Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, зазначивши, що з відповідачкою з 06 серпня 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі, у шлюбі народилася дочка [PERSON], [INFO]. Після укладання шлюбу вони за спільною згодою вирішили мешкати разом з батьками [PERSON] в місті Ізюмі Харківської області, в будинку останніх. За час спільного проживання, він постійно працював, мав стабільний заробіток, який він приносив в сім'ю, як молода сім'я бажали мати незалежність від батьків з якими мешкали, а тому за власні кошти придбали різне майно, яке є їх сумісною власністю, а саме: спальню виробництва «Біла церква», вартістю 4 000 грн; пральну машину «Вірпол», вартістю 3 200 грн; мікрохвильову пічку «Вірпол», вартістю 700 грн; скутер, вартістю 4 700 грн; звукові колонки до комп'ютера 2 шт., вартістю 700 грн; кімнатний пилосос, закордонного виробництва, вартістю 700 грн; чоловіче золоте кільце з написом «Спаси и сохрани», вартістю 1 500 грн; набір кухонних каструль, вартістю 300 грн; ноутбук «Асус», вартістю 6 000 грн; лазерний принтер, вартістю 800 грн; а всього на загальну суму 22 600 грн. Їх сім'я розпалася, так як він на вимогу [PERSON] вимушений був залишити будинок її батьків, при цьому, вона заявила, що будь якого майна з їх спільної власності, він не отримає, крім звукових комп'ютерних колонок та кімнатного пилососа, яке [PERSON] йому повернула. Вартість цього майна становить 1 400 грн. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду від 15 квітня 2015 року шлюб між ним та відповідачкою був розірваний. Просить поділити майно в рівних частинах з урахуванням, що [PERSON] повернула йому колонки та пилосос та виділити йому: пральну машину «Вірпол», вартістю 3 200 грн, чоловіче золоте кільце, з написом «Спаси и сохрани», вартістю 1 500 грн, скутер, вартістю 4 700 грн, а всього на загальну суму 9 400 грн, виділити відповідачці решту майна на загальну суму 11 800 грн. Різницю в вартості майна у сумі 1000 грн стягнути з відповідачки на його користь. Стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати. (а.с. 4-6) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] надала суду письмові заперечення на позов, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилається на те, що з позивачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 06 серпня 2011 року, у шлюбі народилася дочка [PERSON], [INFO], рішенням суду від 15.04.2015 року шлюб розірвано. За час спільного проживання до грудня 2014 року вони придбали майно (побутова техніка, транспорт, посуд) на загальну суму 29 100 грн, частина цих речей знаходяться у позивача, також вона вивезла частину речей до себе додому (а.с. 22-26). Вислухавши пояснення позивача [PERSON], відповідача [PERSON], перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволення позовних вимог за їх недоведеністю з наступних підстав. Судом установлені факти і відповідні їм правовідносини. Судом установлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 серпня 2011 року по 15 квітня 2015 року, у шлюбі [INFO] року народилася дочка [PERSON]. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 квітня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу та на цей час відповідачка [PERSON] разом із дочкою [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS]; позивач [PERSON] проживає окремо за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 9-15) Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Позивач на підставу своїх вимог посилається на статті 60-71 СК України, ст. 386 ЦК України, а згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей СК, ЦК), позивач в силу статті 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 СК України встановлено, що сім'я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім'єю. Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України (далі - СК України, ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). З наведених положень випливає, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Згідно п.п. 22 і 23 вищевказаної постанови Пленуму поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що у процесі розгляду справи сторони не дійшли згоди на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи повно і всебічно встановлені у справі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до статей 10, 11, 58, 59, 60 ЦПК України суд вважає, що будь-яких належних доказів про обсяг спільно нажитого майна подружжя, наявного на час припинення спільного ведення господарства, вартість майна, джерело і час його придбання, позивачем не було надано та матеріали справи не містять, тому у задоволенні позову суд відмовляє повністю за недоведеністю вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивача, які документально підтверджуються квитанцією про оплату судового збору в сумі 243,60 грн, не компенсуються відповідачем у зв'язку відмовою у задоволенні позовних вимог (а.с. 2-3).

Outcome: dismissed