Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Херсонський комбінат хлібопродуктів», в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.08.2014 року по 25.02.2015 року у сумі 91809,96 грн. та середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з 15.06.2015 року по 20.07.2015 року у сумі 20177,75 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 25.02.2015 року, що набрало законної сили, позивача поновлено на посаді першого заступника голови правління та з відповідача на його користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.08.2014 року по 25.02.2015 року у сумі 91809,96 грн. В подальшому позивача звільнено із займаної посади, при цьому на час звільнення йому не виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 91809,96 грн., у зв'язку з чим він вважає, що з ним проведено неповний розрахунок при звільнення і у нього виникло право вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Ухвалою суду від 21.07.2015 року закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21.08.2014 року по 25.02.2015 року у сумі 91809,96 грн. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки ці кошти вже були стягнуті рішенням суду, яке набрало законної сили, в іншій справі між цими ж сторонами. У зв'язку з чим справу було розглянуто в межах вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку з 15.06.2015 року по 20.07.2015 року у сумі 20177,75 грн. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги повністю підтримали, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала з підстав недоведеності та необґрунтованості. Заслухавши учасників процесу, з'ясувавши обставини справи та дослідивши долучені матеріали, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з урахування наступного. Судом встановлено, що наказом №458 від 20.08.2014 року [PERSON] звільнено з посади технічного директора - першого заступника голови правління Публічного акціонерного товариства «Херсонський комбінат хлібопродуктів» на підставі п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 25.02.2015 року, зміненим в частині судових витрат ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 02.06.2015 року, наказ про звільнення [PERSON] визнано незаконним, поновлено його на посаді, стягнено з відповідача на його користь з урахуванням ухвали суду від 25.02.2015 року про виправлення арифметичної помилки середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.08.2014 року по 25.02.2015 року в розмірі 91809,96 грн. На виконання рішення суду наказом голови правління ПАТ «Херсонський комбінат хлібопродуктів» № 77к від 25.02.2015 року [PERSON] поновлено на посаді з 20.08.2014 року. Відповідно до матеріалів справи рішення суду в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 21.08.2014 року по 25.02.2015 року у сумі 91809,96 грн. на час розгляду справи не виконано. В подальшому наказом № 22к від 12.06.2015 року позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату з 12.06.2015 року. В матеріалах справи відсутні докази неповного розрахунку з позивачем при його останньому звільненні. Відповідно до частин 1, 2 та 5 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Положеннями ст. 116 КЗпП визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно вимог ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при незаконному звільненні та стягнення середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільнені є різними гарантіями захисту прав працівників від неправомірних дій роботодавця. Вони не пов'язані між собою, не залежать одна від одної і як форми відповідальності роботодавця мають різні підстави застосування. Середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є компенсацією працівникові в разі вирішення трудового спору на його користь при незаконному звільненні. Отже, доводи позивача відносно того, що не виконання рішення суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу свідчить про неповний розрахунок при його звільненні, не ґрунтуються на вимогах закону. За таких обстав позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed