Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 06.01.1982р. він є власником будинку №19 по вул. Гвоздильній у м. Краматорську Донецької області. У належному йому будинку окрім нього зареєстрована також його донька [PERSON], яка є відповідачем по справі, яка не мешкає разом із ним без поважних причин починаючи з 2006р., а про її місцезнаходження йому відомо лише те, що вона мешкає у м. Костянтинівці. Враховуючи зазначене просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим будинком №19 по вулиці Гвоздильній у м. Краматорську Донецької області. У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав до суду заяву у якій підтримав позовні вимоги у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечував та просив суд розглянути справу у його відсутність. Відповідач у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, що підтверджується телефонограмою від 15.07.2015р. Про причини неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 06.01.1982р., посвідченого державним нотаріусом Другої краматорської нотаріальної контори за №9, [PERSON] є власником жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами №19 по вул. Гвоздильній у м. Краматорську Донецької області. (а.с. 7) З домової книги зазначеного будинку вбачається, що у ньому окрім позивача зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також з 28.11.2000р. відповідач [PERSON] (а.с. 8) Статтею 401 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч. 1 ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Конституційний суд України у своєму рішенні №5-рп/99 від 03.06.1999р. у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім'ї» зазначив, що ЖК України, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов'язки наймача жилого приміщення та членів його сім'ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов'язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги. Частина друга статті 64 цього Кодексу передбачає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічні положення щодо членів сім'ї власника будинку (квартири) містить частина четверта статті 156 Кодексу. Таким чином, законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім'ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб, не пов'язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них. Відтак суд вважає, що відповідач по справі є членом сімї позивача за кровним спорідненням. Отже, виходячи з приписів ч.1 ст.405 ЦК України у відповідача по справі виникло право користування жилим будинком №19 по вул. Гвоздильній у м. Краматорську, який належить на праві власності [PERSON], з тих підстав, що вона є членами його сімї і з 2000р. зареєстрована у будинку позивача. Частиною 2 ст.406 ЦК України встановлено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Спеціальною підставою припинення права членів сімї власника житла на користування цим житлом відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України є відсутність члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того факту, що між [PERSON] та [PERSON] була досягнута домовленість про встановлення інших умов втрати останньою права на проживання у будинку позивача, а ні ж її відсутність без поважних причин понад один рік. Згідно акту від 19.06.2015р. (а.с.9) [PERSON] не мешкає за адресою реєстрації починаючи з січня 2006р., тобто на протязі вже майже девяти років. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням підлягає задоволенню.

Outcome: approved