Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача заробітну плату за період з 01.04.2016 р. по 13.04.2016 р. в сумі 4 781,17 грн., а також середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 14.04.2016 р. по 07.06.2017р. у розмірі 41 600,65 грн. посилаючись на те, що при звільненні з посади відповідачем йому не було не виплачено заробітну плату за період з 01.11.2015 р. по 13.04.2016 р. в сумі 18 877,88 грн., внаслідок відсутності грошових коштів. 03.07.2017 р. від позивача надійшла заява, про зменшення розміру заборгованості на суму 18 843,5 грн., оскільки відповідач здійснив перерахування заробітної плати на суму 4 781,17 грн., тому просить стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 22 757, 44 грн. В судове засідання позивач не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав та просив його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, місце судового засідання був належним чином повідомленим, про причини неявки суд не повідомив, тому суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач перебував з 14.04.2003 р. по 13.04.2016 р. у трудових відносинах з Державним підприємством «Науково - дослідний та проектно - вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс»та був звільнений з роботи за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу № 45-к від 11.04.2016 р., позивач займав посаду юрисконсульта юридичного відділу (а.с.7). В день звільнення з роботи позивачу не виплачено заробітну плату за період з 01.11.2015р. по 13.04.2016 р. в сумі 18 877,88 грн. внаслідок відсутності грошових коштів. Вважає такі дії відповідача незаконними. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як визначено, в частині 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Позивачу у день звільнення, в порушення ч. 1 ст. 116 КЗпП України, не здійснено остаточного розрахунку по виплаті заробітної плати, як і станом на день пред'явлення позову до суду. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-64цс13, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. За приписами частини 1 ст. 116, ст. 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні та розрахунок вихідної допомоги працівника при звільненні здійснюється відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». З урахуванням того, що відповідачем не проведено з позивачем повного розрахунку у день звільнення, то, відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за період з 14.04.2016 р. по 30.11.2016 р., що становить суму у розмірі 22 757,44 грн. Конституційний Суд України в рішенні від 15.10.2013 у справі №1-13/2013 дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Таким чином з відповідача підлягають стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 22 757, 44 грн. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню в дохід держави сума судового збору, яку належало сплатити при поданні позовної заяви майнового характеру, а саме 1600 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved