Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

У травні 2019 [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача аліменти на своє утримання як такого, що продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу відповідача, щомісячно до досягнення ним 23 років. В обґрунтування позову вказує, що він є студентом другого курсу факультету міжнародної економіки і менеджменту, денної форми навчання ДВНЗ «Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана». На даний час він проживає з матір`ю, яка по мірі можливості допомагає йому матеріально. Відповідач в добровільному порядку коштів на утримання навчання не надає, у зв`язку з чим просить стягнути з [PERSON] аліменти на його утримання, як такого що продовжує навчання. 21.08.2019 року на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якій останній заперечував щодо задоволення позову, просив відмовити в його задоволенні. Також зазначив, що вивчивши документи до позовної заяви, а саме довідку видану навчальним закладом про те, що позивач навчається у ДВНЗ «Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана» на другому курсі, ним помічено, що дата видачі та курс навчання є підчищеними. У зв`язку з чим, адвокатом Янчуком О.С. 31.07.2019 року направлено адвокатський запит до ДВНЗ «Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана», для з`ясування того чи дійсно позивач навчається у вказаному навчальному закладі. 27.08.2019 року відповідачем подано доповнення до відзиву, в якому останній вказує, що на поданий адвокатський запит з ДВНЗ «Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана» надійшла відповідь, з якої вбачається, що позивач відрахований з навчального закладу за власним бажанням, а довідка надана до матеріалів справи, проте, що він є студентом другого курсу позивачу не видавалась. У зв`язку з вказаним просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача та позивач у судове засідання не з`явились, про розгляд спраив повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, у якій позовні вимоги невизнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 1. ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. На підставі викладеного, суд визнав можливим провести розгляд справи у відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити виходячи з наступного. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є студентом другого курсу факультету міжнародної економіки і менеджменту, денної форми навчання ДВНЗ «Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана», про що долучає довідку видану ДВНЗ «Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана» від 16.03.2019 року вих.28108. Позивач вказує, що на даний час він проживає разом з матір`ю, яка по мірі можливості допомагає йому матеріально. Також зазначає, що відповідач в добровільному порядку коштів на його утримання як такого, що продовжує навчання не надає. Відповідач працездатний,май постійний прибуток,захворювань немає, на своєму утриманні нікого неутримує, а отже має утримувати його на період навчання. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї, що передбачає ст. 150 СК України. У відповідності зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 6 від 15.05.2006 судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. У своєму позові [PERSON] вказує проте, що він є студентом другого курсу факультету міжнародної економіки і менеджменту, денної форми навчання ДВНЗ «Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана», проте, з матеріалів справи, вбачається, що позивача відраховано з наказом №2108-ст від 12.11.2018 року за власним бажанням. Крім того, з відповіді №196919 від 201.08.2019 року наданою заступником декана факультету міжнародної економіки і менеджменту [PERSON] вбачається, що довідка надана позивачем від 16.03.2019 року № 21108 на ім`я [PERSON] в тому, що він є студентом другого курсу не видавалась. Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що на день звернення до суду з позовом позивач не був студентом, який продовжує навчання, а отже згідно ст..192 СК України, немає права стягнення аліментів на своє утримання батьками. У відповідності до норм ч. ч. 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. На підставі вищевикладеного, а також враховуючи те, що позивачем належним чином та належними доказами не доведено факту продовження навчання на момент подання позову, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed