Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 23/100 частин житлового будинку [ADDRESS] належать їй на праві власності. За даною адресою вона проживає та має зареєстроване місце проживання, а також там зареєстровані відповідач та її неповнолітні онуки: [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2005 року народження. Відповідач у квартирі не проживає без поважних причин з 2013 року, забрав всі особисті речі та ніяких дій, які б свідчили про його ставлення до квартири як до свого постійного місця проживання, не вчиняє, комунальні послуги не оплачує. Місце його перебування їй невідоме та з його слів перед виїздом він повідомив, що їде на заробітки, але конкретної адреси не назвав. Ніякої домовленості між нею та відповідачем не було. Тому на підставі ст. 405 ЦК України позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, обгрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами, та пояснила, що квартира є невеликою, складається із двох жилих кімнат, одна із яких є прохідною, фактично в квартирі проживає вона та її мати похилого віку, ніяких перешкод відповідачу для проживання не було, але вона заперечує проти проживання в будинку відповідача, який є її сином, а також вказала на те, що ключів від замків дверей йому не дасть, із дому він свої власні речі всі забрав. Одного разу трапився випадок, коли відповідач побив її. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали. Відповідач пояснив, що він не проживає за місцем реєстрації з 2013 року у зв`язку з тим, що мати його вигнала з квартири, після чого він мав намір примиритися з нею, але вона змінила замки на до входу в подвір`я та не впускає його до будинку, не бажаючи спілкуватися з ним. Складні сімейні обставини були причиною, що змусили його залишити зареєстроване місце проживання, де він виріс. У даній квартирі він проживав із своєю колишньою дружиною [PERSON] та їхніми дітьми. На теперішній час у нього інша сім`я, в якій нещодавно народилася малолітня дитина. Іншого житла, де б можна було зареєструвати місце проживання, в нього немає. Представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позову, вказав на те, що перешкодою в проживанні відповідача за місцем реєстрації були очевидні конфліктні відносини з позивачем, яка заперечує його проживання будинку та чинить йому перешкоди в користуванні ним, відмовляється надати йому ключі від замінених замків для доступу до будинку. Відповідач планував побудувати за цією ж адресою інший житловий будинок, для якого залив фундамент. До будинку провів воду та в ньому є його особисті речі, а також у гаражі, проте доступу до них не має. Позивач зареєструвала своє право власності лише в 2019 році. Проживання відповідача в квартирі за місцем реєстрації ускладнюється невеликою житловою площею. Отже, існують наведені об`єктивні причини, у зв`язку з якими він не може проживати в квартирі. Третя особа в судовому засіданні підтримала вимоги позову та пояснила, що вона є колишньою дружиною відповідача, який не проживає в квартирі понад 6 років, з якої він виїхав добровільно, забравши із собою всі свої речі, до матері не приходить і не спілкується з нею. Також підтвердила пояснення позивача стосовно того, що відповідач побив свою матір. Вона має добрі стосунки зі своєю свекрухою. Із квартири в житловому будинку [ADDRESS] вона виїхала разом із своїм колишнім чоловіком понад 6 років тому та біля півтора року вони проживали на квартирі разом, після чого між ними були припинені шлюбні відносини та він виїхав із цієї кватири. Відповідач не підтримував відносин із своєю матір`ю зі своєї власної волі. Йому ніхто не перешкоджає приходити до матері за місцем її проживання, але він сам не виявляв такого бажання. Ніяких конфліктних відносин між позивачем та відповідачем не виникало. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, третьої особи та показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.\- Судом встановлено, що позивач та відповідач перебувають у родинних відносинах, так як позивач є матір`ю відповідача, а третя особа є колишньою дружиною відповідача. 23/100 частин житлового будинку [ADDRESS] належать позивачу на праві власності згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.04.2019 року (а. с. 4). Згідно копії довідки КП «ВЖРЕП № 5» Житомирської міської ради № 1135 від 14.05.2019 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані позивач, відповідач, третя особа та двоє онуків позивача [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2005 року народження (а. с. 5, 13, 14). За цією ж адресою зареєстрована малолітня дитина відповідача [PERSON] , [INFO] відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради від 15.03.2019 року (а. с. 43, 44) Із копій актів комісії КП «ВЖРЕП № 5» від 22.07.2015 року та від 16.02.2019 року вбачається, що зі слів сусідів відповідач не проживає за місцем реєстрації з 2013 року (а. с. 6, 7). Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , який є батьком відповідача, та [PERSON] , який проживає по-сусідству з позивачем, надали аналогічні показання про те, що їм відомо про конфліктні відносини між сторонами, через які відповідач близько 5 - 6 років не проживає за місцем реєстрації. Зі слів відповідача їм відомо, що його мати вигнала з квартири, де він проживав за адресою: [ADDRESS] , а також не впускає його на подвір`я, змінивши замки. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також визначено у статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 та 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За положеннями\~ст.\~47\~Конституції України та ч.\~4\~ст.\~9\~ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, зокрема за рішенням суду. Відповідно до\~п. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини\~під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме\~існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У п. 36 рішення від 18.11.2004 року в справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року, пункт 63). У п. 44 рішення від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до ч. 2 ст. 78, ч. ч. 1,\~6\~ст. 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із пояснень учасників справи та представника відповідача суд встановив, що належна на праві власності позивачу частина будинку складається із двох житлових кімнат, одна з яких є прохідною, що не забезпечує можливості проживання в цьому помешанні всіх зареєстрованих у ньому осіб, які при тому не є членами однієї сім`ї після розірвання шлюбу між відповідачем та третьою особою у 2015 році, що слідує з копії паспорта [PERSON] (а. с. 11, 12). Відповідач був зареєстрований у спірному житлі 21.03.2001 року згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Житомирській області від 29.05.2019 року (а. с. 18). Аналіз досліджених судом доказів та встановлених обставин дає можливість зробити висновок про те, що фактичне непроживання відповідача з 2013 року за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] було обумовлене виникненням між ним та позивачем конфліктних відносин, які тривають і до теперішнього часу. Відповідач не має ключів від змінених замків для вільного доступу до будинку, про що повідомлено стороною відповідача та підтвердила позивач. Таким чином, наведені обставини щодо відсутності відповідача у спірній квартирі суд вважає поважними причинами не проживання за місцем реєстрації, враховуючи тривалість часу, протягом якого відповідач знаходиться зареєстрованим у спірному житловому приміщенні, відсутність у нього іншого житла, а також те, що не проживаючи за місцем реєстрації, він не втратив інтересу до даного житла та ставиться до нього як до свого постійного місця проживання. Тому, на переконання суду, позов не ґрунтується на вимогах закону та не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed