Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

У травні 2018 року представник позивача [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач). На обґрунтування позову було зазначено, що 03 травня 2001 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб від 09.08.2016 року, серія [NUMBER] , актовий запис № 608, видане Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Від шлюбу дітей не мають. Позивач посилається на те, що подружнє життя у них не склалося через різні погляди на життя. Шлюбні відносини між ними фактично припинилися з 2016 року, проживають окремо, спільне господарство вони не ведуть, подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливим, тому позивач просила розірвати шлюб. За час проживання у шлюбі позивач та відповідач за спільні кошти придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS] на ім`я відповідача. Цю квартиру вони придбали згідно договору купівлі-продажу № 2734 від 29.07.2014 року за 340 299,36 гривень. Окрім того, позивач та відповідач за спільною згодою уклали договір кредиту від 30.08.2010 року з ПАТ «А-Банк» на ім`я позивача для задоволення сімейних та побутових потреб. Станом на 27.03.2018 року залишок заборгованості за кредитом складає 83 701,51 гривень. Домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя та порядок погашення заборгованості за договором кредиту між позивачем та відповідачем не досягнуто. Тому позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі та позивача, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, шляхом направлення судової кореспонденції за зареєстрованим місцем проживання Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що 03 травня 2001 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб від 09.08.2016 року, серія [NUMBER] , актовий запис № 608, видане Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві (а.с. 7). Від шлюбу дітей не мають. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті цього Кодексу. Статтею 112 СК України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Причиною розірвання шлюбу є те, що між сторонами фактично припинення шлюбні відносини, сторони мають різні погляди на життя, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та не ведуть спільного господарства, а позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, а відтак, суд робить висновок про те, що шлюб має формальний характер та підлягає розірванню у судовому порядку. Перешкод для розірвання шлюбу в судовому порядку судом не встановлено. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, за час проживання у шлюбі позивач та відповідач за спільні кошти придбали однокімнатну [ADDRESS] , яка була зареєстрована на ім`я відповідача, вартістю 340 299,36 гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу № 2734 від 29.07.2014 року (а.с.17-19). Згідно висновку про оцінку майна від 19.03.2018 року ринкова вартість однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] на дату оцінки складає 462 405 гривень (а.с. 22). Спірна квартира придбавалась у зареєстрованому шлюбі. Окрім того, позивач під час перебування у шлюбі, за спільною згодою відповідача, уклала договір кредиту від 30.08.2010 року з ПАТ «А-Банк» для задоволення сімейних та побутових потреб. Станом на 27.03.2018 року залишок заборгованості за кредитом складає 83 701,51 гривень (а.с.42). Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (ч. 1 ст. 36 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). В ч. 1 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За приписами ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Таким чином, в судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що нерухоме майно, а саме, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюб. Згідно з ч. 2 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Втім, сторони в досудовому порядку згоди щодо розподілу квартири не дійшли. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (1). При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (2). За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (3). Про існування обставин, визначених ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України, як таких, що обумовлюють право сторони на збільшення частки в спільному майні подружжя, сторони суд не повідомили. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, визначено статтею 69 СК України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України). Згідно із ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а відтак, грошове зобов`язання перед ПАТ «А-Банк» є спільним для подружжя. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 372 ЦК України, регламентується, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги позивача щодо поділу квартира [ADDRESS] з відповідачем по Ѕ частини кожному та обв'язку по сплаті Ѕ частини залишкової заборгованості за кредитним договором. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами 141 ЦПК України, та дійшов до наступного висновку. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивач просить стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати, а саме, судовий збір за подання позовної заяви до суду, витрати на професійну правничу допомогу. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України. Згідно з вимогами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). Така позиція закріплена і у п. п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Зокрема, п. 48 вищезазначеної Постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, між позивачем та Адвокатським бюро «Олени Карнаух» укладено договір № 16/02/18-1 від 16.02.2018 року (а.с.45-47), позовну заяву подано 22.05.2018 року. Наявна квитанція від 14.05.2018 року про оплату правової допомоги за договором № 16/02/18-1 від 16.02.2018 року на суму 3 000 гривень (а.с. 43) та квитанція про оплату судового збору від 14.05.2018 року на суму 3435 гривень, а відтак, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved