Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила суд стягнути з відповідача на свою користь прострочену суму заборгованості за аліментами в розмірі 46360 грн., пеню за прострочення сплати аліментів у сумі 14293 грн., інфляційні втрати у сумі 46355 грн., а всього 107008 грн. Свої позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 04 листопада 2011 року на її користь з відповідача було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше встановленого законом мінімального розміру аліментів на одну дитину щомісячно з дня пред'явлення позову до повноліття дітей. Оскільки відповідач не сплачував аліменти, утворилася заборгованість, яка станом на 31 вересня 2016 року склала 46360 грн., у зв'язку із чим позивачка має право на стягнення пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 14293 грн. та інфляційних витрат у розмірі 46355 грн. Заочним рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 30 листопада 2017 року позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 14293 грн. неустойки за прострочення сплати аліментів та 46355 грн. інфляційних втрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.33). Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 05 червня 2018 року заочне рішення суду від 30 листопада 2017 року скасовано в порядку ст. 288 ЦПК України. У червні 2018 року відповідачем [PERSON] на позовну заяву [PERSON] подано відзив, в якому [PERSON] в задоволені позову прохав відмовити, посилаючись на те, що у період виникнення заборгованості він разом із [PERSON] проживали однією сімєю, вели спільне господарство, спільно утримували доньку, тому заборгованості по сплаті аліментів він не має. У червні 2018 року позивачка [PERSON] уточнила свої позовні вимоги і остаточно прохала суд стягнути з [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 45113,37 грн., інфляційні витрати в розмірі 46814,18 грн. та 3% річних у розмірі 5813,02 грн. (а.с.95). Свої позовні вимоги мотивує тим, що у період з червня 2011 року по травень 2016 року не сплачував аліменти на утримання неповнолітньої дитини у визначеному судом розмірі в результаті чого допустив заборгованість. У зв'язку із цим позивачка має право на стягнення пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 45113,37 грн. Вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних [PERSON] мотивувала тим, що відповідачем порушено грошове зобовязання, тому у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України, вона має право на стягнення з нього інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми. Відповідач своїм правом подати заперечення на уточнену позовну заяву не скористався. Відповідно до частини першої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Заслухавши вступне слово учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши наведені в позові та відзиві на нього доводи, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню частково з огляду на таке. Суд встановлено, що рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 04.11.2011 року (а.с.28), з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку, але не менше встановленого законодавством мінімального розміру аліментів на одну дитину, щомісячно, починаючи з 01.06.2011 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно з довідками Горішньоплавнівського міського відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області від 01.11.2015 та 20.04.2018 (а.с.4-6, 102) виконавчою службою надано розрахунок заборгованості відповідача [PERSON] по сплаті аліментів за період з червня 2011 року по квітень 2018 року, із змісту яких убачається, що у період із червня 2011 року по квітень 2016 року включно боржником [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] не сплачувалися, а починаючи з квітня 2016 року по квітень 2018 року сплачувалися частково. Заборгованість [PERSON] з аліментів, призначених судовим рішенням, на утримання доньки [PERSON], що виникла за вказаний період становить 38903,42 грн. Розглянувши справу у межах заявлених вимог, оцінивши досліджені письмові докази, суд вважає позов [PERSON] таким, що підлягає задоволенню частково. За змістом\~статті 180 СК України\~батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною третьою\~статті 181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у\~Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.\~\~ Щодо неустойки від суми несплачених аліментів. Відповідно до\~статті 196 СК України\~(в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. При цьому за змістом\~статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов'язання боржником. Після порушення боржником свого обов'язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов'язку сплатити аліменти. У\~статті 196 СК України\~не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів\~за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. У відповідності до ч.5\~ст.195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: Sp=(A1x1%xQ1)+(A2x1%xQ2)+……….(Anx1%xQn), де: Sp - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; A1\~- нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1\~- кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; A2\~- нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2\~- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; An\~- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn\~- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої\~статті 196 СК Українипені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18). З огляду на викладене, за відсутності доказів того, що несплата аліментів була зумовлена незалежною від відповідача обставиною, або була наслідком тяжкої хвороби чи іншої не переборної сили, суд, вважає, що позивач, як одержувач аліментів, має право на стягнення неустойки (пені). Суд зазначає, що в цій частині вимоги позивачки ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та підлягають задоволенню в межах наявного в матеріалах справи та перевіреного судом розрахунку (а.с.103-111). Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] стверджував, що в період часу з грудня 2011 року по жовтень 2015 року він та позивачка [PERSON] продовжували проживати однією сімю, мали спільний бюджети та вели сумісне господарство, тому від сплати аліментів він не ухилявся. Відповідно до акту від 18.06.2018, складеного за участі представника Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 1 (далі КЖРЖЕП № 1), та довідки КРЖЕП № 1 про склад сімї від 14.06.2018 позивачка [PERSON], відповідач [PERSON] та їх спільна донька [PERSON] проживали в [INFO] у період з грудня 2011 року по жовтень 2015 року та залишаються зареєстрованими за вказаною адресою на час судового розгляду (а.с.93,94). Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили в суді, що в зазначений вище період позивачка [PERSON] проживала в кватирі разом із відповідачем [PERSON] Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Стаття 81 ЦПК України\~надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України). Частиною 3\~статті 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засідання відповідач визнав ту обставину, що квартира [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності у позивачки [PERSON], відповідача [PERSON] та їх доньки [PERSON], які є власниками по 1/3 її частки. Тому факт проживання позивачки за вказаною адресою не є підставою для звільнення відповідача від обовязку виконувати рішення суду про стягнення з нього аліментів, про ухвалення якого він був обізнаний, як це убачається із змісту самого рішення від 04.11.2011 року (а.с.28) та не заперечувалося самим відповідачем в суді. Відповідач [PERSON] в суді визнав ту обставин, що в листопада 2011 року, крім рішення про стягнення аліментів, судом було ухвалено рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] З огляду на викладене, посилання відповідача на факт проживання однією сімєю із позивачкою не підтверджено належними доказами та не є підставою для відмови в задоволенні позову в частині стягнення неустойки. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, перевіривши доданий до позовної заяви розрахунок неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, суд доходить\~висновку про\~обґрунтованість позовну\~[PERSON]\~в частині\~стягнення з\~відповідача неустойки\~(пені) за прострочення сплати аліментів обґрунтованими. З відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів в розмірі 45113,37 грн. Щодо індексації розміру аліментів та 3% річних за порушення грошового зобовязання. За змістом статей\~524,\~533-535\~і\~625 ЦК України\~грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку.\~Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. З аналізу норм\~ст. 625 ЦК України\~випливає, що у вказаній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання\~незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного суду № 686/21962/15-ц від 16.05.2018. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що до правовідносин, що виникають з приводу виконання судових рішень, зокрема щодо стягнення аліментів, можуть застосовуватися норми, що передбачають відповідальність за невиконання грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України). Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приймаючи до уваги, що відповідальність за прострочення сплати аліментів та відповідний розмір процентів, що підлягає стягненню з боржника, встановлено ст.196 СК України, застосуванню підлягає зазначена спеціальна норма права. Тому позов в частині стягнення 3% річних за порушення грошового зобов'язання не підлягає. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь сум індексу інфляції в розмірі 46814,18 грн., то суд зазначає, що в цій частині вимоги позивачки ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та підлягають задоволенню в межах наявного в матеріалах справи та перевіреного судом розрахунку (а.с.103-111). Щодо судових витрат. У травні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій зазначено ціну позову в розмірі 107008 грн. Відповідно до приєднаної до позову квитанції позивачкою було сплачено 1070,80 грн. судового збору (а.с.1). У червні 2018 року [PERSON] змінила свої позовні вимоги до суми 97740,57 грн. (а.с.98). Частиною першою ст.4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Частиною другою згаданої статті визначено ставку судового збору за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ціна зазначеного позову становить 97740,57 (45113,37 + 46814,18 + 5813,02). Таким чином, за подання позовної заяви в остаточній редакції [PERSON] мала б сплатити судовій збір у розмірі 977,41 грн. (97740,57 х 1%). Решта сплаченого судового збору може бути повернута позивачці за її клопотанням у відповідності до п.1 ч.1 ст. 7 згаданого Закону. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, з відповідача [PERSON] на користь позивачки підлягає стягненню відшкодування понесених нею судових витрат по сплаті судового в розмірі 919,28 грн. ((45113,37 + 46814,18\~грн.) : 97740,57 х 977,41). На підставі викладеного та

Outcome: partial