Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

У травні 2018 року позивач [PERSON] засобами поштового звязку звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду з вищевказаним позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований 18.10.1994 року Зоринською міською радою Перевальського району Луганської області, актовий запис № 68. В обґрунтування позову вказувала, що з 18.10.1994 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від спільного життя дітей не мають. Спільне життя з відповідачем не склалося, через відсутність взаєморозуміння та спільних інтересів, близько трьох років не проживають разом, міють різні бюджети, ведуть окремо господарство, стосунків не підтримують, тому вважає подальше збереження сімї неможливим. 06.06.2018 року судом відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Сторони звернулись до суду із заявами про розгляд справи у їхню відсутність. 29.06.2018 року позивач засобами поштового звязку звернулась до суду з заявою, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в поданій 26.07.2018 року заяві позовні вимоги визнав в повному обсязі. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З 18.10.1994 року сторони по справі перебувають у шлюбі, який зареєстровано Зоринської міської радою Перевальського району Луганської області, актовий запис № 68. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу (СК) України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В силу положень ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Частиною 1 ст. 206 ЦПК передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім'ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи зміст наведених правових норм, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, тобто 352,40 грн. сплаченого при поданні позову в сумі 704,80 грн., а іншу частину судового збору в розмірі 352,40 грн. стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved