Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], треті особи : [PERSON], відділ реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про усунення перешкод в користуванні і розпорядження власністю шляхом виселення. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 лютого 1999 року, виданим державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори Бережко С.М., він є власником квартири [ADDRESS]. У вересні 2008 р. з його дозволу у зазначену квартиру вселилися та були зареєстровані в ній: син [PERSON] та дружина сина [PERSON] Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, яке набрало законної сили 19 квітня 2016 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON]. розірвано, у зв'язку з чим він неодноразово звертався до [PERSON] з вимогами про виселення з належної йому на праві власності квартири. Проте, у добровільному порядку [PERSON]. не виселяється, з реєстраційного обліку за вказаною адресою не знімається. Вважає,що зазначені дії [PERSON] порушують його право власності, створюють для нього незручності та додаткові витрати, адже комунальні послуги нараховуються на всіх зареєстрованих осіб. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач ніколи не була членом його сім'ї, ніколи спільно з ним не проживала та не вела спільне господарство, а тому, вона була і є тимчасовим мешканцем у належній йому на праві власності квартирі. Наявність реєстрації у житловому будинку не змінює правового статусу тимчасового мешканця незалежно від тривалості проживання у цьому будинку. На підставі викладеного та посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 64, 98, 99, 156 ЖК УРСР, просить суд усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю - квартирою [ADDRESS], шляхом виселення [PERSON], [INFO], з житлового приміщення - квартири [ADDRESS] без надання іншого житла та стягнути судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі,просили їх задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували, зазначивши, що [PERSON] хоч і не була членом сім'ї позивача, ніколи з ним не проживала та не вела спільне господарство, проте вважала себе членом родини колишнього чоловіка, оскільки вони підтримували добрі стосунки з батьками колишнього чоловіка, спільно святкували свята. Вселилася вона у квартиру за згодою позивача та вона разом з чоловіком - третьою особою у даній справі, зробили ремонт у квартирі за власні кошти. Посилаючи на ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, [PERSON] наполягала, що має право користування житлом навіть після припинення шлюбних відносин з сином позивача. На підставі викладеного, просила суд у задоволенні позову відмовити. Третя особа - [PERSON] позовні вимоги позивача підтримав, просив їх задовольнити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Відділу реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, до суду не зв'явився, про причини неявки не повідомили, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначила, що вона мешкає з [PERSON] в одному будинку [ADDRESS], тобто вони є сусідами. Мають добрі стосунки, іноді допомагають один одному. [PERSON] у зазначеному будинку мешкає разом зі своєю дружиною з 2000 року по теперішній час. Відповідача [PERSON] за місцем мешкання позивача жодного разу не бачила, а тому у неї відсутні підстави вважати, що у [PERSON] з невісткою [PERSON] були дружні родинні відносини. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначила, що вона є дружиною [PERSON] та вони разом мешкають у кв. [ADDRESS] з 2000 року. Відносини між ними та колишньою невісткою [PERSON] не були та не є сімейними. Вона з позивачем завжди мешкали окремо від відповідачки [PERSON] та третьої особи [PERSON], спільного господарства не вели. Після розірвання шлюбу [PERSON] пішов з квартири, належній чоловіку через погані відносини з відповідачкою. В період шлюбу [PERSON] та [PERSON] вони з чоловіком не мали родинних відносин з [PERSON], а лише терпіли її через повагу до сина. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначив, що він є рідним сином [PERSON] та вона переїхала мешкати разом з [PERSON] у квартиру [ADDRESS] з дозволу [PERSON], з останнім вона ніяких сімейних відносин не мала. Дійсно ремонт у зазначеній квартирі проводився, в тому числі і за кошти його мами - [PERSON] Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначила, що вона є подругою [PERSON], з якою товаришує з 2009 року. Колишнього чоловіка [PERSON] - [PERSON] знає також з 2009 року. У [PERSON] та [PERSON] були добрі сімейні стосунки та вони підтримували сімейні стосунки з батьками [PERSON] Вона не знала, що в період шлюбу та на даний час [PERSON] мешкає у квартирі, власником якої є [PERSON] Їй відомо, що ремонт у квартирі [ADDRESS] був зроблений за кошти [PERSON], виручені від продажу її особистої квартири. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги пояснення позивача та відповідача, їх представників, третьої особи, свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], кожного в окремості, приходить до наступного. Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.02.1999 року, посвідченим державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори Бережко С.М. та зареєстрованим 03 лютого 1999 року у Орендному підприємстві № 2 ЗМБТІ у реєстровій книзі № 269, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. (а.с. 11) 17 вересня 2008 року з дозволу позивача [PERSON] до зазначеної квартири [ADDRESS], вселилися та зареєструвалися в ній син позивача - [PERSON] та дружина сина - [PERSON], шлюб між якими було укладено 24 грудня 2005 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2015 року у справі №331/5490/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Зазначене рішення набрало законної сили 19.04.2016 року. (а.с. 13-14) [PERSON] у зазначеній квартирі [ADDRESS], зареєстрований, але не проживає. (а.с. 7) Згідно довідки ЖБК «Комунаровець-16» від 16.05.2016 р. з 2000 року і по теперішній час позивач [PERSON] проживає разом зі своєю дружиною - [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 12) Згідно довідки Центру обслуговування абонентів № 2 Єдиної абонентської служби МКП «Основаніє» № 964 від 15.12.2015 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], 1970 р.н. - син; [PERSON], 1961 р.н. - невістка. Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності. Положеннями статті 41 Конституції України закріплені принципи непорушності права приватної власності. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ ( майно) яке здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 ЦК України встановлено, що власникам належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. За положеннями статей 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом. Згідно вимог ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно вимог ст. ст. 98, 99 ЖК УРСР наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З цього питання Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала. Наявність реєстрації у житловому будинку не змінює правового статусу тимчасового мешканця незалежно від тривалості проживання у цьому будинку (п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»). Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов»язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно абзацу 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В ході судового розгляду, судом встановлено, що відповідач не була і не є членом сім'ї позивача. Не може вона бути визнана членом сім'ї позивача і з огляду на положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, оскільки для цього потрібно дотримання двох умов в сукупності - постійне проживання з власником приміщення і ведення з ним спільного господарства. Доводи відповідача про те, що вона разом з батьками свого колишнього чоловіка, зокрема, позивачем у справі, підтримувала гарні стосунки, спільно святкували свята, що вона з чоловіком робили ремонт в квартирі позивача, не є підставою для визнання її членом сім'ї позивача, оскільки ці правовідносини не мають ознак, що притаманні сім'ї. Положення ч.4 ст. 156 ЖК УРСР, на яку посилається відповідач в обґрунтування своєї позиції, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки регулює питання користування приміщенням у разі припинення сімейних стосунків з власником приміщення. З огляду на те, що між позивачем та відповідачем не було сімейних стосунків, посилання відповідача на вказану норми є помилковим. Аналізуючи перелічені норми матеріального права, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні і розпорядження власністю шляхом виселення є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи. Також, при подачі позовної заяви до суду позивач по справі сплатив судовий збір на загальну суму 551,20 грн., у зв'язку з чим зазначені витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. (а.с. 2)

Outcome: approved