Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України (далі - Казначейська служба), Головного управління Національної поліції у Харківській області (далі - Національна поліція) про відшкодування моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що він у 2012 році подав заяву до Дзержинського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (далі - Дзержинський районний відділ Харківського МУ ГУ МВС України в Харківській області) про вчинення кримінального правопорушення, яка була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань; у цьому кримінальному провадженні він був визнаний потерпілим. 04 липня та 09 грудня 2013 року слідчі Дзержинського районного відділу Харківського МУ ГУ МВС України в Харківській області виносили постанову про закриття кримінального провадження, обидві постанови були скасовані прокурором Дзержинського району м. Харкова та слідчим суддею Дзержинського районного суду м. Харкова. Крім того, протягом липня 2013 року - січня 2014 року [PERSON] неодноразово оскаржував до суду несвоєчасне проведення слідчими районного відділу міліції процесуальних дій, і Дзержинський районний суд м. Харкова визнавав дії (бездіяльність) слідчих неправомірними. 07 грудня 2015 року [PERSON] подав до суду уточнення позовних вимог, у якому зазначав, що 18 серпня 2015 року слідчий Дзержинського районного відділу Харківського МУ ГУ МВС України в Харківській області втретє виніс постанову про закриття кримінального провадження, яка скасована прокурором Дзержинського району м. Харкова. Позивач стверджував, що у зв'язку з необхідністю звертатись до суду та органів прокуратури за захистом своїх прав, брати участь у судових засіданнях йому завдано моральних страждань, які виражались у витрачанні особистого часу на оскарження дій (бездіяльності) правоохоронного органу, позбавленні його можливості реалізації своїх звичок та бажань, погіршенні відносин з рідними, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя, принижувало його честь, гідність і ділову репутацію. Із цих підстав, з урахуванням уточнення позовних вимог від 06 квітня 2017 року [PERSON] просив стягнути з Державної казначейської служби України відшкодування моральної шкоди, розмір якої він оцінив у 328 860,00 грн. Справу суди розглядали неодноразово. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь [PERSON] 100 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди шляхом списання цих сум з єдиного казначейського рахунка, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що права позивача є порушеними, протиправна бездіяльність слідчих правоохоронного органу щодо невиконання службових обов'язків встановлена ухвалами Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 липня 2013 року, від 08 листопада 2013 року та від 17 січня 2014 року. Суд визнав, що винесенням незаконних рішень, тривалою бездіяльністю посадових осіб правоохоронного органу, невиконання своїх обов'язків, не проведенням процесуальних дій, передбачених КПК України, закриттям кримінального провадження позивачу заподіяно моральну шкоду. Задовольняючи частково вимоги, суд дійшов висновку, що позивач не надав доказів на підтвердження немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін у житті. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 28 лютого 2018 року заочне рішення суду першої інстанції змінено. Зменшено розмір стягнення відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на користь [PERSON] 30 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду, Головне управління Національної поліції у Харківській області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 28 лютого 2018 року, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Касаційна скарга мотивована тим, що у зв'язку з набранням чинності Законом України «Про національну поліцію» та на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» органи внутрішніх справ ліквідуються і жодним нормативним актом не визначеного правонаступництво органів Національної поліції після органів внутрішніх справ, тому Головне управління Національної поліції у Харківській області не є правонаступником Харківського МУ ГУ МВС України в Харківській області та його слідчих органів. Крім того, суди не встановили факт моральних страждань, не дослідили доказів завдання такої шкоди, позиція судів зводиться до того, що встановлений ухвалами суду факт незаконної бездіяльності слідчих є доказом моральних страждань позивача. У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до суду касаційної інстанції, прокуратура Харківської області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2017 року і постанову Апеляційного суду Харківської області від 28 лютого 2018 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи, суди попередніх інстанцій не врахували, що ухвали суду, якими були скасовані постанови про закриття кримінального провадження, є реалізацією прав сторони у кримінальному процесі щодо доведення своєї позиції у кримінальному провадженні та інструментом здобування доказів; прокуратура не оскаржувала ці ухвали, оскільки вони не підлягають оскарженню відповідно до КПК України. Прокуратура Харківської області вважає, що поза увагою суду