Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

У червні 2018 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS]. У будинку також зареєстрований [PERSON], який у травні 2015 року виїхав з квартири та фактично не мешкає за місцем реєстрації. З цього часу відповідач не несе жодних обовязків зі сплати житла та комунальних послуг, не приймає участі у поточному ремонті квартири, усі витрати, повязані з утриманням житла, несуть позивачі. Факт перебування [PERSON] зареєстрованим у зазначеній квартирі змушує позивачів нести додаткові витрати з комунальних послуг. У звязку із чим просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 49 у будинку № 208 по пр. Металургів у м. Маріуполі. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, надали спільну заяву про можливість розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У цьому випадку, суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.03.2001 року, виданого Управлінням міського майна Маріупольської міської ради, [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. Право власності на квартиру 27.03.2001 року зареєстроване у Маріупольському бюро технічної інвентаризації за № 37222. Згідно акту № 208 від 24.05.2018 року, складеного головою КСН «Центральний-1», [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з травня 2015 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає за адресою: [INFO], з 2015 року, тобто понад три роки без поважних причин, що підтверджується актом КСН «Центральний-1». За таких обставин справи, суд вважає, що [PERSON] підлягає визнанню таким, що втратив право користування квартирою № 49 у будинку № 208 по пр. Металургів у м. Маріуполі Донецької області. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved