Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернулася в суд м з позовом до [PERSON], в якому просить постановити рішення, яким надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя малолітньому [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], до досягнення ним 16 років, тобто до 14 липня 2020 року. В обгрунтування позовних вимог зазначала, що з 16 листопада 2002 року по жовтень 2009 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] 14 липня 2004 року від шлюбу у них народився син [PERSON]. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обовязків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. На даний час дитина проживає разом з нею та вона самостійно несе усі витрати по утриманні сина, при цьому неодноразово в усній формі зверталася до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні сина, однак звернення залишено відповідачем без задоволення. Вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя за для підвищення стану його здоров»я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обовязків. Крім того, у середині липня 2016 року вона має можливість вивезти дитину на відпочинок за кордон. Вона неодноразово зверталася в усній формі до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина за кордон. Проте її звернення були залишені відповідачем без задоволення. Свою відмову відповідач жодними переконливими аргументами не мотивував, а рекомендував дитині після того як він виросте побачити світ. Батьки зобовязані брати участь у вихованні своєї дитини, яке зводиться не тільки до особистих побачень із дитиною, але й до забезпечення всебічного розвитку власної дитини, закладення основ здоров»я, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних та творчих здібностей. Таким чином, виїзди дитини за кордон з усним узгодженням із батьком основних позицій кожної такої поїздки, що вона постійно і намагається здійснити, жодним чином не порушать право батька на участь у вихованні власної дитини, оскільки мають за мету перш за все захист прав дитини. Вона, [PERSON], та дитина є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, вона має місце праці, дитина знаходиться на її утриманні, доступ батька до дитини не обмежений, вона бере на себе всю відповідальність за дитину під час її поїздок за кордон та всі витрати, повязані з перебуванням за кордоном. В судове засідання, яке було призначено на 23 червня 2016 року о 17.30 год., позивач [PERSON] не зявилася та подала заяву, з якої вбачається, що вона підтримує позов та просить розглядати справу у її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився вдруге, хоч про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку та шляхом опублікування оголошення в газеті «Високий замок» №69(5469) від 17-19 червня 2016 року. Представник Шевченківської районної адміністрації в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялася про час та місце слухання справи. У відповідності до ст.197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання 23 червня 2016 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, а тому суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі є батьками малолітнього [PERSON], [INFO]. Згідно ч.ч.7,8 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Положеннями ч.2 ст. 155 Сімейного кодексу України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.ст. 3,6 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У довідці №61 від 26.05.2016 року, яка видана громадською організацією «Народний дитячо юнацький хореографічний ансамбль народного танцю «Полуничка» зазначено, що [PERSON] є учасником ансамблю з 2011 року. Приймає активну участь у концертних програмах колективу, які відбуваються в Україні і за її межами. На даний час він є солістом і учасником їхнього колективу, який приймає участь у Міжнародному фестивалі народної творчості «OHRID 2016», який відбудеться у Республіці Македонії у період з 08 до 19 липня 2016 року. У судовому засіданні встановлено, що шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-СГ № 087570 від 05.02.2014 року. У відповідно до положень ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ч. 2 ст. 150 зазначеного Кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та «Правилами перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, згідно з якими, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є обрунтованим та таким, що підлягає до задоволення, оскільки надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини.

Outcome: approved