Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

у червні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила: визнати недійсним договір дарування квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 1 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. за реєстровим номером 434; скасувати право власності [PERSON] на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; відновити становище, яке існувало до порушення; визначити частку відповідача [PERSON] у розмірі однієї другої частини у праві спільної сумісної власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; припинити дії [PERSON] та [PERSON] по зловживанню правом реєстрації за місцем проживання або перебування [PERSON] , шляхом встановлення заборони реєстрації за місцем проживання або перебування малолітніх або неповнолітніх дітей за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено про те, що ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року визначено частку майна боржника [PERSON] у розмірі однієї другої частини у спільному з [PERSON] майні, яким є квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Будучи обізнаною про розгляд Солом`янським районним судом м. Києва клопотання приватного виконавця про визначення частки майна боржника [PERSON] та будучи залученою до судового розгляду, 1 березня 2019 року [PERSON] укладено договір дарування квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зі своєю матір`ю [PERSON] . Позивач стверджує, що оскільки [PERSON] та [PERSON] були належним чином повідомлені Солом`янським районним судом м. Києва про розгляд подання приватного виконавця про визначення частки майна боржника у спільному майні, що вбачається з ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року, відтак, на думку позивача, укладення оспорюваного договору дарування було вчинено з метою ухилення боржника [PERSON] від виконання рішення суду про стягнення з останнього грошових коштів, з шляхом неможливості звернення стягнення на належне йому майно. Таким чином, позивач на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України просить визнати недійсним договір дарування квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 1 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. за реєстровим номером 434. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі. (а.с. 34) Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року прийнято відмову [PERSON] від позову в частині припинення дій [PERSON] та [PERSON] по зловживанню правом реєстрації за місцем проживання або перебування [PERSON] , шляхом встановлення заборони реєстрації за місцем проживання або перебування малолітніх або неповнолітніх дітей за адресою: [ADDRESS] , у вказаній частині закрито провадження. (а.с. 80) Крім того, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року, занесеною до протоколу судового засідання, прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] про визнання права власності на квартиру, до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] (а.с. 50) У поданому зустрічному позові [PERSON] просить визнати за нею право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що у зв`язку із погіршенням відносини між [PERSON] та [PERSON] , з метою забезпечення своєї доньки [PERSON] з онукою окремим від [PERSON] житлом, надала у позику своїй доньці [PERSON] грошові кошти на придбання вказаної вище квартири, що стверджується відповідною розпискою, однак у подальшому внаслідок неможливості повернути позику, [PERSON] подарувала зазначену квартиру на користь матері [PERSON] . Відзивів на позов від відповідачів до суду не надходило. Від відповідача [PERSON] до суду 26 червня 2020 року надійшла заява про визнання позову. (а.с. 206) У судове засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його та позивача відсутність. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність заявлених [PERSON] позовних вимог. Зустрічний позов просив задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд надходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року, постановленим у цивільній справі № 760/7570/16-ц, задоволено частково позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1 141458,17 грн. заборгованості та 6890 грн. судового збору. Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В. від 09.01.2018 р. відкрито виконавче провадження ВП № 55495094 на підставі виконавчого документу № 760/7570/16-ц, виданого 11.12.2017 р. Солом`янським районним судом м. Києва, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 1 141 458,17 грн. У вересні 2018 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Д.В. звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з поданням про визначення частки майна [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , у розмірі однієї другої частки. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року вказане подання задоволено, визначено частку майна боржника [PERSON] у спільному майні, а саме - в квартирі [ADDRESS] , як одну другу. В подальшому постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року скасовано ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року, а подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В. про визначення частки майна боржника залишено без задоволення. 1 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. за реєстровим номером 434, відповідно до умов якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар квартиру [ADDRESS] . 1 березня 2019 року проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , індексний номер 45764941, що стверджується даними витягу від 05.04.2019 року № 162492353. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що оскільки [PERSON] та [PERSON] були належним чином повідомлені Солом`янським районним судом м. Києва про розгляд подання приватного виконавця про визначення частки майна боржника у спільному майні, що вбачається з ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року, відтак, на думку позивача, укладення оспорюваного договору дарування було вчинено з метою ухилення боржника [PERSON] від виконання рішення суду про стягнення з останнього грошових коштів, з шляхом неможливості звернення стягнення на належне йому майно. Відтак, наявні передбачені ст.ст. 203 ч. 1, 215 ч. 1 ЦК України підстави для визнання судом недійсним договору дарування квартири. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України). Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. Зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши при цьому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. У даному конкретному випадку, судом встановлено, що [PERSON] не була стороною спору про стягнення заборгованості за договором позики за позовом [PERSON] до [PERSON] , що перебувала в провадженні Солом`янського районного суду м. Києва. Так само, [PERSON] не є боржником у виконавчому провадженні № 55495094, відкритому 9 січня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Ляпіним Д.В. Обставини, на які посилається позивач, а саме: факт належного повідомлення та обізнаності [PERSON] про розгляд Солом`янським районним судом м. Києва подання приватного виконавця про визначення частки майна боржника у спільному майні, та свідомого укладення оспорюваного договору дарування з метою ухилення боржника [PERSON] від виконання рішення суду про стягнення з останнього грошових коштів, спростовуються висновками Київського апеляційного суду, викладеними у постанові від 29 січня 2020 року. Так, згідно змісту вказаної постанови судом апеляційної інстанції встановлено, що [PERSON] була залучена до участі у справі за поданням приватного виконавця ухвалою від 23 січня 2019 року, занесеною до протоколу судового засідання. [PERSON] була викликана в судове засідання судовою повісткою, що була направлена за адресою: [ADDRESS] . Зазначена судова повістка повернулась на адресу суду без вручення адресату з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку для зберігання». З 11.10.2017 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З огляду на вказані обставини, судом апеляційної інстанції зроблено висновок про те, що суд першої інстанції не вжив заходів для належного повідомлення [PERSON] про розгляд питання про визначення частки майна боржника. Саме з вказаної підстави, Київським апеляційним судом скасовано ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року. Слід зазначити, що позивачем не надано в розпорядження суду будь-яких інших доказів, окрім копії ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року, які б стверджували факт обізнаності [PERSON] про розгляд судом питання щодо визначення частки боржника [PERSON] у нерухомому майні, яким є квартира [ADDRESS] . Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи докази у їх сукупності, суд зазначає, що матеріали цивільної справи не містять належних та допустимих доказів на обґрунтування тих обставин, що при укладенні оспорюваного договору дарування відповідачі [PERSON] та [PERSON] діяли недобросовісно та нерозумно, відповідач [PERSON] мала намір, реалізуючи власні повноваження, завдати шкоди іншій особі, зокрема, стягувачу [PERSON] , свідомо безоплатно відчуживши вартісне майно, за рахунок якого могло бути виконане боргове зобов`язання відповідача [PERSON] перед кредитором [PERSON] . За вказаних вище обставин, суд надходить до висновку про відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання недійсним договору дарування квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідченого 1 березня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю. за реєстровим номером 434. Відтак, у задоволенні первісного позову [PERSON] слід відмовити. При цьому, суд не приймає визнання первісного позову відповідачем [PERSON] , оскільки таке визнання суперечить закону. Також, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки 1 березня 2019 року проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказану вище квартиру, індексний номер 45764941, що стверджується даними витягу від 05.04.2019 року № 162492353, яка на час розгляду справи судом не скасована та є чинною, а тому відсутні будь-які правові підстави для визнання за [PERSON] права власності.

Outcome: dismissed