Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

У червні 2017 року до суду із позовом звернулася [PERSON], відповідно до вимог якого просить скасувати наказ по Дмитрівському навчально-виховному комплексу №82 від 17 грудня 2015 року про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани. В обґрунтування позову посилається на обставини, що у період з 01.09.2004 року по 29.12.2015 року вона працювала на посаді прибиральника службових приміщень Дмитрівського НВК та на протязі вказаного періоду на неї не було накладено жодного дисциплінарного стягнення. Відповідно до наказу директора Дмитрівського НВК №82 від 17 грудня 2015 року, що ґрунтувався на даних, викладених у актах від 04.12.2015 року та 08.12.2015 року, про нібито неякісне прибирання нею відведених площ, вона була притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Зазначає, що оспорюваний наказ не був їй вручений особисто та не скеровувався у її адресу поштовим відправленням. У подальшому, на її інформаційний запит від 03 березня 2017 року, нею 14 березня 2017 року отримано належним чином завірену копію наказу №82. Наказ №82 від 17.12.2015 року вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідно до п.п.1,4 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. У даному ж випадку, а ні директор школи, а ні інші посадові особи, всупереч наведеним вимогам закону, перед накладенням дисциплінарного стягнення, не зажадали від неї пояснень стосовно невиконання обовязків. Також вказує, що дисциплінарного стягнення накладено на підставі актів від 04.12.2015 року та від 08.12.2015 року, які, на її думку є нікчемними, оскільки в них не зазначено номерів документів. Також, в акті від 04.12.15 року зазначено, що такий складено на групу осіб - п'ятьох прибиральниць і в ньому не конкретизується, яке дисциплінарне порушення допустила саме вона. Зокрема, в акті констатовано, що всі прибиральниці школи ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]) неякісно прибирають відведені їм площі, що не відповідає вимогам санітарії. Окрім цього, оскільки актом від 08.12.2015 року не деталізовано, які саме приміщення у школі не прибрані, такий не несе жодної інформації щодо дій позивача. Тобто, як вказує позивач, зазначеними актами не констатовано фактів порушення нею трудової дисципліни і не зазначено, порушення яких саме пунктів посадової інструкції нею допущено, від так дані акти не можуть бути підставою для накладення на неї дисциплінарного стягнення. Також, обґрунтовуючи вимоги [PERSON] зазначає, що вона пропрацювала в Дмитрівському НВК більше 10 років, на протязі яких не мала жодного дисциплінарного стягнення, а фіксування проступків, якщо такі навіть і були, нікчемними актами на групу осіб, не має жодних ознак систематичності по відношенню до неї та не свідчить про порушення нею обов'язків працівника, визначених ст.139 КЗпП України. Із посиланням на норми матеріального та процесуального права, просить оспорюваний наказ №82 скасувати. У судовому засіданні позивач та її повноважний представник вимоги підтримали та в обґрунтування таких було озвучено пояснення, аналогічно зазначеним у заяві (а.с.1-2). Крім цього [PERSON] наголосила, що позовну заяву про поновлення її на роботі, яка була подана до суду у лютому 2016 року, вона підписала не читаючи. У подальшому, під час розгляду судом її вимог про поновлення на роботі, вона у судових засіданнях була присутня, однак судом наказ №82 не досліджувався та не аналізувався, а із рішенням суду стосовно вирішення її вимог не знайома. Також, хоча вона і була присутньою у суді апеляційної інстанції під час перегляду рішення Радехівського районного суду, як результату її позову, із рішенням апеляційного суду вона не знайома. До Дмитрівського НВК із вимогою про надання їй оспорюваного наказу, вона не зверталася, бо не знала про існування такого. Позивач та її представник просять позов задоволити. Представник відповідача позовні вимоги заперечив та, озвучивши позицію у судовому засіданні, надав для долучення до матеріалів справи обґрунтування, викладені ним у письмовому вигляді (а.с.24-25). Окрім цього зазначив, що про існування наказу №82 по Дмитрівському НВК [PERSON] знала, оскільки обставини, викладені у такому, неодноразово обговорювалися у засіданнях судами першої та апеляційної інстанцій, у яких позивачка була присутня особисто. Також, надати пояснення у 2015 році при вирішенні питання про притягнення особи до дисциплінарної відповідальності, [PERSON] відмовилася. Із посиланням на судову практику, просить суд, застосувавши наслідки спливу строку позовної давності, у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення позивача та її представника, а також заперечення представника відповідача, дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, судом встановлено, що відповідно до обставин, викладених у наказі №82 від 17 грудня 2015 року по Дмитрівському НВК, [PERSON] оголошено догану за систематичне невиконання обовязків, порушення розпорядження директора НВК від 27.11.2015 року (а.с.12), а підставою для прийняття такого рішення, слугували акти від 04 та 08 грудня 2015 року (а.с.15-16,26,28). 04.12.2015 року комісією в складі директора школи [PERSON], відповідального за збереження життя й здоров'я учнів, ТБ під час начально-виховного процесу [PERSON], членів профспілкового комітету [PERSON], [PERSON], [PERSON] та завгоспа [PERSON] було складено акт про те, що під час перевірки стану прибирання класних приміщень виявлено, що коридор біля їдальні неякісно прибраний (відповідальна [PERSON] згідно списку), сходова клітка між першим поверхом і фізичним кабінетом, у фойє не прибрано сміття з під батареї ( [PERSON]І.), всі туалети не прибрані (прибирання їх закріплено згідно списку за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], у майстерні підвіконники і станки з шаром пилу та павутиння ( [PERSON]І.), а також не прибраний зал їдальні, не помиті плафони (не вказано на чиїй саме ділянці роботи). Коврики, які використовувалися під час посвяти пам'ятної дошки були не прибрані та залишені біля входу (на кого саме ця відповідальність покладена судом не встановлено). Комісією встановлено, що усі прибиральниці, в тому числі і позивач по справі [PERSON] неякісно прибирають відведені їм площі, що не відповідає вимогам санітарії (а.с.15). Від підпису в акті про ознайомлення із його змістом, [PERSON] відмовилася (а.с.26 зворот). Згідно даних, відображених у акті від 04.12.2015 року, комісія із працівників Дмитрівського НВК засвідчили, що прибиральниці були ознайомленні із змістом акту від 04.12.2015 року про неякісне прибирання відведених їм площ, однак [PERSON] відмовилася від підпису в акті і від пояснень (а.с.27). Також, із акту від 08.12.2015 року, складеного за участі працівників Дмитрівського НВК та батьків вбачається, що таким засвідчено, що школа не прибрана, в школі склоки і неспокійна обстановка через дії прибиральниць [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON], які не виконують свої обов'язки (а.с.16). Від підпису в акті про ознайомлення із його змістом, [PERSON] відмовилася (а.с.28 зворот). У подальшому, наказ №82 «Про дисциплінарне стягнення» у сукупності із іншими обставинами, слугував підставою для винесення директором Дмитрівського НВК 29.12.2015 року наказу №44 про звільнення [PERSON] з посади прибиральниці за систематичне невиконання покладених на неї обовязків (а.с.54). Не погодившись із прийнятим наказом №44, [PERSON] 02.02.2016 року звернулася до суду із позовом про поновлення її на роботі та, окрім іншого, посилалася і наказ по Дмитрівському НВК від 17.12.2015 року №82 (а.с.51-53). Аналізуючи та обґрунтовуючи підстави для скасування оскаржуваного наказу та поновлення [PERSON] на роботі, Радехівський районний суд Львівської області у своєму рішенні від 23.05.2016 року робив посилання на наказ №82 та на підстави його винесення (а.с.34-38). У подальшому зазначене рішення суду першої інстанції у справі №451/123/16 було предметом перегляду Апеляційним судом Львівської області, який піддав аналізу, окрім іншого, як зміст наказу №82 від 17.12.2015 року, так і підстави його прийняття (а.с.40-43). У матеріалах справи відсутні дані про відібрання уповноваженими особами Дмитрівського НВК у [PERSON] пояснень до застосування щодо неї дисциплінарного стягнення, від так суд робить висновок, що в супереч вимогам ч.1 ст.149 КЗпПУ, такі в особи не відбиралися. Відповідно до вимог ст.ст.257,258 Цивільного кодексу України, встановлена загальна позовна давність тривалістю в три роки. Для окремих видів вимог може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена чи більш тривала порівняно із загальною. Позовна давність, установлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Згідно положень ч.1 ст.233 КЗпПУ працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У розумінні вимог ст.267 ЦПК України, наслідки спливу позовної давності, тобто позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З цього приводу правові позиції містяться у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року (справа №6-2469цс16). Зокрема Верховний Суд України зазначив, що Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Доводи позивача та її представника, що [PERSON] не знала і не могла знати про наявність оспорюваного наказу не заслуговують уваги та в повній мірі спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, аналіз яких судом наведено вище. Враховуючи зазначені обставини, а також те, що позивачем пропущено строк позовної давності визначений ст.357 ЦК України, поважності причин пропуску такого строку позивачем не наведено, відповідач просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності (а.с.24-25), суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, у зв'язку із пропуском строку позовної давності. Згідно із ст.88 ЦПК України, у разі відмови судом у задоволенні позовних вимог, позивачеві не підлягають до присудження понесені ним судові витрати при подачі позову до суду.

Outcome: dismissed