Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

У червні 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, в якій просила стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання сина інваліда [PERSON], [INFO], в розмірі 2000 грн., починаючи стягнення від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання, в розмірі не менше 30 % середньої заробітної плати працівника для даної місцевості щомісячно, починаючи стягнення від дня пред'явлення позову до суду та протягом всього часу проживання з дитиною - інвалідом та опікування нею та стягнути витрати понесені позивачкою судові витрати, допустити негайне виконання рішення суду. Так, 02 листопада 2015 року позивачка надала на адресу суду доповнення до позовних вимог та просила стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісяця, починаючи з дня пред'явлення позову; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн., щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову, зобов'язати [PERSON] брати участь у додаткових витратах на утримання сина , що спричинені особливими обставинами (хворобою дитини) для проведення двох курсів на рік медикаментозного лікування, загальною вартістю 4 800 грн., стягнути судові витрати, а саме витрати на правову допомогу та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення суми платежу за один місяць. В судовому засіданні позивачка та її представник уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, але надав заяву, в якій прохав проводити судовий розгляд у його відсутність. В судовому засідання представник відповідача [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю - [PERSON] уточнені позовні вимоги визнав частково, не заперечуючи сам обов'язок відповідача щодо сплати аліментів, вказував про необхідність стягнення аліментів у частковому виразі, оскільки останній є безробітним і не отримує доходів. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Так, судом встановлено факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб 30 вересня 1995 року у міському Палаці шлюбів м. Полтави, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 30 вересня 1995 року, серія [NUMBER] ( а.с.9). Від даного шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO] ( а.с.8). Поряд з цим, судом встановлено, що [PERSON], [INFO], який мешкає у [ADDRESS], є інвалідом з дитинства з 2005 року, що підтверджується довідкою від 02.03.2007 року Полтавського обласного психоневрологічного диспансеру ( а.с.16). Поряд з цим, судом встановлено, що дитина - інвалід - [PERSON], [INFO], проживає разом з матір'ю [PERSON] у [ADDRESS] ( а.с. 10). В судовому засіданні позивачкою вказувалось, про те, що фактично з відповідачем вони проживають окремо та шлюбно - сімейні стосунки припинили, але при цьому між ними не було досягнуто вирішення питання щодо матеріального утримання та виховання дитини - інваліда, що стало підставою для останньої звернення до суду з вказаним позовом. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В ході судового розгляду справи, представником відповідача [PERSON] фактично не заперечувалась встановлені вище судом факти та відповідні їм правовідносини, при цьому, стороною відповідача не заперечувався і факт наявності обов'язку відповідача, як батька, утримувати дитину - інваліда шляхом сплати аліментів. Статтею 181 Сімейного кодексу України визначено, що в разі відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той з подружжя, з ким вона проживає, має право звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів. В судовому засіданні позивачкою вказувалось про те, що дитина - інвалід фактично перебуває на її утриманні, вона отримує державну соціальну допомогу на дитину - інваліда, але її недостатньо для належного, необхідного та достатнього забезпечення і утримання неповнолітнього сина дитини - інваліда. Вказане підтверджується матеріалами справи, а саме: довідкою Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтави ради від 11 червня 2015 року № 04-749, з якої вбачається, що [PERSON], яка зареєстрована у [INFO], перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення виконкому Ленінської районної у м. Полтави ради та одержує державну соціальну допомогу на дитину - інваліда [PERSON], [INFO]. Пенсія складає 949,00 грн., надбавка на догляд становить 358 грн. 30 грн. ( а.с.11). При цьому, в ході судового розгляду справи позивачкою вказувалось про те, що з 01.09.2015 року дитина - [PERSON] навчається у ПТУ для здобуття професії квіткаря - озеленювача, що на думку останньої потребує додаткових витрат. Поряд з цим, в ході судового розгляду справи стороною відповідача, сам факт обов'язку утримувати дитину шляхом сплати аліментів не заперечувався, але позовні вимоги не визнавались останніми з підстав їх розміру, в свою чергу представником відповідача наполягалось на стягненні аліментів в частці від доходу відповідача. Посилаючись на те, що 06 серпня 2015 року відповідач зареєструвався, як фізична особа - підприємець та займається роздрібною торгівлею товарами, на теперішній час відповідач позбавлений можливості визначити розмір своїх доходів, оскільки останній є фізичною особою - підприємцем та є платником єдиного податку, декларація про доходи подається підприємцем за календарний рік, тому заявлений позивачкою розмір аліментів вважав таким, що не відповідає розміру отриманого ним доходу та заявленим позивачкою