свою чергу ухиляється від сплати належних позивачу коштів. За викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі, еквівалентному 15000 дол. США за курсом валют, встановленим НБУ на дату звернення до суду з цим позовом, компенсацію втрат від інфляції та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, що в цілому за підрахунками позивача становить 182668,64 грн. Додатково позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію судових втрат, які він поніс в зв'язку зі зверненням до суду з цим позовом: витрат по сплаті судового збору в розмірі 1826,69 грн. та витрат на правову допомогу, в розмірі 3000 грн. В подальшому позивач звернувся до суду з уточненнями до позову та просив суд стягнути з відповідача заборгованість у гривневому еквіваленті виходячи з курсу валют, що буде встановлено Національним Банком України на дату ухвалення рішення, у тому числі 3% річних по дату ухвалення рішення судом. В судове засідання сторони не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач - [PERSON], про час та місце судового засідання повідомлений належним чином шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу, зазначену у довідці з ВАДР ГУ ДМС України в Одеській області, у судові засідання не з'явився, не повідомив суд про поважні причини такої неявки, жодних клопотань, заяв або заперечень не надав. Відповідно до ст.ст. 169, 224, 225 ЦПК України, суд, за згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та кореспондуючі ним правовідносини. 27 травня 2014 року [PERSON] та [PERSON], від імені якого діяла [PERSON], уклали попередній договір про зобов'язання [PERSON] передати у власність [PERSON] домоволодіння під номером [ADDRESS] в м. Одесі, та земельну ділянку, на якій це домоволодіння розташоване, загальною площею 0,0987 га та укласти в майбутньому договір купівлі-продажу вказаного майна. Вказаний попередній договір був посвідчений приватним нотаріусом ОМУЮ [PERSON] і зареєстрований у відповідному реєстрі за №1701 Правовими підставами для вчинення такого правочину є положення ст.ст. 509, 635, ЦК України, відповідно до змісту яких попередній договір є правовідносинами, сторони яких зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Відповідно до умов попереднього договору від 27 травня 2011 року р.н. 1701, копія дублікату якого долучена до матеріалів справи (а.с.5) сторони домовилися про укладення основного договору купівлі-продажу домоволодіння під номером [ADDRESS] в м. Одесі у строк до 20.07.2011 року (п. 5 попереднього договору). Згідно п.4 договору позивач передав відповідачу в особі його представника грошові кошти в еквіваленті 15000 дол. США, що на час укладення попереднього договору становило 119700,00 грн.; вказана обставина випливає зі змісту попереднього договору та факту його підписання сторонами. Попереднім договором передбачено, що у випадку, коли одна із сторін буде не обґрунтовано ухилятись від укладення основного договору, то така сторона зобов'язана відшкодувати іншій стороні збитки та сплатити штрафні санкції (п.10 попереднього договору), зокрема у разі, якщо [PERSON] відмовиться продавати вказану нерухомість, то грошова сума, сплачена відповідно до п.4 попереднього договору підлягає поверненню [PERSON]. Згідно наданої суду інформації, основний договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами не укладено (що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно №23914877 від 07.07.2014 року, а.с. 25), змін або доповнень до попередньої угоди ними не погоджено, та всупереч приписам п. 10 попереднього договору сума, еквівалентна 15000,00 дол. США відповідачем позивачу не сплачена. Згідно тлумачення положень ст. 635 ЦК України попередній договір є різновидом договору в загальному розумінні ст. 509 та 626 ЦК України, та щодо нього поширюють свою дію відповідні правові положення, зокрема положення ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, тобто умови попереднього договору мають виконуватися його сторонами належним чином та у встановлений таким договором строк, при цьому одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Відповідно до положень ст.ст.610-611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання, або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема правовим наслідком порушення зобов'язання з укладення основного договору купівлі-продажу між сторонами попереднього договору, визначено виникнення у відповідача обов'язку повернення позивачу коштів, еквівалентних 15000,00 дол. США за курсом НБУ на день проведення розрахунку (абз. 2 п.10 попереднього договору, а.с.5), що кореспондує положенням ч.2 ст. 635 ЦК України. Відповідно до положень ч.2 ст. 524 ЦК України сторони зобов'язання можуть визначити його грошовий еквівалент в іноземній валюті. Частиною 2 ст. 533 ЦК України визначено, що зобов'язання, визначене у грошовому еквіваленті до іноземної валюти, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявленого позову, з чого, в контексті вимог позивача вбачається, що сума заборгованості відповідача перед відповідачем підлягає стягненню у гривневому еквіваленті до 15000,00 дол. США за курсом валют 1 дол. США до 13,082315 грн., що встановлено Національним Банком України станом на 17.09.2014 року (100 дол. США до 1308,2315 грн., згідно витягу з офіційного сайту Національного банку України «http://www.bank.gov.ua/»). Виходячи з засад змагальності цивільного судочинства, визначених ст. 10 ЦПК України та викладеного вище, враховуючи що суду не надано доказів з приводу виконання відповідачем його зобов'язань, передбачених попереднім договором щодо сплати на користь позивача гривневого еквіваленту 15000,00 дол. США, суд доходить висновку проте, що такі кошти в загальному розмірі 196234,73 грн. (відповідно до наступного розрахунку: 15000,00*1308,2315/100) підлягають стягненню. Щодо вимог позивача про застосування наслідків прострочення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦПК України (стягнення втрат від інфляції та 3% річних), то суд зазначає наступне. Згідно роз'яснень, наданих у Оглядовому листі ВГСУ від 29.04.2013 № 01-06/767/2013, вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України при проведенні аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві (від 04.03.2014 року): як передбачено нормами Закону № 1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення ВСУ від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736 вов 10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Вимоги позивача про стягнення 3% річних відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦПК України підлягають задоволенню, так грошове зобов'язання з сплати на користь [PERSON] у [PERSON] гривневого еквіваленту 15000,00 дол. США виникло з 20 липня 2011 року, та термін його прострочення складає 3 роки 60 днів (з врахуваннями вимоги позивача про стягнення заборгованості станом на дату ухвалення рішення судом - 17.09.2014 року, та дати виникнення обов'язку), а за такого за вимогою позивача відповідачем має бути сплачено гривневий еквівалент 1423,97 дол. США (відповідно до розрахунку: 15000,00*0,03/365*1155 (загальна кількість днів прострочення)), що за курсом НБУ України станом на 17.09.2014 року становить 18628,82 грн. (відповідно до розрахунку 1423,97*1308,2315/100). На підставі викладених юридичних та фактичних обставин суд доходить висновку про необхідність задоволення уточненого позову та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в загальному розмірі 214763,55 грн., з яких 196234,73 грн. - є гривневим еквівалентом 15000,00 дол. США, та 18628,82 грн. - є гривневим еквівалентом 1423,97 дол. США, нарахованих 3% річних. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України суд стороні, на користь якої ухвалено рішення, присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. В силу положень ст. 79 ЦПК України судові втрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на правову допомогу. Так матеріали справи містять документальне підтвердження судових витрат позивача в загальній сумі 4826,68 грн. (1826,68 грн. витрати по сплаті судового збору, квитанція №210046863 від 07.05.2014 року та квитанція про сплату 3000,00 грн. згідно договору про надання правової допомоги №29/04/14 від 29.04.2014 року), та враховуючи, що судом позовні вимоги задоволено у повному обсязі, обґрунтованим вбачається висновок про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача компенсації таких витрат в повному обсязі.

Outcome: approved