Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у сумі 2378,44 грн., з яких: 470,46 грн. трьох відсотків річних та 1907,98 грн. інфляційних втрат. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07.10.2013 між сторонами було укладено договір позики. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за вказаним договором позики у розмірі 7108,00 грн. Рішенням суду від 22.03.2017 з відповідача стягнуто 400,88 грн. трьох відсотків річних та 3730,19 грн. інфляційних втрат за невиконання зобов`язань за договором позики. Проте, з моменту винесення рішення його виконання у добровільному та примусовому порядку не здійснено, у зв`язку з чим порушення прав позивача з боку відповідача триває весь цей час. У зв`язку з тим, що відповідач не повернула позивачу кошти вчасно вона зобов`язана сплатити три відсотки річних та інфляційні втрати за період з 14.01.2017 по 06.05.2019. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29.08.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання, призначене на 23.03.2020 на 09:50 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач відзиву на позов не надав, причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 07.10.2013 між сторонами було укладено договір у формі письмової розписки, відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] в борг 8540,00 грн., які остання зобов`язалась повернути. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06.02.2015 по цивільній справі №489/6762/14-ц (провадження №2/489/86/15) з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у сумі 7108,00 грн. та судові витрати у розмірі 202,75 грн. Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22.03.2017 з відповідача на користь позивача стягнуто 400,88 грн. трьох відсотків річних та 3790,19 грн. інфляційних, за невиконання зобов'язань за договором позики від 07.10.2013. Зі змісту рішення слідує, що стягнення заборгованості проводилось за період з 04.06.2016 по 13.01.2017. Також зі змісту вищевказаного рішення вбачається, що на рахунок позивача, в якості погашення присудженої суми боргу за судовим рішенням № 2/489/86/15 надійшли суми 287,90 грн. 04.08.2016 та 263,48 грн. - 09.12.2016. За такого, заборгованість відповідача за договором позики від 07.10.2013 становить 6556,62 грн. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з частиною третьою статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено що, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення. 16.05.2018 Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 686/21962/15-ц щодо можливості нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат на грошове зобов`язання, пов`язане із довготривалим невиконанням рішення суду, вважала за необхідне відступити від попередніх висновків Верховного Суду України щодо вказаних правовідносин та погодилась із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 щодо можливості застосування положень статті 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Велика Палата Верховного Суду вказала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Отже, відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06.02.2015 по цивільній справі №489/6762/14-ц, яке набрало законної сили. За такого, позивач обґрунтовано вимагає стягнення інфляційного нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання і трьох відсотків річних за період з 14.01.2017 по 06.05.2019. Проте, суд не погоджується з розрахунком трьох відсотків річних, наданим позивачем, оскільки під час його здійснення позивачем допущено помилку в обчисленні кількості днів прострочення. Так, згідно розрахунку позивача кількість днів прострочення за період з 14.01.2017 по 06.05.2019 становить 873. Проте, за вказаний період кількість днів за підрахунком суду становить 843. За такого, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, та вважає за необхідне стягнути з останнього зазначену заборгованість у розмірі 454,29 грн. (6556,62 грн. х 843 днів х 3 :100: 365). З приводу вимог позивача щодо стягнення з боржника інфляційних витрат суд враховує наступне. Згідно статті 1 Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, і норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. З урахуванням рівня інфляції за період з 14.01.2017 по 06.05.2019, суд погоджується з наданим позивачем розрахунком, оскільки останній здійснений з урахуванням визначених законодавством вимог, розмір цієї складової боргу становить 1907,98 грн. та підлягає стягненню з відповідача. Враховуючи, вищевикладене та те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики від 07.10.2013 у повному обсязі не виконала, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційний задоволеним позовним вимогам в розмірі 763,18 грн.

Outcome: partial