Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

У червні 2015 року позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував на те, що їй та її сину [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS], в якій зареєстровані її син, онука та колишня невістка - [PERSON]. Також вказувала на те, що 30.04.2014 року за рішенням суду шлюб між її сином та відповідачкою розірвано, а з березня 2014 року [PERSON] виїхала з належної їй та її сину квартири та теперішнє її місце проживання їй не відомо й відповідно з того часу у спірній квартирі не проживає, не приймає участі в її ремонті, утриманні, сплаті комунальних послуг. Крім того її реєстрація за зазначеною адресою чинить перешкоди у користуванні квартирою її власником, що виражається у труднощах при отриманні певних довідок, субсидій та компенсацій, а для вчинення окремих видів правочинів щодо нерухомого майна необхідна згода усіх зареєстрованих осіб. Також зазначала, що вартість комунальних послуг рахується з врахуванням особи, яка не проживає у квартирі, що покладає додаткові витрати на утримання майна й відповідно порушує її права. Посилаючись на вказане, з метою усунення перешкод в користуванні власністю, просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] також зобов'язати Державну міграційну службу Першотравневого РВ м. Чернівці УДМС України в Чернівецькій області зняти відповідачку з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В судове засідання позивач не з'явилась, хоча повідомлялась про час та місце розгляду справи, від її представника [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Представник третьої особи також направив до суду заяву про розгляд справи без його участі. Згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи шляхом розміщення відповідного оголошення в засобах масової інформації, про причини своєї неявки суд не повідомила та не подала відповідної заяви про відкладення розгляду справи. Так, відповідно до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної частково власності позивачу та [PERSON], частка позивача становить 2/3 вказаної квартири (а/с 5). Так, права власника жилого приміщення визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 ст. 391 цього ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що у зазначеній вище квартирі зареєстровані син позивача - [PERSON], внука - [PERSON] та невістка - [PERSON], що підтверджується довідкою ПП «Житлосервіс» від 16.05.2013 року (а/с 6). Реєстрація відповідача у належній позивачу та її сину квартирі на момент розгляду справи також підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Чернівецькій області (а/с 12). Відповідно до рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці 30.04.2014 року шлюб між сином позивача та відповідачкою було розірвано (а/с 7). Як убачається з акту ПП «Житлосервіс» №73 від 25.05.2015 року відповідач зареєстрована за адресою [ADDRESS] проте з березня 2014 року не проживає за вказаною адресою (а/с 8). Так, ст. 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. За змістом ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, необхідною умовою виникнення сервітутного права на користування житлом є спільне проживання членів сім'ї з власником житла та ведення спільного господарства. Разом з тим, як установлено судом, відповідач понад один рік відсутня за місцем своєї реєстрації та, й відповідно в матеріалах справи відсутні докази щодо поважності причин відсутності відповідача у спірному житловому приміщенні понад один рік. При цьому, ч. 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, при вирішенні спорів, пов'язаних із користуванням жилими приміщеннями в будинках і квартирах, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 6 розділу ІІІ ЖК України про користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Судом встановлено, що сімейні стосунки між сином позивача та відповідачем припинились внаслідок розірвання шлюбу, що підтверджується копією рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 30.04.2014 року. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Так, Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження власністю підлягає захисту, оскільки відповідач не є власником квартири або членом його сім'ї власника, безпідставно значиться зареєстрованою за адресою місцезнаходження належній позивачу та її сину квартирі, тим самим чинить їй перешкоди у користуванні власністю. Таким чином, права позивача як співвласника зазначеної вище квартири підлягають захисту шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок її відсутності у ньому без поважних причин, оскільки чинне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім ' ї. Крім того, відповідно до ст.ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Зняття з місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації місця проживання неповнолітніх, які не мають батьків, та осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки і піклування. Таким чином, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог про: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Наведене також узгоджується з правовою позицією сформованою Верховним Судом України за наслідками розгляду справи №6-57цс11 у постанові від 16.01.2012 року, яка відповідно до ст.360 -7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. За таких обставин, враховуючи вищенаведені норми закону, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову в частині зобов'язання ДМС Першотравневого РВ м.Чернівці УДМС України в Чернівецькій області зняти відповідача з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS]. Крім того, заявляючи позовні вимоги до ДМС Першотравневого РВ м.Чернівці УДМС України в Чернівецькій області, позивач визначає процесуальний статус вказаного відділу в якості третьої особи, проте цивільно-процесуальним законодавством не передбачено заявлення позовних вимог до третіх осіб й відповідно позивач не скористалась своїм правом залучити вказаний орган до участі у справі в якості співвідповідача. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial