Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

У червні 2018 року позивач ГО «СТ «Надія» звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що позивач є власником (володільцем) 3,724 га земель загального користування (канал, дороги, території для розміщення об`єктів енергопостачання та життєзабезпечення) на території Садового товариства «Надія» загальною площею 16,5 га в адміністративних межах Ходосівської сільської ради. Інші землі (130 земельних ділянок) належать громадянам України на праві приватної власності. Відповідач є власником однієї такої ділянки на території Садового товариства «Надія» по [ADDRESS] . Більше десяти років тому відповідач поставила горожу, яка частково займає землі загального користування за межами своєї земельної ділянки (межі визначені Державним актом). Це призвело до збільшення площі земельної ділянки відповідача і зменшенню площі спільних земель Товариства. В 2008 році при ревізії земель на території Товариства відповідач та її чоловік усно пояснювали голові та членам Правління , що, коли надлишково, самочинно зайнята земля стане потрібна для потреб Товариства, межі земельної ділянки будуть приведені у відповідність з межами, визначеними державним актом на право приватної власності на землю. 21 травня 2016 року правління Товариства прийняло рішення впорядкувати центр території Товариства, а саме було вирішено «Визначити в натурі вільну площу між [ADDRESS] , яка за попередньою оцінкою може бути придатною для будівництва громадської споруди, розробити ескіз споруди, визначити орієнтовну вартість будівництва для обговорення на загальних зборах. Для впорядкування центру громади, вивільнення площі під споруду повідомити гр. гр. [PERSON] та [PERSON] про необхідність привести до весни. 2017 року межі своїх земельних ділянок по [ADDRESS] у відповідність з межами, визначеними державними актами...». У липні 2016 року був надісланий відповідачу лист про звільнення земель громади Товариства. Відповідач лист отримала, проте, на нього не відреагувала. 29 січня 2017 року загальні збори членів Товариства прийняли рішення про початок робіт з впорядкування центру громади на території прилеглій до земельної ділянки відповідача, включаючи і ту, яку відповідач повинна звільнити. Зважаючи на те, що відповідач на прийняті рішення не реагує, 20 вересня 2017 року їй був направлений ще один лист - запрошення на засідання правління Товариства з приводу викладеного вище питання на 30 вересня 2017 року. Усього відповідачу було направлено: у липні 2016 року лист, у лютому 2017 року голова правління Товариства з цього приводу відповідачу телефонував, 28 квітня 2017 року СМС-повідомленням відповідач запрошувалась на 02.05.2017 року на засідання правління, у вересні 2017 року запрошувалась листом на 30 вересня 2017 року на засідання правління, проте, жодного разу не з`являлась, вимог не виконала, пояснень з цього приводу не надає. Тому на засіданні правління 30 вересня 2017 року було прийнято рішення: «Запропонувати [PERSON] в місячний термін після отримання витягу з протоколу засідання правління від 30.09.2017 року звільнити територію земельної ділянки Садового товариства « Надія », для чого привести межі земельної ділянки по [ADDRESS] у відповідність з мелісами, визначеними Державним актом на. право приватної власності... При невиконанні вимог правління голові правління звернутись до суду». Оскільки місячний термін після отримання відповідачем витягу з протоколу засідання правління від 30.09.2017 року давно пройшов, а відповідач не звільнила територію земельної ділянки Садового товариства « Надія », не привела межі земельної ділянки по [ADDRESS] у відповідність з межами, визначеними Державним актом на право приватної власності, Товариство вимушене звернутись з даним позовом в суд. Для цього 03 лютого 2018 року, Правлінням Товариства був виконаний обмір периметру земельної ділянки, що належить гр. [PERSON] , та складений відповідний акт, про те що загальна довжина периметру горожі перевищує на 34,5 м периметр ділянки визначеної державним актом на право приватної власності на землю відповідача. Залучене Правлінням СТ «Надія» ТОВ «Рідна земля» надало висновок, що вигороджена відповідачем земельна ділянка займає площу 0,1307 га, тоді як площа, визначена державним актом на право приватної власності на землю, повинна складати 0,102 га. Зважаючи на викладене вище, [PERSON] повинна звільнити 0,0287 га землі загального користування і переставити горожу у відповідність з межами, визначеними державним актом на право приватної власності на землю [NUMBER] від 19 червня 1998 року, а саме довжина сторін земельної ділянки має становити: із заходу - 30 м.; з півночі - 22,2 м.; з північного сходу - 20,3 м.; зі сходу - 24 м.; з півдня - 28 м. Тому просив суд зобов`язати [PERSON] звільнити 0,0287 га самочинно зайнятої площі землі загального користування Садового товариства «Надія», для чого привести периметр огорожі земельної ділянки [PERSON] у відповідність з межами, визначеними державним актом на право приватної власності на землю [NUMBER] від 19.06.1998 року, а саме - довжина сторін земельної ділянки [PERSON] має складати: із заходу - 30м, з півночі - 22,2 м, з північного сходу - 20,3м, зі сходу - 24 м, з півдня - 28м. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.06.2018 року відкрито загальне позовне провадження та розпочато підготовче провадження у справі. 20.07.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] , у якому відповідач зазначила, що позовну вимоги про зобов`язання звільнити земельну ділянку визнає. Додатково зазначила, що земельну ділянку за адресою [ADDRESS] за згодою правління Товариства їй було надано для освоєння у квітні 1998 року. Огорожу земельної ділянки нею було встановлено чітко з межовими знаками у 2003 році, доцільність встановлення огорожі була покликана її намаганням уникнути забруднення ділянки. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.10.2018 року цивільна справа надійшла до провадження судді Дубас Т.В. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.10.2018 року цивільну справу за позовом Громадської організації «Садове товариство «Надія» до [PERSON] про зобов`язання звільнити самочинно зайняту земельну ділянку прийнято до провадження судді Дубас Т.В. та призначено підготовче засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.12.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку загального позовного провадження на 30.01. 2018 року. У судове засідання представник позивача не з`явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. У судове засідання відповідач не з`явилась. Про час, день та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду невідомі. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що 19 червня 1998 року [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю серія [NUMBER] , а саме на земельну ділянку площею 0,102 га, що розташована в садовому товаристві [ADDRESS] 21 травня 2016 року правлінням садового товариства «Надія» вирішено впорядкувати центр території Товариства, а саме було вирішено «Визначити в натурі вільну площу між [ADDRESS] , яка за попередньою оцінкою може бути придатною для будівництва громадської споруди, розробити ескіз споруди, визначити орієнтовну вартість будівництва для обговорення на загальних зборах. Для впорядкування центру громади, вивільнення площі під споруду повідомити гр. гр. [PERSON] та [PERSON] про необхідність привести до весни. 2017 року межі своїх земельних ділянок по [ADDRESS] у відповідність з межами, визначеними державними актами...». У липні 2016 року головою правління садового товариства «Надія» на адресу [PERSON] було направлено лист з проханням привести до весни 2017 року межі земельної ділянки по [ADDRESS] у відповідність з межами, визначеними державним актом. Рішенням загальних зборів членів Громадської організації «СТ «Надія» від 29.01.2017 року доручено правлінню товариства із зацікавленими членами товариства протягом лютого-квітня 2017 року визначити першочергові і перспективні роботи з впорядкування центру громадина вільній території між земельними ділянками. В тому числі земельною ділянкою належною відповідачу. 20 вересня 2017 року головою правління садового товариства «Надія» на адресу відповідача було направлено лист з проханням з`явитись на засідання правління ГО «СТ «Надія» з приводу визначення порядку і термінів приведення меж належної відповідачу земельної ділянки у відповідність із межовими знаками, визначеними державним актом та кадастровим планом на зазначену ділянку. На засіданні правління 30 вересня 2017 року було прийнято рішення запропонувати [PERSON] в місячний термін після отримання витягу з протоколу засідання правління від 30.09.2017 року звільнити територію земельної ділянки Садового товариства « Надія », для чого привести межі земельної ділянки по [ADDRESS] у відповідність з мелісами, визначеними Державним актом на. право приватної власності... При невиконанні вимог правління голові правління звернутись до суду» 03 лютого 2018 року правлінням товариства був виконаний обмір периметру земельної ділянки, що належить [PERSON] , та складено відповідний акт про те, що загальна довжина периметру огорожі перевищує на 34,5 м периметр ділянки визначеної державним актом на право приватної власності на земельну ділянку відповідача. При проведені геодезичних вимірів земельної ділянки площею 0,102 га, що розташована в [ADDRESS] , яка належить гр. [PERSON] , що знаходиться у її приватній власності згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку та її фактичного користування земельною ділянкою і складеного схематичного плану встановлена невідповідність земельної ділянки по Державному акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 19.06.1998 та фактичному користуванню площею 0,1307 га. Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Так, частиною 1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється (частина третя статті 125 ЗК України,). Частиною другою статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» від 19 червня 2003 року, N 963-IV самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» визначено, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям. Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, беручи до уваги визнання позову відповідачем в частині зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимоги та задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved