Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист його прав, як споживача фінансових послуг, і просив суд визнати недійсними Договір про надання споживчого кредиту від 03.11.2006 року № 11069426000, укладений між ним та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та Додаткові угоди до нього від 02.09.2010 року. Крім того просив суд застосувати наслідки недійсності правочину та зобов'язати ПАТ «УкрСиббанк» у триденний строк з моменту набрання рішення законної сили повернути позивачу всі грошові кошти отримані від нього на виконання вказаного кредитного договору та додаткової угоди, зарахувавши їх на відкритий в цьому банку поточний рахунок на ім'я позивача. Крім того просить суд стягнути з ПАТ «УкрСиббанк» проценти за користування чужими грошовими коштами в подвійному розмірі від розміру, що звичайно сплачується цим банком за вкладом за період з 03.11.2006 року по 10.06.2015 року, стягнути з ПАТ «УкриСиббанк» на користь позивача 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Зобов'язати позивача у триденний строк з моменту надходження на його банківські рахунки грошових коштів в повному обсязі від ПАТ «УкрСиббанк», повернути відповідачу грошові кошти в розмірі 152 117,18 грн., отримані за кредитним договором № 11069426000 від 03.11.2006 року. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що Договір про надання споживчого кредиту № 11069426000 суперечить нормам Цивільного кодексу України, а також Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у зв'язку з чим є недійсним, оскільки при підписанні договору було порушено законні права позичальника, як споживача фінансових послуг, банк вдався до нечесної підприємницької діяльності і ввів позичальника в оману стосовно валюти кредиту, порядку його надання, умов повернення кредиту споживачем, загальної вартості кредиту, в зв'язку з чим позивачем договір було укладено під впливом обману. Крім того, за твердженнями [PERSON], договір містить несправедливі умови, порушує принцип рівності сторін, не містить усіх істотних умов, оскільки не узгоджено мету і ціну кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту, відсоткову ставку, порядок повернення кредитних коштів і сплати процентів за їх користування, розмір витрат на страхування та розмір витрат на валютно-обмінні операції, обов'язків банку; не зазначено, яким документом банк повинен підтвердити надання кредиту у швейцарських франках, прихована інформація щодо методики визначення валютного курсу. В порушення Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативно-правових актів Національного банку України, під час укладання цього договору відповідачем не було надано інформацію про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, методику визначення курсу іноземної валюти та комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом і відсотками за користування ним. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] заявлені вимоги підтримали і наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача Громут В.І. позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, вважає, що жодних порушень вимог діючого законодавства при укладенні оскаржуваного кредитного договору допущено не було. Крім того зазначив, що позивач після укладення кредитного договору почав сумлінного його виконувати та сплачувати проценти за користування кредитом, а також у вересні 2010 році уклав з Банком Додаткову угоду № 1 якою було змінено графік погашення кредиту, тобто позивача з самого початку укладення договору повністю влаштовували його умови, до суду його змусило звернутись значне погіршення його матеріального становища через яке він не в змозі виконувати зобов'язання перед Банком. Заслухавши пояснення учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що 03 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11069426000, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредит в сумі 37 500 швейцарських франків, що дорівнює еквіваленту 152 117,18 грн., строком до 02 листопада 2017 року, зі сплатою за користування кредитом 8,49 % річних (далі по тексту Договір) (а.с. 13-17). В забезпечення належного виконання [PERSON] умов Кредитного договору в той же день АКІБ «УкрСиббанк» уклав з ПП «Сандо» договір поруки № 11069426000/П-1 та з ПП «Вєдрусси» уклав договір поруки № 11069426000/П-2 (а.с. 182-183). 02 вересня 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] уклали додаткову угоду № 1 до Договору про надання споживчого кредиту № 11069426000 від 03.11.2006 відповідно щодо зміни схеми погашення кредиту (а.с. 185-186). Відповідно до положень ст. 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, права споживачів та механізм їх захисту врегульовані Законом України «Про захист прав споживачів»№ 1023-XII від 12 травня 1991 року, в редакції Закону N 3161-IV від 1 грудня 2005 року (далі за текстом Закон). Законом встановлені певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту. Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні. За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а статтею 230 ЦК України під впливом обману, і, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом. Визначення поняття обставин, що мають істотне значення, викладено в абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України, під якими розуміється помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Крім того, відповідно до ст. 19 Закону будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону в редакції, яка діяла на час укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно частин 1, 2, 5, 6, 7 статті 18 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Таким чином, статті 18, 19 Закону передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Аналізуючи положення ст.18 Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому. Положення ст. 18 Закону щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права. Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав. Необхідність встановлення причинно-наслідкового зв'язку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в зв'язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів убачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах №6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року. В Кредитному договорі зазначено найменування та місцезнаходження кредитодавця АКІБ «УкрСиббанк» в особі начальника відділення № 224АКІБ «УкрСиббанк» [PERSON]; кредитні умови, зокрема, визначено, що банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті у швейцарських франках в сумі 37500,00 швейцарських франків, що дорівнює еквіваленту 152 117,18 грн., а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку і на умовах, зазначених в даному Кредитному договорі. Пунктом 1.2.2 договору визначено строк кредитування позичальник зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 01листопада 2017 року. За користування кредитним коштами встановлено процентну ставку, яка становить 8,49% річних протягом перших 30 календарних днів, а після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору; нараховування процентів за договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом „факт/360 відповідно до вимог чинного законодавства України. Розділами 3-6 кредитного договору визначені права та обов'язки сторін. Так, пунктом 6.2 надано позичальнику право дострокового погашення кредиту, а пунктом 4.8 передбачений його обов'язок застрахувати за власний рахунок предмет застави на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії на строк не менше одного календарного року. Розділом 7 договору встановлено відповідальність сторін. Сукупна вартість кредиту визначається «Графік погашення платежів», яка є невід'ємною частиною Договору про надання споживчого кредиту (Додаток № 1), з яким позивач був ознайомлений та підписав його. Також згідно умов договору його сторони погодили, що банк в ряді випадків у визначеному порядку може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення, в тому числі у разі здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ (п. 9.2). Підписавши договір про надання споживчого кредиту, позичальник погодився, що укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції (товару/робіт/послуг), яку останній придбаває за рахунок кредитних коштів банку, а також що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». Додатком № 1 до Договору про надання споживчого кредиту визначений графік погашення кредиту, який є невід'ємною його частиною. (а.с. 180-181). До Договору про надання споживчого кредиту було укладено додаткову угоду. Додатком №1 до Додаткової угоди № 11069426000/1 було визначено графік погашення кредиту (а.с. 185-186). Як вбачається зі змісту договору та додатків до нього, додаткових угод до нього, Кредитному договорі зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як ч.4 Закону, так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі і щодо валюти кредитування. Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що Банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов'язань покладені на позичальника, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем [PERSON], додатків до Кредитного договору та Додаткової угоди до нього. Крім того, волевиявлення [PERSON] на укладення кредитного договору (з врахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону), та отримання згідно умов договору саме швейцарських франків, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами Договору про надання споживчого кредиту підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов Договору про надання споживчого кредиту та підписанням додаткових угод до нього позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні Договору про надання споживчого кредиту. Своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього, додаткових угод позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків. Отже, доводи [PERSON] про відсутність в договорі орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг, детального розпису загальної вартості кредиту, встановлення жорстких обов'язків позивача та банкетного характеру зобов'язання надавача банківських послуг, дискримінаційних умов зміни відсоткової ставки, що призвело до порушень прав споживача банківської послуги, є безпідставними. Суд не погоджується з твердженнями [PERSON] про те, що п.9.2 Договору про надання споживчого кредиту для позивача встановлено дискримінаційні правила зміни відсоткової ставки лише в бік збільшення, оскільки умовами Договору про надання споживчого кредиту передбачена можливість такого збільшення лише за умови дотримання сторонами визначеної договором процедури зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази фактичного підвищення відсоткової ставки за кредитним договором без погодження з позичальником та порушення в зв'язку з цим прав останнього, які призвели до збільшення його зобов'язань за кредитним договором. Відсутні в матеріалах справи і докази порушення прав позивача пунктом 4.8Договору про надання споживчого кредиту, яким передбачено обов'язок позичальника страхування предмета застави. Пунктом 1.3.5 Договору про надання споживчого кредиту встановлено обов'язок позичальника сплатити банку комісію, а пунктом 6.2 передбачено право позичальника на дострокове погашення кредиту без несення додаткових витрат, а також передбачена можливість вирішення питання щодо перенесення термінів погашення заборгованості за договором у випадку виникнення тимчасових фінансових або інших ускладнень з незалежних від позичальника обставин. За таких обставин, посилання [PERSON], що договір містить приховані платежі не ґрунтується на матеріалах справи, в якій відсутні докази понесення позивачем всупереч його волі додаткових витрат, не передбачених договором. Факт отримання [PERSON]. грошових коштів підтверджується меморіальним ордером № [NUMBER] від 03.11.2006 року, відповідно якого вбачається, що на рахунок [PERSON] було перераховано 37 500,00 швейцарських франків, що еквівалентно 152 117,78 грн. Призначення платежу - надання кредиту згідно угоди № 11069426000. (а.с. 99) Як передбачено Положеннями Правління НБУ №254 «Про організацію операційної діяльності в банках України», №82«Положення про оформлення та виконання документів на перерахування, зарахування,купівлю та продаж іноземної валюти або банківських металів» та Інструкцією №337 «Про касові операції в Банках України», які були чинними на момент укладення кредитного договору, у випадку, якщо кредит надається банком фізичній особі в іноземній валюті (за умови дотримання вимог національного законодавства, що регулює порядок надання кредитів в іноземній валюті), зарахування коштів на поточний рахунок позичальника в іноземній валюті здійснюється за його дорученням (розпорядженням) із застосуванням меморіального валютного ордеру. Потім за заявою клієнта про продаж іноземної валюти або банківських металів уповноваженим банком може бути здійснений продаж валюти і гривневий еквівалент проданої іноземної валюти може бути зарахований на поточний рахунок клієнта у національній валюті, вказаний у заяві. Надалі за заявою на видачу готівки позичальник, він же отримувач, може отримати готівку у національній валюті, що є гривневим еквівалентом проданої іноземної валюти, через касу банку. Як було встановлено в судовому засіданні із заявою на видачу готівки [PERSON] до каси банку не звертався. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з аналізу зазначеної норми права, підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону на час його укладення, а тому наступні дії сторін, пов'язані з невиконанням чи неналежним виконанням умов договору, зокрема і виплати чи невиплати позичальнику кредитних коштів не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним. За таких обставин, посилання [PERSON] в обґрунтування недійсності Договору про надання споживчого кредиту на обставини, які стосуються виконання його умов, зокрема і витрат, пов'язаних з проведенням конвертаційної операції по продажу швейцарських франків за його дорученням, не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним. З огляду на викладені обставини,суд не знаходить підстав для визнання Договору про надання споживчого кредиту №11069426000 від 03.11.2006, додаткової угоди до нього, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на матеріалах справи і не відповідають вимогам закону. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги які стосуються застосування наслідків недійсності правочину, зобов'язання ПАТ «УкрСиббанк» вчинити певні дії щодо повернення грошових коштів та стягнення з відповідача грошових коштів на користь позивача, в тому числі і в якості відшкодування моральної шкоди, оскільки вони є похідними вимогами.

Outcome: dismissed