Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» в особі Одеської обласної філії ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа [PERSON] про визнання недійсними договорів іпотеки, кредиту та поруки. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 05 березня 2008 року між нею та АКБ СР «Укрсоцбанк» було договір кредиту №2008/36-20/23 відповідно до якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 51 000 дол. США строком до 04 березня 2033 року зі сплатою 12,25% річних за користування кредитом. Пунктом 1.1.1. укладеного між сторонами кредитного договору встановлено порядок повернення кредиту шляхом сплати до 05 числа кожного місяця ануїтетного платежу у сумі 553,47 доларів США. Однак, [PERSON] зазначає, що під час укладення вказаного кредитного договору банк не попередив її про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе саме вона як позичальник, а також не повідомив письмово про умови кредитування, а саме: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяг, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, що є порушенням вимог ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договору, наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача та щодо нечесної підприємницької діяльності. Крім того, позивач посилається також на те, що кредитний договір про надання споживчого кредиту в частині сукупної вартості кредиту (яка не була доведена до відома позичальника) та графіку платежів, який являється невід`ємною частиною цього правочину, не відповідає вимогам законодавства (п.п. 3.1, 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25.05.2007р. № 41/13808). Також позивач [PERSON] зазначила, що у зв`язку з неправомірним включенням до умов договору несправедливих умов щодо сплати щорічної комісії за обслуговування кредитного договору а також страхових платежів на користь третіх осіб у необґрунтованій фіксованій сумі умови спірного кредитного договору про його ціну підлягають визнанню недійсними. Оскільки умови про ціну кредитного договору є суттєвими умовами, без погодження якого кредитний договір не вважається укладеним, весь кредитний договір підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення. В якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, 05 березня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір, предметом якого були майнові права на квартиру будівельний [ADDRESS] . 05 березня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки №06-09/425, згідно з яким останній зобов`язався відповідати у повному обсязі за виконання [PERSON] усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору №2008/36-20/23 від 05 березня 2008 року. Так у своїй позовній заяві [PERSON] посилаючись окрім на недійсність основного зобов`язання, також вказує, що на час укладення спірного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, отже, оскаржуваний іпотечний договір суперечить положенням чинного законодавства. Позовні вимоги в частині визнання недійсним договору поруки позивач мотивує посиланням на недійсність основного зобов`язання. На підставі вище викладеного, [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд визнати недійсним іпотечний договір від 05 березня 2008 року, предметом якого були майнові права на квартиру будівельний номер [ADDRESS] , визнати недійсним договір кредиту від 05 березня 2008 року №2008/36-20/23, укладений між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] , визнати недійсним договір поруки №06-09/425 від 05 березня 2008 року укладений між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] .. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі. 27 квітня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду, посилаючись на те, що хоч в матеріалах справи й містяться повідомлення про отримання банком судових повісток, однак банком жодної судової повістки про час та місце розгляду справи отримано не було, а самі зворотні повідомлення викликають сумніви. Крім того, представник банку зазначає, що під час укладення спірного кредитного договору АКБ СР «Укрсоцбанк» дотримався усіх передбачених діючим законодавством вимог, що підтверджується запитом на отримання кредиту, детальним розписом сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолюте значення подорожчання кредиту та п. 2 кредитного договору щодо порядку надання кредиту та сплати процентів. Щодо визнання договору поруки недійсним банк вказує, що такі підстави відсутні, оскільки при укладенні кредитного договору не існувало підстав для визнання його недійсним, а позивачем порушено належний порядок захисту, так як при визнанні кредитного договору недійсним договір поруки припиняється, а не визнається недійсним, крім того позивачем у справах про визнання договору поруки може виступати лише поручитель, а не основний боржник, так як даний договір поруки, ніяким чином не приводить до порушення його права, а тому не може бути предметом захисту у суді. Також представник банку зазначає, що майнове право, що є предметом іпотечного договору - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права. Так як на час укладення спірного договору іпотеки позивач [PERSON] здійснила повну вартість квартири за договором із забудовником, то такі дії є достатньою підставою для отримання нею права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва, після його завершення, отже, вказані майнові права могли бути предметом іпотеки, як засіб забезпечення кредитних зобов`язань. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2018 року заяву представника ПАТ «Укрсоцбанк» про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року задоволено. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 скасовано. Справу призначено до розгляду в загальному порядку. 22 жовтня 2018 року до суду надійшла заява ПАТ «Укрсоцбанк» про застосування строку позовної давності посилаючись на ст. 261 ЦК України відповідно до якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 23 січня 2019 року [PERSON] на підставі ст. ст. 53, 195 ЦПК України звернувся до суду із позовною заявою до ПАТ «Укрсоцбанк» в особі Одеської обласної філії ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] про визнання договору поруки №06-09/425 від 05 березня 2008 року припиненим. Мотивуючи свої вимоги тим, що він не підписував додаткову угоду №1 про внесення змін до кредитного договору №2008/36-20/23 від 05 березня 2008 року, за змістом якого відбулася зміна зобов`язання без його згоди як поручителя (встановлено нову процентну ставку - 13,25% річних та визначено суму ануїтетного платежу у розмірі 591,76 доларів США), внаслідок чого збільшено обсяг його відповідальності, що відповідно до ст. 559 ЦК України є підставою для визнання договору поруки припиненою. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 червня 2020 року замінено відповідача у справі ПАТ «Укрсоцбанк» в особі Одеської обласної філії ПАТ «Укрсоцбанк» на - ТОВ «Стандарт Фінанс Групп». Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.07.2021 року замінено відповідача з Товариства з обмеженою відповідальністю «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП» на правонаступника [PERSON] . 29.07.2021 року від представника третьої особи [PERSON] надійшла заява, в якій останній просить повернути його позовну заяву до ПАТ «Укрсоцбанк» в особі Одеської обласної філії ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] про визнання договору поруки №06-09/425 від 05 березня 2008 року припиненим. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.09.2021 року заяву [PERSON] задоволено та повернуто позовну заяву до ПАТ «Укрсоцбанк» в особі Одеської обласної філії ПАТ «Укрсоцбанк», [PERSON] про визнання договору поруки №06-09/425 від 05 березня 2008 року припиненим. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі, про розгляд справи повідомлявся належним чином та завчасно. Від представника позивача надійшла заява в якій він просить провести судове засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, а саме без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до §23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. В силу ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 10 січня 2006 року між [PERSON] та ПП «Прогрес-Риелт» був укладений договір про інвестування №3Б/ПР-1-119, відповідно до умов якого ПП «Прогрес-Риелт» повинно було передати позивачці у власність об`єкт інвестування, а саме: безумовне майнове право на квартиру будівельний номер [ADDRESS] , а [PERSON] повинна була прийняти об`єкт інвестування та сплатити за нього інвестицію у розмірі 303 145,79 грн. 05 березня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту №2008/36-20/23 відповідно до якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 51 000 дол. США строком до 04 березня 2033 року зі сплатою 12,25 % річних за користування кредитом. Пунктом 1.1.1. укладеного між сторонами кредитного договору встановлено порядок повернення кредиту шляхом сплати до 05 числа кожного місяця ануїтетного платежу у сумі 553,47 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту 05 березня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір, предметом якого були майнові права на квартиру будівельний номер [ADDRESS] . 05 березня 2008 року з метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобов`язання між АКБ Ср «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки №06-09/425, згідно з яким останній зобов`язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №2008/36-20/23 від 05 березня 2008 року, зокрема щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій (п. 1.1 договору поруки). Відповідно до п. 5.2 договору поруки, він набирає чинності з дати його укладання та діє до виконання всіх вимог забезпечених порукою, визначених п. 2.1 цього договору. 05 листопада 2008 року між [PERSON] та АКБ Ср «Укрсоцбанк» було укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до кредитного договору №2008/36-20/23 від 05 березня 2008 року. Пунктом 1.1. зазначеної угоди сторонами досягнуто згоди про встановлення відсоткової ставки за кредитом на рівні 13,25% річних. Пунктом 1.2. додаткової угоди викладено в новій редакції пункт договору кредиту 1.1.1., яким визначено суму ануїтетного платежу у розмірі 591,76 доларів США. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Підписанням договору №2008/36-20/23 від 05 березня 2008 року позичальник [PERSON] підтвердила, що перед укладанням кредитного договору банк надав їй в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні кредитного договору їй була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168, в повному обсязі. Укладений між позивачем та банком спірний кредитний договір був споживчим, як це випливає з п. 1.2. договору, де встановлено, що кредит має цільове призначення «фінансування інвестування житла - будівельний номер 188, розрахунковою площею 54,21кв.м., яка розташована на 13 поверсі в секції № 2 жилого будинку [ADDRESS]». Враховуючи, що кредит має споживчий характер, правовідносини сторін регулювались на момент його укладення, зокрема, і Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що є чинним на момент укладення оспорюваного правочину), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Як вбачається зі змісту оспорюваного кредитного договору, в ньому не містяться жодних положень, які Закон України «Про захист прав споживачів» визначав би, як несправедливі та такі, які спричиняють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного правочину), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації, суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Суд враховує, що отримавши кредитні кошти, позичальник розумів, що згідно з кредитним договором, сума кредиту визначена в іноземній валюті, однак погодилась саме із таким розміром кредитних коштів, розуміючи можливість коливання валютного курсу, підписав також і детальний розпис загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки. Суд дійшов висновку, що сторонами було належним чином узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строки та умови кредитування, що свідчить про наявність волі позивача для укладення договору саме на зазначених умовах. Посилання [PERSON] , що відповідач порушив її права, не надавши повну інформацію щодо укладеного договору є необґрунтованими, оскільки при його укладенні позивач був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них та підписав договір, погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання були вільними. Будь-яких належних доказів протилежного [PERSON] суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України , підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній воля. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. ( 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України). Отже, позивачем не доведено жодних підстав недійсності правочину, за якими договір кредиту №2008/36-20/23 від 05 березня 2008 року може бути визнаний недійсним. Порука є видом забезпечення виконання зобов`язання (ч. 1 ст. 546 ЦК України), за своєю правовою природою договір поруки має додатковий (акцесорний) характер відносно основного зобов`язання, істотними умовами його укладання є визначення характеру та обсягу відповідальності поручителя й підстави припинення цього зобов`язання, які передбачені статтею 559 ЦК України. Таким чином, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 559 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Тобто закон (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: 1) підвищення суми кредиту або розміру процентів, пені, штрафів, тощо; 2) відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; 3) установлення (збільшення розміру) неустойки; 4) встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; 5) включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів, тощо. Разом з тим, слід зазначити, що збільшення обсягу відповідальності поручителя шляхом внесення змін до основного зобов`язання без погодження з поручителем, наслідком має припинення поруки (ч. 1 ст. 559 ЦК України), а не визнання договору поруки недійсним. За загальним правилом діючим цивільним законодавством встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; п равочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зі змісту оспорюваного договору поруки від 05 березня 2008 року вбачається, що він відповідає усім вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України, підписаний сторонами, поручитель ознайомлений з його умовами та погодився зі змістом прав та обов`язків кожної із сторін, а також умовами та обсягом відповідальності за порушення умов основного зобов`язання. Разом з тим, судом встановлено, що внаслідок укладення № 1 про внесення змін до кредитного договору № 2008/36-20/23 від 05.03.2008 року обсяг відповідальності поручителя збільшився, оскільки виросла процентна ставка з 12.25% до 13.25 %, а абсолютне значення подорожчання кредиту збільшилось з 120564.44 до 339 499.03 доларів тобто більше ніж у півтора рази. Доказів наявності згоди [PERSON] на збільшення своєї відповідальності як поручителя матеріали справи не містять. Таким чином, судом встановлено, що порука є припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. [PERSON] обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо визнання недійсним іпотечного договору посилалась на те, що ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірних договорів іпотеки) не визначала майнові права як предмет іпотеки; майнові права на об`єкт незавершеного будівництва визначено як предмет іпотеки законом «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25.12.2008р. №800-VІ, яким було внесено відповідні зміни до закону «Про іпотеку», а тому вони не могли бути предметом іпотеки. При цьому банк зазначає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми закону «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» від 19.06.2003р. №979-VІ як спеціального закону, що містить норми щодо укладення іпотечного договору, предметом якого можуть бути майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, тому оспорюваний іпотечний договір був укладений відповідно до вимог чинного на той час законодавства. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка діяла на час укладення іпотечних договорів) предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Водночас поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому Законі відсутні. Майнові права на об`єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону України «Про іпотеку». Виходячи з наведеного, на час укладення спірного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки. Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього. Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна, як об`єкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Стаття 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» установлює, що іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України «Про іпотеку» щодо нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено. Іпотекодавцем за іпотечним договором, предметом іпотеки за яким є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, може бути забудовник - особа, яка організовує спорудження нерухомості для власних потреб чи для передачі її у власність іншим особам, або особа, власністю якої стане ця нерухомість після завершення будівництва (ч. 7 ст. 5 Закону). Правовий аналіз положень ЦК України, Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» дозволяє дійти висновку про те, що майнове право, що є предметом іпотечного договору, - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права. Отже, майнові права на квартиру у незавершеному будівництвом житловому будинку, власником яких на даний час є [PERSON] , відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не могли бути предметом іпотеки, а відтак вона неправомірно передала АКБ СР «Укрсоцбанк» в іпотеку зазначені майнові права. Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року, а саме згідно зі ст. 1 Першого протоколу до неї від 1952 року передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Крім цього, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як зазначено в ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За таких обставин позовні вимоги щодо визнання договору іпотеки недійсним підлягають задоволенню. Посилання відповідача на те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», який є спеціальним по відношенню до Закону України «Про іпотеку» і статтею 5 цього спеціального закону станом на липень-серпень 2008 року, передбачалося укладення договору іпотеки, предметом якого можуть бути майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено; сторонами спірного іпотечного договору погоджено всі істотні умови, до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено запис про обтяження нерухомого майна іпотекою та накладено на нього заборону, то такий іпотечний договір укладено відповідно до вимог чинного на той час законодавства; є неспроможними, оскільки Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», який встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном, не може застосовуватись щодо регулювання предмета іпотеки з огляду на наступне: Суд звертає увагу, що Закони України «Про іпотеку» та «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» набули чинності одночасно - з 01 квітня 2004 року і прикінцеві положення кожного із вказаних законів передбачали, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 3201-IV від 15.12.2005р. були внесені зміни у назву та зміст ст. 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», якими було передбачено підстави виникнення іпотеки і зокрема, що іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України «Про іпотеку» щодо нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено. Поняття предмету іпотеки передбачено ст. 5 Закону України «Про іпотеку» , норма якої до 14 січня 2009 року (набуття чинності Закону України від 25 грудня 2008 року №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва») взагалі не визначала майнові права, як предмет іпотеки. Як вбачається з висновку Головного науково-експертного управління Верховної Ради України від 06.09.2005р. до прийняття закону №3201-IV від 15.12.2005р. були перелічені певні зауваження до проекту даного закону, зокрема, що: об`єкт незавершеного будівництва згідно із ст.575 ЦК України не може бути предметом іпотеки, якою є застава нерухомого майна. Це зауваження стосується і іпотеки майнових прав, про яку йдеться у Законі України «Про іпотечне кредитування операцій з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». Як вже зазначалося відповідні зміни до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» були внесені Законом України від 25 грудня 2008 року №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» і набули чинності лише 14 січня 2009 року. При таких обставинах всі ризики, пов`язані з укладенням до 14 січня 2009 року оскаржуваних іпотечних договорів, предметом яких є майнові права, несуть його сторони. При цьому, слід звернути увагу на наступне: Відповідно до ст. 575 ЦК України, Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ч. 3 цієї ж статті, правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Отже, закон України про іпотеку є спеціальним законом, який регулює іпотечні правовідносини та визначає, зокрема що відноситься до предметів іпотеки. Таким чином, як ЦК так і спеціальний Закон «Про іпотеку» не відносив на час виникнення спірних правовідносин до предмета іпотеки майнові права. В свою чергу, як зазначено у Преамбулі ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», він встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном. Таким чином, цей Закон є спеціальним лише у наведених правовідносинах, а саме - у правовідносинах щодо кредитування, забезпеченого іпотекою а також у правовідносинах щодо іпотечних сертифікатів та управління майном та не може вважатись спеціальним законом у визначенні визначення того, що є предметом іпотеки, оскільки положення про предмет іпотеки регулюються ЦК України та відповідним спеціальним Законом - «Про іпотеку». З урахуванням викладеного, при вирішенні суперечностей між ЗУ «Про іпотеку» та ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» слід виходити з того, що спеціальним законом у іпотечних правовідносинах є саме ЗУ «Про іпотеку». За таких обставин, слід застосовувати п.2 перехідних положень ЗУ «Про іпотеку», про те, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону, а також положення ч. 2 ст. 4 ЦК України про те, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Таким чином, з урахуванням наведеного, немає підстав для набуття висновку про співвідношення Законів України «Про іпотеку» та «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», як загального та спеціального. Оскільки внесення відповідних змін до статті 5 Закону № 898-IV у 2009 році відбулось після виникнення спірних правовідносин, це не впливає на правовідносини, які виникли у 2008 році до внесення таких змін, ураховуючи загальний принцип, закріплений у статті 58 Конституції України, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд виходить з наступного. За загальним правилом строк позовної давності обчислюється не з моменту укладення спірного договору, а з моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, що передбачено статтею 261 ЦК України. Таким чином, строк позовної давності позивачем не пропущений. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Суд, вирішуючи справу в межах вимог та на підставі наданих суду доказів, враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, приходить до висновку щодо доведеності позовних вимог в частині визнання договору іпотеки недійсним, а тому ці вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: partial