залишено доводи про те, що прокуратура та суди Харківської області протягом багатьох років розглядають велику кількість звернень [PERSON] і членів його сім'ї, більшість з яких є необґрунтованими, поданими з надуманих підстав для створення оманливої видимості порушення прав та діяльності щодо їх захисту. Крім того, зазначає, що правомірність дій посадових осіб Дзержинського РВ Харківського МУ ГУ МВС України в Харківській області не розглядалась, оскільки не може бути предметом судового розгляду при вирішенні скарги заявника на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора в кримінальному процесі. Суди першої та апеляційної інстанцій не зазначили, як саме уповноважені особи правоохоронного органу спричинили позивачу моральні страждання, не обґрунтували розмір моральної шкоди, висновки судів попередніх інстанцій про стягнення 100 та 30 тис. грн ґрунтуються на припущеннях. У відзиві, який надійшов до суду у червні 2018 року, [PERSON] просить касаційну скаргу прокуратури Харківської області залишити без задоволення, а заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 28 лютого 2018 року залишити без змін. Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що касаційна скарга містить надумані доводи для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, прокуратура Харківської області не обґрунтувала, яким чином позивач порушив інтереси держави чи міг збагатитись за її рахунок, залишила поза увагою статті 3, 19, 56, 68 Конституції України, частину першу статті 40 та статті 130 КПК України, правові висновки судів касаційної інстанції у цій категорії справ. Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. У червні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав. Суди встановили, що 22 липня 2012 року за заявою [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 1201222200480000010 про кримінальне правопорушення. Протягом 2013-2015 років слідчими Дзержинського РВ Харківського МУ ГУ МВС в Харківській області Топорковим С. Е., СанжаровськоюМ. В., Кошелевим Д. А. та Андронюком А. М. виносились постанови від 04 листопада, 09 грудня 2013 року, 18 серпня 2015 року про закриття кримінального провадження, які скасувались прокуратурою Харківської області та Дзержинським районним судом м. Харкова. Крім того, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 липня 2013 року дії слідчого Топоркова С. Е. в частині розгляду клопотань про проведення слідчих дій визнано незаконними. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2013 року визнано бездіяльність слідчого Санжаровської М. В. при проведенні досудового слідства, зокрема у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 1201222200480000010, та зобов'язано слідчого провести встановлені КПК України слідчі дії. Позивач пов'язував завдання йому моральних страждань із неналежним здійсненням слідчими органу досудового розслідування кримінального провадження № 1201222200480000010. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Частиною другою статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає, зокрема в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, приниженням честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Реалізація механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. До таких висновків дійшов Верховний Суд також у постановах від 04 липня 2018 року в справі (провадженні) № 61-7053зпв18, від 04 липня 2018 року в справі (провадженні) № 61-11766св18 від 31 жовтня 2018 року в справі (провадженні) № 61-7478св18 з аналогічним предметом спору, суд касаційної інстанції у цій справі підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених рішення Верховного Суду, не вбачає. Оскільки чинні на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій закони не передбачали можливості відшкодування моральної шкоди у разі визнання незаконними в порядку кримінально-процесуального закону дій (бездіяльності) та процесуальних рішення слідчих правоохоронного органу, суди попередніх інстанцій помилково вважали, що судові рішення про задоволення скарг [PERSON] на дії (бездіяльність) та процесуальні рішення слідчих є безумовною підставною для відшкодування йому моральної шкоди. Заявник (потерпілий) в кримінальному провадженні у разі незгоди з діями (бездіяльністю) органу досудового розслідування або прокуратури вправі їх оскаржити, іншого способу захисту прав заявника (потерпілого) закон не передбачає. Обставини, з якими могло бути пов'язано порушення особистих немайнових прав [PERSON] або його моральних страждань, обмежувались лише незаконністю процесуальних дій слідчих під час здійснення кримінального провадження. Частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій у межах предмету спору встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, проте неправильно застосували статті 1173, 1174, 1176 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи, зазначене відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для скасування заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2017 року та постанови Апеляційного суду Харківської області від 28 лютого 2018 року і ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Outcome: dismissed