Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

У травні 2016 року представник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві (далі Фонд або позивач) звернувся до Головного управління Державної служби з питань праці у Луганській області (далі ГУ Держпраці або відповідач) із зазначеним позовом. Позивач просив суд скасувати затверджені 22 червня 2012 року Акт проведення спеціального розслідування нещасного випадку за формою Н-5 та Акт про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1, що стався 04 листопада 2011 року з [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог представник Фонду зазначив, що Наказом від 15 червня 2012 року за № 741 Територіального управління (ТУ) Держгірпромнагляду у Луганській області (правонаступником якого є відповідач) для проведення спеціального розслідування групового нещасного випадку, який стався 04 листопада 2011 року о 14-30 хвилин у ПАТ КБ Банк «Київська Русь» та у Приватному підприємстві «Промтехніка», було створено комісію. 21 червня 2012 року зазначеною комісією складено Акт за формою Н-5 та Акт № 3 за формою Н-1 стосовно потерпілого [PERSON]. 22 червня 2012 року вищевказані Акти були затверджені першим керівником ТУ Держгірпромнагляду у Луганській області. Оспорюючи висновки комісії, позивач стверджував, що нещасний випадок з [PERSON] не може вважатися таким, що пов'язаний з виробництвом. Так, підпунктом 5 пункту 16 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1232 від 30 листопада 2011 року, обставинами, за яких нещасні випадки не визнаються такими, що пов'язані з виробництвом є : вчинення кримінального правопорушення, що встановлено обвинувальним вироком суду або постановою (ухвалою) про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами. Вироком Антрацитівського міського суду від 26 лютого 2014 року водія [PERSON], який 04 листопада 2011 року керував автотранспортним засобом, було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України. Посилаючись на приписи статей 17, 43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 року № 1105-ХІV, позивач наполягав на задоволенні своїх вимог. Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 01 березня 2017 року позов задоволено. Скасовано Акт проведення спеціального розслідування групового нещасного випадку за формою Н-5 та Акт про нещасний випадок пов'язаний з виробництвом за формою Н-1, затверджені 22 червня 2012 року, що стався 04.11.2011 року з [PERSON]. В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив: рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ГУ Держпраці, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, зважаючи на таке. Ухвалюючи рішення про задоволення позову місцевий суд виходив з того, що між сторонами виник спір, який має правовий характер, а спірні правовідносини регулюються нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV (далі Закон № 1105-ХІV). Апеляційний суд з таким висновком не погоджується з огляду на таке. Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Юридичним спором визнається будь-яке непорозуміння між суб'єктами права. Такий спір повинен мати правовий характер, тобто стосуватися прав, обов'язків, свобод чи інтересів конкретної особи. Відповідно до частин 1 та 3 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Статтею 22 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року № 2694-ХІІ встановлено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування України відповідно до Закону № 1105-ХІV. Закон України № 1105-ХІV визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров'я. Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Характер спірних правовідносин місцевий суд визначив неправильно. Так суд проігнорував той факт, що заявлений позов безпосередньо стосується та зачіпає права громадянина [PERSON] на призначення та отримання від Фонду страхових виплат. Через процедуру визнання недійсними первісних документів, на підставі яких Фондом призначаються страхові виплати (Актів за формами Н-1 та Н-5), позивач фактично оспорив право громадянина [PERSON] на отримання від Фонду таких виплат. Позовні вимоги до громадянина [PERSON] не заявлялися, питання про його залучення у якості співвідповідача, суд першої інстанції не вирішував. Разом з тим у цивільних справах з приводу оспорювання права на страхові виплати, відповідачем має виступати фізична особа, яка має право на такі виплати. Розглянувши позов за відсутністю належного відповідача, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Скасовуючи рішення місцевого суду з зазначених підстав, апеляційний суд не дає правової оцінки щодо обґрунтованості позовних вимог, оскільки позивач не позбавлений права звернутись до суду з вказаним позовом повторно, заявивши його до належних відповідачів. Через порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, оскаржуване рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 01 березня 2017 року підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову позивачу у задоволенні заявлених до Головного управління Державної служби з питань праці у Луганській області позовних вимог.

Outcome: dismissed