Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд визнати удаваним правочином договір дарування частки у статутному капіталі сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Лящівка» від 18 листопада 2015 року у частині дарування відповідачу 28, 5 % статутного капіталу товариства та стягнути з відповідача суму заборгованості у розмір 5 000 000 грн, а також судовий збір у розмірі 8 900 грн /а. с. 3-6/. В обґрунтування поданого позову зазначено, що 18 листопада 2015 року позивач подарував відповідачеві корпоративні права на частку у статутному фонді сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Лящівка» у розмірі 28, 5 %, домовившись усно, що останній зобов'язується сплатити позивачеві за дарунок грошові кошти у розмірі 34 000 000 грн. Відповідач, виконавши частково своє зобов'язання у листопаді 2015 року, заборгував позивачу 5 000 000 грн. і пояснив, що решту суми сплатить до кінця 2015 року. Проте відповідач так і не сплатив позивачеві залишкову суму у вказаному розмірі, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою судді від 22 травня 2018 року, після отримання відомостей на запит суду щодо зареєстрованої адреси проживання відповідача, у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання /а. с. 36, 37-38/. Представник відповідача у підготовчому судовому засіданні 20 серпня 2018 року подав суду відзив на позовну заяву, яка ухвалою суду, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу підготовчого судового засідання, долучено до матеріалів справи /а. с. 58-60, 68/. У відзиві на позов зазначено стороною відповідача, що дійсно відповідач фактично купив частку в статутному капіталі товариства за 29 000 000 грн, водночас, згідно з домовленістю між сторонами, загальна сума цього правочину мала складати 34 000 000 грн, тобто решту грошових коштів він зобов'язувався повернути пізніше, оскільки не мав у наявності такої суми. Разом з тим, як наголошено у відзиві, наприкінці 2015 року сталося багато трагічних подій пов'язаних із спробами неправомірного заволодіння товариством. Як наслідок відповідач, у власності якого за договором дарування від 18 листопада 2015 року перебувало 28, 5 % статутного капіталу СТОВ «Лящівка», витратив значний матеріальний ресурс на правову допомогу, судові збори та ін., тому переконаний, що спільно з позивачем захищав належне майно, поніс у цьому процесі витрати, які також вважає спільними. Тому, вважає несправедливим вимогу про стягнення грошової суми у розмірі 5 000 000 грн, оскільки вони витрачені на захист спільних із позивачем інтересів. Також вказано у відзиві, що іншою правовою підставою, що унеможливлює задоволення позову є факт укладення угоди від 15 березня 2018 року, яка виводить правовідносини з повернення боргу в окреме русло, незалежне від договору дарування і не можуть бути предметом спільного судового розгляду. Ухвалою судді від 20 серпня 2018 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті /а. с. 70/. У судовому засідання представник позивача позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача, будучи присутнім у судовому засіданні, визнав позов у частині того, що договір дарування від 18 листопада 2015 року є удаваним правочином, і заперечував проти задоволення вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 5 000 000 грн. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 18 листопада 2015 року сторони уклали договір дарування частки в статутному капіталі сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Лящівка». Відповідно до умов вказаного договору, позивач (дарувальник) подарував та передав відповідачу і [PERSON] (обдаровуваним), а останні прийняли у дар від позивача безоплатно частку у статутному капіталі товариства у розмірі 57 % статутного капіталу Товариства, що складає 548 680, 00 грн у рівних частках кожний, тобто по 28, 5 % /а. с. 7-9/. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Законодавець у частині першій статті 16 Цивільного кодексу України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті ? визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. За змістом статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину. який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті. що випливають зі змісту правочину. Відповідно до практики Верховного Суду України у цивільній справі від 07 вересня 2016 року, касаційна інстанція зазначає, що, установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним: 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином. тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 Цивільного кодексу України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Згідно з приписами частини першої, другої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, встановлені письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини другої ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої ст. 81 ЦПК України). Згідно з приписами частини першої статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, вбачається, що відповідач визнав не лише те, що 18 листопада 2015 року був укладений удаваний правочин, а й те, що сума, за яку було фактично передано 28, 5 % статутного капіталу СТОВ «Лящівка», становила 34 000 000 грн, позивачеві сплачено суму у розмірі 29 000 000 грн, а зобов'язання щодо сплати решти суми - 5 000 000 грн - виконано не було. Суд критично приймає доводи про те, що відповідач не зобов'язаний сплачувати позивачу суму у розмірі 5 000 000 грн, оскільки як і останній поніс значні витрати, пов'язані із захистом власності у СТОВ «Лящівка», в силу того, що домовленості між сторонами щодо врахування вказаної суми боргу як витрати в спільних інтересах і відтак його списання не було. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обґрунтованість позовних вимог позивача, знайшла своє підтвердження під час розгляду справи судом, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви до суду, у розмірі 8 900 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved