Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом про визнання права власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який розташований: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року (а.с. 3-5). Позивач в судове засідання не з'явилася, про час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, просить суд позов задовольнити повністю. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала, підтвердила суду обставини справи, потім в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, просить суд позов задовольнити повністю. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, заперечень на позов не мають. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін, без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами. Вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, [INFO] року помер [PERSON], про що Капитолівською сільською радою Ізюмського району Харківської області 16.10.2015 року складено відповідний актовий запис № 25, та видано свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] від [INFO] року (а.с.8). Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), законами України: від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин - поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Відповідно до змісту ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно заповіту від 17.09.2015, посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області, зареєстровано в реєстрі за № 2536, [PERSON] на випадок його смерті зробив розпорядження, яким все його майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті, і на що він за законом буде мати право, він заповідає гр. [PERSON]. Заповіт на день смерті заповідача не відмінено, не змінено, не скасовано (а.с. 7). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, право на оформлення спадщини у судовому порядку пов'язане звідмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п.1 Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що спадкоємець [PERSON] прийняла спадщину від спадкодавця [PERSON] шляхом звернення з заявою до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області та почала збирати необхідні документи за запитами нотаріуса, що підтверджується письмовою відповіддю від нотаріуса Ізюмської державної нотаріальної контори від 28.04.2016 № 780/02-14 та матеріалами спадкової справи № 573/2015. Так, згідно відповіді Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області від 28.04.2016 № 780/02-14, за заявою [PERSON] від 16.04.2016 щодо прийняття спадщини за заповітом після смерті гр. [PERSON], який помер [INFO] року, вбачається, що на підставі п. 4,15 гл. 10 розділу ІІ Порядку (видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна) в зв'язку з тим, що заявником не наданий оригінал правовстановлюючого документу з державною реєстрацією на житловий будинок, видати свідоцтво про право на спадщину Ізюмська державна нотаріальна контора не має можливості. Рекомендовано звернутися до суду (а.с.12-13). Згідно копії спадкової справи № 573/2015 вбачається, що після смерті гр. [PERSON], померлого [INFO] року, з заявою про прийняття спадщини від 19.10.2015 звернулася гр. [PERSON]. 05.05.2016 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку недоотриманої пенсії (а.с. 38-54). Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Судом встановлено, що на час смерті гр. [PERSON] йому належав житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташованого: [ADDRESS], право власності на яке належить у відповідності до свідоцтва про право власності на житловий будинок з господарсько побутовими будівлями від 15 вересня 2009 року, виданого виконкомом Капитолівської сільської ради на підставі рішення виконкому Капитолівської сільської ради від 21 листопада 1989 року № 340, дійсна вартість спадкового майна на 23.10.2016 складає 123 тис. 986 грн, що підтверджується Свідоцтвом, технічним паспортом на будинок станом на 23.10.2015, довідкою КП «АБ та БТІ Ізюмського району» від 23.10.2015, довідками Капитолівської сільської ради, погосподарською книгою № 1 (а.с.9-11, 14-19). Вказане майно входить до складу спадщини та позивачка має право на визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом від 17 вересня 2015 року. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати, які позивачка сплатила за судовий збір, не компенсуються їй у зв'язку із вимогами про це позивачки (а.с. 2).

Outcome: approved