Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

У травні 2016 року позивач звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з серпня 2008 року по січень 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого народився [PERSON], 2009 року народження. За рішенням суду місце проживання дитини після розлучення батьків визначено разом з матір'ю. Позивач кілька разів усно та письмово зверталася до відповідача із проханням надання ним згоди на виїзд із сином за кордон на відпочинок та оздоровлення, однак відповідач всупереч інтересам свого сина та з невідомих причин не бажав надати згоду на тимчасовий виїзд дитини разом із матір'ю за кордон. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року задоволено позов [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд [PERSON] за кордон без згоди та супроводу батька, а саме: надано дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] до Республіки Кіпр для відпочинку та оздоровлення на період з 01 серпня 2015 року до 31 серпня 2015 року в супроводі матері [PERSON] без дозволу та супроводу батька [PERSON] У грудні 2015 року [PERSON] звернувся до Міністерства юстиції України із заявою про сприяння повернення дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, у змісті якої наявна недостовірна інформація, яка стосується позивача, ображає її честь та гідність, зокрема, зазначено: «придбавши рішення суду [PERSON] вивезла за кордон та переховує там мого сина.» За таких обставин, позивач просить визнати недостовірною інформацію, яка зазначена [PERSON] в розділі VIII Заяви про сприяння повернення дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 28 грудня 2015 pоку, поданої до Міністерства юстиції України, а саме: «придбавши рішення суду [PERSON] вивезла за кордон та переховує там мого сина», зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, зазначену ним в розділі VIII вказаної заяви, а саме: «придбавши рішення суду [PERSON] вивезла за кордон та переховує там мого сина», шляхом подання відповідачем особисто до Міністерства юстиції України заяви про відмову від заяви про сприяння повернення дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 28 грудня 2015 pоку, оскільки інформація, яка зазначена в заяві, є недостовірною. У заяві представник позивача просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. [INFO] народився [PERSON], батько - [PERSON], мати - [PERSON] Шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], розірваний на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області. Після розірвання шлюбу малолітній [PERSON] залишився проживати разом з матір'ю. 01 серпня 2014 року [PERSON] уклала шлюб, змінила своє прізвище на «[PERSON]». Такі обставини встановлені рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2015 року. Наведеним рішенням надано дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON], 2009 року народження, до Республіки Кіпр для відпочинку та оздоровлення на період з 01 серпня 2015 року по 31 серпня 2015 року в супроводі матері [PERSON] без дозволу та супроводу батька [PERSON] 28 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до Міністерства юстиції України із заявою про сприяння поверненню дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. У заяві [PERSON] зазначив, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва надано дозвіл на виїзд дитини до Республіки Кіпр на період з 01 серпня 2015 року по 31 серпня 2015 року у супроводі матері без дозволу та супроводу батька [PERSON] Малолітній [PERSON] перетнув державний кордон України 09 серпня 2015 року і в Україну не повернувся. На час звернення триває судовий процес з приводу усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні. Також відповідач посилається на те, що після розлучення [PERSON] злісно перешкоджає батьку бачитись із сином, спілкуватись та виховувати. Придбавши рішення суду, [PERSON] вивезла за кордон та переховує там сина відповідача. На момент звернення відповідачу невідомо в якій країні та в яких умовах утримається його дитина, тому він просив оголосити розшук, встановити, де перебуває малолітній [PERSON], прийняти міри щодо повернення його на батьківщину. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За приписами ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Згідно з ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно з ст. 270 ЦК України відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, тощо. У відповідності до положень ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім'ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 роз'яснив, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Порядок виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952. За п.2 постанови функції центрального органу за Конвенцією виконує Мін'юст безпосередньо та вживає всіх заходів для забезпечення негайного повернення дитини і виконання інших положень Конвенції. Відповідно до п. 3 постанови фізична особа, яка має право на опіку (піклування) над дитиною, може звернутися до Мін'юсту або центрального органу будь-якої іншої держави, що є Стороною Конвенції, із заявою про сприяння поверненню дитини (незалежно від напрямку її вивезення (переміщення) - з-за кордону на територію України чи з території України за кордон) та заявою про забезпечення реалізації права доступу до дитини. У заяві про сприяння поверненню дитини, що складається за формою згідно з додатком 1 повинна міститися вся відома заявникові інформація, яка може допомогти у встановленні місцезнаходження дитини і вирішенні питання щодо повернення її заявникові та реалізації права доступу до дитини. Матеріалами справи підтверджено, що сторони є батьками малолітнього [PERSON], 2009 року народження. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з матір'ю. На підставі рішення суду, яке набрало законної сили, позивачу надано дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] до Республіки Кіпр протягом серпня 2015 року у супроводі матері [PERSON] без дозволу та супроводу батька [PERSON] 09 серпня 2015 року позивач разом з сином перетнули Державний кордон України. Станом на 28 грудня 2015 року дитина на територію України не повернулася. 28 грудня 2015 року відповідач звернувся до Міністерства юстиції України, яке виконує функції центрального органу на території України за Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. У заяві, яка за формою відповідає положенням постанови КМ України, відповідач повідомив усю відому йому інформацію з метою встановлення місця перебування малолітнього [PERSON] За таких обставин, суд вважає, що відповідач діяв на захист своїх інтересів та інтересів свого малолітнього сина, реалізуючи у такий спосіб своє конституційне право на звернення до органів державної влади та посадових осіб. Зазначена заява адресована органу, який в межах своєї компетенції, має можливість розглянути порушені відповідачем питання та вжити відповідні заходи, направлені на відновлення порушених права та інтересів. Під час розгляду справи судом не встановлено фактів поширення інформації, викладеної у заяві, шляхом повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі, не уповноваженої на вжиття відповідних заходів. Таким чином, позов [PERSON] в частині визнання інформації недостовірною задоволенню не підлягає. Крім того, визначений позивачем спосіб спростування поширеної інформації не є адекватним з огляду на наступне. Позивач просить зобов'язати відповідача спростувати інформацію, зазначену ним у заяві, адресованій Мінюсту, шляхом подання ним особисто до Міністерства юстиції України заяви про відмову від заяви про сприяння повернення дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 28 грудня 2015 pоку. Приймаючи до уваги те, що основною метою звернення відповідача до Мінюсту є оголошення його малолітнього сина у розшук та сприяння поверненню дитини на територію України, такий спосіб спростування інформації, визначений позивачем, порушує права відповідача на спілкування та участь у вихованні його сина та не є співмірним. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації.

Outcome: dismissed