вимогам. Вказані твердження по своїй природі суд визнає неспроможними, оскільки вони є такими, що спростовуються обставинами, встановленими судом в ході розгляду даної справи. Так, судом встановлено, що згідно відповіді від 03.12.2015 року № 1632/04-08 Диканського районного центру зайнятості, вбачається, що [PERSON], який проживає [ADDRESS], був зареєстрований, як безробітний в Диканському РЦЗ з 21 квітня 2015 року по 06 серпня 2015 року. Дохід [PERSON] з 21 квітня 2015 року по 06 серпня 2015 року становив: за квітень 2015 року у сумі 278,61 грн.; травень 2015 року - 2 878,95 грн.; червень 2015 року - 2956,60 грн.; за липень 2015 року становив - 2987,04 грн.; серпень 2015 року - 18 077,89 грн., всього за період перебування на обліку в центрі зайнятості [PERSON] отримано кошти в розмірі 27 179,09 грн.. При цьому, в ході судового розгляду справи стороною відповідача, як відповідачем так і його представником, дану інформацію не було повідомлено суду, та, крім того, в ході судового розгляду справи останніми її так і не було спростовано та при цьому не було надано суду належних та допустимих доказів, як на підтвердження своїх заперечень так і на спростування даних обставин щодо отримання відповідачем значних доходів. Частиною 1 ст. 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 статті 184 СК України передбачено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Частиною 1 статті 182 Сімейного кодексу України визначаючи розмір аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Зважаючи на вище вказані обставини та факти, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] являється батьком неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], він зобов'язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, як встановлено судом та не заперечувалось сторонами по справі, відповідач не має на утриманні інших дітей чи інших непрацездатних осіб. Таким чином, з огляду на фактичні обставини справи та норми закону, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині стягнення аліментів на утримання сина - інваліда в твердій грошовій сумі у відповідності до мінливого характеру доходу, який отримує відповідач. Статтею 88 СК України визначено права і обов'язки подружжя щодо утримання одне одного, в разі невиконання цього обов'язку, якщо один з подружжя, в тому числі працездатний, що проживає з дитиною - інвалідом, яка не може обходитись без постійного стороннього догляду, й опікується нею та потребує матеріальної допомоги, має право звернутися до суду і вимагати надання утримання ( аліментів) від іншого з подружжя. Пунктом 1 частини 2 ст. 88 СК України визначено, що право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною - інвалідом та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. В судовому засіданні позивачкою вказувалось про те, оскільки вона здійснює догляд за дитиною - інвалідом, остання не має можливості працювати та отримувати самостійний дохід, а надбавка на догляд за дитиною - інвалідом у розмірі 358,30 грн., яку остання отримує, є недостатню для належного та необхідного забезпечення її існування, тому остання просила суд стягнути з відповідача на її утримання аліменти у твердій грошовій сумі 500 грн.. Так, наведені вище фактичні обставини справи та встановлені судом факти, свідчать про те, що позивачка [PERSON] проживає разом з дитиною - інвалідом та відповідно, яка перебуває на її утриманні, в зв'язку з чим, остання не має можливості отримувати самостійний заробіток у відповідності до вимог ст. 88 СК України, є такою, що потребує утримання аліментів у розмірі заявленому нею у твердій грошовій сумі у сумі 500 грн., сума яких є співмірною з характером та розміром доходу відповідача, та є такою, що не погіршує матеріальний стан відповідача. Крім того, відповідно до п. 1 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів, але не більше ніж за один місяць. Поряд з цим, позивачкою та її представником вказувалось про те, що у відповідності до ст. 185 СК України та п .18 Постанови Пленуму ВСС України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ, щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», визначено, що участь в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (хворобою, каліцтвом, тощо) приймають лише батьки. Фактично зазначені та передбачувані витрати, визначаються у твердій грошовій сумі. Проведення курсів лікування дитини - інваліда ІІ групи на рік є передбачуваним та стосується додаткових витрат на їх проведення в загальній сумі 4800 грн.. Вказані вимоги позивачки щодо зобов'язання відповідача [PERSON] брати участь у додаткових витратах на утримання сина, що спричинені особливими обставинами ( хвороба дитини) для проведення двох курсів на рік медикаментозного лікування, загальною вартістю у розмірі 4 800 грн., є по своїй природі безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачкою не надано в обґрунтування заявлених вимог належних та допустимих доказів на предмет підтвердження розміру даних витрат, ухилення відповідача від участі у даних додаткових витратах, що стосується неповнолітньої дитини. При цьому, позивачкою не надано доказів, що такі курси медикаментозного лікування протягом періоду, який є предметом розгляду даного позову, мали місце, або що є необхідними в майбутньому з чітким визначенням періодичності такого лікування, його місця, виду, переліку лікувальних засобів та методів та їх вартості відповідно, що слугувало б підставою та правом, у відповідності до ст. 11 ЦПК України - для звернення позивачки з даними вимогами за захистом порушеного права. Спосіб захисту порушеного права у майбутньому шляхом зобов'язання особи вчинити певні дії, без встановлення: періодичності такого лікування, його виду, місця, з зазначенням лікувальних засобів, методів, препаратів та їх вартості, самого факту порушення даною особою такого права, а також безпосередньо факту понесення особою таких додаткових витрат та їх розміру на утримання дитини - інваліда - є неприпустимим. З огляду на фактичні обставини справи суд приходить до висновку, що дані вимоги позивачки є недоведеними, що відповідно свідчить про їх безпідставність та передчасність. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник також просили стягнути з відповідача витрати на надання правової допомоги позивачу у розмірі 1 200 грн. з наступного розрахунку: - експертиза правовідносин у справі та консультація - 1 година х 50 грн. = 50 грн.; - підготовка позовної заяви та процесуальних документів до суду - 5 годин х 150 грн. = 750 грн.; - представництво інтересів замовника в суді, із врахуванням часу явки до суду - 5 годин; - кількість судових засідань - 7 (31.07.2015року, 15.10.2015 року, 02.11.2015 року, 23.11.2015 року, 14.12.2015 року, 15.01.2016 року) 11 годин = 1200 грн.. Так, в своїй заяві [PERSON] вказувала, що нею була укладена угода про надання юридичних послуг № 2 від 20.06.2015 року з ФОП [PERSON], за якою надавач послуг - ФОП [PERSON] надає комплекс юридичних послуг, пов'язаних з розглядом цивільної справи в Ленінському районному суді м. Полтави щодо стягнення аліментів. При цьому, даною угодою було визначено обсяг та вартість наданих послуг, у розмірі 1 200 грн.. На підтвердження вказаних вище обставин позивачкою було надано квитанцію № 2/15 від 20.06.2015 року про сплату коштів у розмірі 1200 грн. - надавачу послуг ФОП [PERSON]. При цьому, судом встановлено, що інтереси позивачки [PERSON] в ході розгляду цивільної справи представляв [PERSON], який діяв на підставі довіреності від 22 червня 2015 року, укладеної на підставі попередньої домовленості ФОП [PERSON] та [PERSON] з [PERSON], яка була посвідчена Начальником КП «ЖЕО №2» ( а.с.53). Так, статтею 79 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати є складовою судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат , пов'язаних з розглядом судової справи належить: 1)витрати на судовий збір; 2) витрати на правову допомогу; 3)витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4)витрати, пов'язані з залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведеннях судових експертиз; 5)витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витати пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Так, частиною 1 статті 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». У відповідності до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи у суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таки чином, з огляду на наведені вище обставини вбачається, що договір про надання правової допомоги позивачкою [PERSON] був укладений з ФОП [PERSON], якій позивачкою сплачувались кошти у розмірі 1 200 грн. згідно наданої квитанції. При цьому, інтереси позивачки [PERSON] в ході розгляду даної цивільної справи представлялись на підставі довіреності [PERSON], який працює найманим працівником у ФОП [PERSON]. Будь-яких належних та допустимих доказів про те, що [PERSON] та [PERSON] є фахівцями у галузі права - суду надано не було. Слід вказати, що законодавцем визначено, що склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають, встановленим вимогам. Так, до складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником ( а не будь-ким) витрати. В постанові від 01.10.2002 року по справі 3 30/63 ВС України звернуто увагу, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Стягнення ж суми в рахунок майбутньої їх оплати у вигляді судових витрат чинним законодавством не передбачено. Законодавцем визначено, що витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Самі лише докази укладення угоди про надання правової дпомооги і її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат, якщо адвокатом в судових засіданнях участі не брав. Таким чином, з огляду на наведені вище фактичні обставини справи та норми ст. 84 ЦПК України, які мають спеціальних характер, судом встановлено, що договір про правову допомогу позивачкою було укладено з ФОП [PERSON], яка не являється фахівцем у галузі права при цьому, яка інтересів позивачки у ході розгляду даної справи фактично не представляла, інтереси останньої представлялись безпосередньо [PERSON], що свідчить про те, що вимоги позивачки про відшкодування судових витрат є безпідставними та необґрунтованими по своїй природі, які прямо суперечать положенням ст. 84 ЦПК України. У відповідності до норм ст. 88 ЦПК України, судовий збір, підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Таким чином, з огляду на вказані норми законодавства, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у відповідності до визначених ставок за позовні вимоги у відповідності до обсягу задоволених вимог [PERSON], які діяли на момент звернення останньої з цивільним позовом у розмірі 243,60 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial