Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

у червні 2017 р. представник позивача звернулася з позовними вимогами про витребування у відповідача квартири [ADDRESS] , загальною площею 52,7 кв.м., житловою площею 33,5 кв.м., стягнення судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва. Під час реєстрації права власності на дану квартиру, з`ясувалось, що спірна квартира на підставі договору купівлі-продажу двічі продавалась, а саме, 03.02.2016 та 10.02.2016. Право власності за останнім правочином набула відповідач. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.09.2016 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 03.02.2016. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.04.2017 дана частина рішення залишена без змін. У визнанні недійсним договору купівлі-продажу від 10.02.2016, що була укладена відповідачем, скасовано та відмовлено, з огляду на те, що відповідач є добросовісним набувачем майна. Позивач зазначає,, що є законним власником квартири, проте не має можливості здійснювати своє право власності щодо володіння, користування та розпорядження, оскільки майно перебуває у відповідача. Ухвалою суду від 06.06.2017 відкрито провадження по справі (а.с. 47). Ухвалою суду від 12.10.2017 провадження по справі зупинено (а.с. 60). Ухвалою суду від 07.09.2018 провадження по справі поновлено (а.с. 65). Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явився, повідомлені належним чином, заяви про слухання справи без їх участі не надіслано, натомість надіслано заяву про уточнення позовних вимог із порушенням норм ЦПК України, а тому суд її не прийняв до уваги і вважає за можливим розглядати позовні вимоги у первинному стані. Ч. 1 ст. 223 неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідач у судове засдіання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.10.2015 визнано [PERSON] спадкоємцем п`ятої черги за померлим 30.05.2013 [PERSON] та визнано право приватної власності на Ѕ частину кв. [ADDRESS] в порядку спадкування за померлим [PERSON] (а.с. 8-11). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02.06.2016 встановлено факт прийняття [PERSON] спадщини смерті [PERSON] , а саме, Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири №6 по вказаній адресі (а.с. 12-13). На підставі заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.09.2016 встановлено, що [PERSON] померла [INFO] . Через 10 років, а саме, [INFO] померла [PERSON] уповноважила у 2015 р. [PERSON] представляти її інтереси. 03.02.2016 [PERSON] в особі свого представника продала квартиру [ADDRESS] [PERSON] , який на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.02.2016 продав квартиру [PERSON] . Рішенням суду визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 03.02.2016 та від 10.02.2016 (а.с.14-17). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.04.2017 заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.09.2016 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 10.02.2016 та в частині стягнення з [PERSON] судових витрат скасовано. Ухвалено нове рішення у цій частині, яким відмовлено у задоволені позову до [PERSON] . Рішенням суду встановлено, що остання, як сторона спірного правочину, є кінцевим та добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки вона не знала та не могла знати про існування порушень при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 03.02.2016 (а.с. 18-22). На підставі апеляційної скарги [PERSON] , 21.06.2017 Апеляційним судом м. Києва скасовано заочне рішення Святошинського районного м. Києва від 02.06.2016 у справі за позовом [PERSON] до Київської міської ради про визнання права власності на Ѕ частину квартири в порядку спадкування та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Рішенням суду від 21.06.2017 встановлено, що позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача, що призвело до порушення прав та обов`язків [PERSON] , яка є власником майна (а.с. 56-57). 24.01.2019 позивач на підставі заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва, пред`явленого до [PERSON] , визнано за позивачем право власності на Ѕ частку спірної квартири в порядку спадкування за [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 73-74). Статтею 41 Конституції України і ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Стаття 388 ЦК України встановлює порядок та умови витребування майна від добросовісного набувача. Згідно з положеннями цієї статті власник може витребувати майно від добросовісного набувача лише у разі, коли воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, та коли такий набувач набув це майно за відплатним договором. У постановах від 16.09.2015 у справі № 6-1203цс15 та від 02.03.2016 року у справі № 6-3090цс15 Верховний Суд України, вирішуючи питання правомірності витребування майна у добросовісного набувача залежно від обставин, передбачених положеннями ст. 388 ЦК України, висловив такий правовий висновок. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Оскільки добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Зазначений правовий висновок підтримав у своїй постанові від 05.12.2018 й Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду за наслідками розгляду справи № 752/2124/16-ц (провадження № 61-20676св18). Звертаючись до суду з указаним позовом з підстави, передбаченої пунктом третім ч. 1 ст. 388 ЦК України, представник позивача просила витребувати від [PERSON] спірну квартиру як таку, що вибула з володіння позивача поза його волею і була придбана відповідачем відповідно до укладеного на підставі договору купівлі-продажу від 10.02.2016 з [PERSON] , який не мав права на відчуження майна, що встановлено рішенням суду. У силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено відсутність у діях позивача як власника квартири, волі на її передачу іншій особі, що, в свою чергу, вказує на можливість витребування вказаного майна від добросовісного набувача. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає задоволенню, оскільки спірна квартира вибула з володіння її власника без належної правової підстави. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved