Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

У червні 2016 року Головне територіальне управління юстиції у м. Києві звернулось до Печерського районного суду м. Києва із позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визнання незаконним вивезення та утримування відповідачем на території України [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], а також про їх повернення до місця постійного проживання у Республіку Сербія за адресою: [ADDRESS]. Позов мотивований тим, що позивач та відповідач з 2003 по 2014 рік перебували у шлюбі та є батьками малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Рішенням Основного суду м. Бор від 03.06.2014 шлюб між сторонами було розірвано та визначено, що діти мають проживати з батьком, встановлено графік побачень дітей з матір'ю. Діти з моменту народження до переміщення в Україну, яке сталося 23.06.2014 проживали у Сербії разом з батьками. Мати виїхала із дітьми в Україну без відома та згоди батька, відтоді до Сербії більше не поверталася. Рішенням Основного суду м. Бор від 03.06.2014 відповідачку було зобов'язано сплачувати аліменти на утримання дітей. Рішення суду було винесено з урахуванням висновку Центру із соціальних питань м. Бор, яким зокрема встановлено, що кожен з батьків здатний успішно піклуватися про дітей, що обоє батьків є відповідальними та дбайливими, здатні правильно виховувати дітей та задовольняти їхні потреби. У висновку зазначено, що батько може забезпечити більшу стабільність, кращі умови розвитку дітей, є забезпеченим у матеріальному та житловому аспекті, може розраховувати на допомогу і підтримку своїх батьків у піклуванні про дітей. Зазначене судове рішення було оскаржене Відповідачкою в порядку апеляційного оскарження. Однак постановою Апеляційного суду м. Ніш від 30.09.2014 у задоволенні апеляційної скарги було відмовлено, посилаючись на її необґрунтованість. Вищевказане рішення Апеляційного суду м. Ніш від 30.09.2014 також було оскаржене Відповідачкою. Однак Постановою Верховного касаційного суду м. Белграда від 25.02.2015 у задоволенні касаційної скарги також було відмовлено. Згідно із підпунктом 1 пункту 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2006 № 952 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2010 № 795), територіальний орган Мін'юсту за місцезнаходженням дитини в разі надходження від Міністерства заяви про сприяння її поверненню вживає заходів для одержання від особи, у якої перебуває дитина, згоди на добровільне повернення дитини, а також інформує таку особу про умови Конвенції. 27.04.2015 співробітником Головного територіального управління юстиції у м. Києві було проведено співбесіду із [PERSON], з протоколу проведення якої вбачається, що Відповідачка відмовляється добровільно повернути дітей до Республіки Сербія. Вказана позиція також відображена в письмових поясненнях, наданих Відповідачкою Головному територіальному управлінню юстиції в м. Києві. Позивач ніколи не давав своєї згоди на переміщення відповідачкою дітей в Україну на невизначений строк або переїзд дітей в Україну на постійне місце проживання. Позивач вважає, що відповідачка самостійно змінила місце проживання спільних малолітніх дітей і визначила їх нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання неповнолітніх [PERSON], [PERSON] позивач не давав. Позивач вбачає, що відповідачка незаконно вивезла та утримує дітей на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11.01.2006 року № 3303-ІV. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01.09.2006 року, а у відносинах між Україною та Республікою Сербія з 01.05.2007 року. В судовому засіданні представник Головного територіального управління юстиції у м. Києві позов підтримала та просила задовольнити. Відповідач та її представник проти задоволення вимог позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні. Свідок [PERSON] суду показала, що являється сусідкою відповідача та зазначила, що батько хоче забрати дітей, але діти хочуть жити із матір'ю. Свідок [PERSON] суду показала, що її чоловік являється хрещеним [PERSON], про дітей піклується мати, батько не допомагає їм. В судовому засіданні малолітні діти [PERSON] та [PERSON] суду повідомили, що бажають проживати з матір'ю. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, допитавши свідків, оголосивши та дослідивши матеріали справи прийшов до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2003 по 2014 рік, від шлюбу мають двох малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Рішенням Основного суду м. Бор від 03.06.2014 шлюб між сторонами було розірвано та визначено, що діти мають проживати з батьком, встановлено графік побачень дітей з матір'ю. Рішенням Основного суду м. Бор від 03.06.2014, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Ніш від 30.09.2014, відповідачку було зобов'язано сплачувати аліменти на утримання дітей. Вищевказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій постановою Верховного касаційного суду м. Белграда від 25.02.2015 залишені в силі. 23.06.2014 [PERSON] разом із дітьми виїхала з Республіки Сербія в Україну. 27.04.2015 співробітником Головного територіального управління юстиції у м. Києві було проведено співбесіду із [PERSON], з протоколу проведення якої вбачається, що відповідачка відмовляється добровільно повернути дітей до Республіки Сербія. Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - Європейський Суд) рішення про повернення дитини до держави постійного місця проживання, прийняте на підставі Конвенції 1980 року, відповідає пункту 1 статті 6 і статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція 1950 року). Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно ст. 1 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась законом України від 11.01.2006, її цілями є: а) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Між Україною та Республікою Сербія Конвенція набрала чинності 01.05.2007. У відповідності зі статтею 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. Відповідно до статті 5 Конвенції 1980 року для її цілей «права піклування» включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини. Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Згідно зі статтею 75 Закону Республіки Сербія «Про сім'ю» батьки здійснюють батьківське право спільно і узгоджують всі питання щодо виховання дитини між собою, коли проживають разом. Коли батьки не проживають разом, то вони здійснюють батьківське право спільно і узгоджують всі питання щодо виховання дитини між собою, якщо укладуть договір про спільне здійснення батьківського права та якщо суд оцінить, що такий договір відповідає найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 77 вищезазначеного Закону один з батьків здійснює батьківське право самостійно тоді, коли інший з батьків невідомий або помер, або повністю позбавлений батьківського права, тобто дієздатності. Один з батьків здійснює батьківське право самостійно, тоді коли лише він проживає з дитиною, а суд ще не ухвалив рішення про здійснення батьківського права. Один з батьків здійснює батьківське право самостійно на підставі рішення суду, тоді коли батьки не проживають разом і не уклали договору про спільне здійснення батьківського права. Стаття 11 Конвенції 1980 року зобов'язує суд без затримок здійснювати усі процедури для повернення дітей, а якщо рішення у справі не винесено протягом шести тижнів із дати початку процедур, заявник або Центральний орган запитуваної держави мають право просити про надання їм пояснень про причини затримки. Стаття 12 Конвенції 1980 року встановлює, що якщо дитина незаконно переміщена, або протиправно утримується у розумінні статті 3 Конвенції 1980 року і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Згідно ст. 13 Конвенції Незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або б) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Згідно статті 14 Конвенції 1980 року встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів. Статтею 16 Конвенції 1980 року передбачено, що після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується (в даному випадку - Україна), не можуть вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції. Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції. За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинна здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування. Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що: заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. а ч. 1 ст. 13); заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. а ч. 1 ст. 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13); дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13); повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20); з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3). Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин. Крім того, згідно із частинами 1, 2 статті 12 Конвенції передбачено, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо. За умови початку процедури повернення дитини після річного терміну, наявності даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, виходячи з інтересів дитини суд може відмовити в задоволенні заяви, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку. Аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд України у своїх Постановах від 18.06.2014 по справі №6-58цс14 та від 21.10.2015 по справі №6-1598цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Крім того, вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави (правова позиція Верховного Суду України висловлена в постанові від 25.12.2013 по справі № 6-117цс13). Як вбачається із характеристики [PERSON], хлопчик навчається в спеціалізованій школі № 173 з першого класу, за час навчання зарекомендував себе як старанний, здібний учень. Мати постійно цікавиться навчанням дитини та відповідально ставиться до його виховання. Відповідно до характеристики [PERSON], дівчинка вступила до спеціалізованої школи № 173 у 2014 році, за період навчання показала себе як сумлінна та відповідальна учениця. Мати систематично забирає доньку зі школи, допомагає виконувати домашні завдання та завдання творчого характеру. Із висновку психологічного обстеження від 07.07.2014 вбачається, що на момент його складання, [PERSON] до матері проявляє стійкий інтерес, знаходить велике задоволення в співпраці з нею, до батька у хлопчика невизначене відношення. За результатами діагностики визначено, що у дітей виявляється більша емоційна прихильність до матері. Згідно висновку психологічного обстеження від 10.10.2016 № 88 виявлений міцний емоційний зв'язок [PERSON] з матір'ю, вона для доньки є центром захисту, безпеки, спокою, стабільності та комфорту. У ставленні до батька дівчинка відчуває страх та ненависть, діагностовано тривожність та невротичність, через його поведінку. З метою попередження впливу травмуючої ситуації на формування особистості дитини та властивостей емоційно-вольової сфери на даному віковому етапі необхідно дорослим прийняти виважені рішення, а саме обмежити спілкування з батьком для стабілізації психоемоційного стану доньки. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 05.10.2016 для дітей об лаштована окрема кімната, у дітей окремі спальні місця, місце для навчання, шафа-купе для речей та одягу. Квартира облаштована необхідними меблями та побутовою технікою. Враховуючи те, що на момент вирішення спору малолітні діти не є адаптованими для проживання на території Республіки Сербії, їх повернення в чуже для них середовище завдасть великого потрясіння, порушить їх нормальний життєвий стан, призведе до душевних хвилювань та психічного розладу, оскільки вони не знають сербської мови, менталітету та традицій, що утруднить їх спілкування з іншими дітьми і значно ускладнить навчання у освітніх закладах, що суттєво, в негативну сторону вплине на їх розвиток, суд з урахуванням прав та інтересів дітей, їх тісно емоційного зв'язку із матір'ю та чутливістю в силу малого віку, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову щодо повернення малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] до Республіки Сербія. На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 45, 46, 60, 61, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed