Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив суд: стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 21890 грн.; стягнути з відповідача судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між позивачем та відповідачем 24 жовтня 2020 року було укладено договір позики у формі розписки, написаної відповідачем власноручно, про позику коштів у сумі 21890 грн. Відповідач зобов`язувався повернути кошти за договором позики до 20.12.2020 року. Однак, у погоджений сторонами день відповідач борг не повернув, 03.02.2021 року відповідач перерахував н рахунок позивача 2950 грн., 12.03.2021 року відповідач в рахунок погашення боргу перерахував позивачу 4960 грн. Станом на день звернення позивача до суду, відповідач в повному обсязі заборгованість за договором позики не сплатив, сума боргу відповідача перед позивачем складає 21890грн., у зв`язку з чим, позивач змушений звернутися до суду з позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання, повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив на позов чи заяву про розгляд справи за його відсутності суду, не надав. Судом відповідно до ч.4 ст.223, ст.ст.280,281 ЦПК України ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, вислухавши в судовому засіданні пояснення позивача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 24.10.2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким [PERSON] отримав в борг гроші у сумі 29800 гривень від [PERSON] , які зобов`язувався повернути до 20.12.2020 року (арк.с.13). Відповідно до виписок про зарахування коштів, на виконання зобов`язання за договором позики [PERSON] перераховано - 12.03.2021 року 4960 грн., 03.02.2021 року - 2950 грн. (арк.с.15,16). Таким чином, факт одержання грошей відповідачем підтверджується його розпискою з якої вбачається, що відповідач отримав позику від позивача у сумі 29800 грн. Також, підтверджено позивачем, а відповідачем в судовому засіданні не спростовано, що з урахуванням часткового погашення за договором позики, відповідач має заборгованість перед позивачем у сумі 21890 грн. Відповідно до вимог ч.2 ст.1047 ЦК України обов`язковими реквізитами боргового документу є власноручний підпис боржника (позичальника). Крім того, відповідно до ст.545 ЦК України на позикодавця, як кредитора, покладається обов`язок підтвердити прийняття виконання. Позикодавець повинен видати позичальникові розписку про отримання виконання або повернути отриманий при укладенні договору борговий документ (розписку позичальника). Отже, якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобов`язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ. Знаходження розписки у позикодавця - позивача по справі, свідчить про те, що боргове зобов`язання не припинено. Відповідно до правових висновків, викладених у Постанові Верховного Суду України у справі від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до вимог ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача суми боргу за договором позики у розмірі 21800 грн. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Розглядаючи вимоги позивача про відшкодування судових витрат на правову допомогу у сумі 13000 грн., суд приходить до висновку, що дана вимога підлягає задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розуміють: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Тобто, законодавець пов`язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із здійсненням даних витрат стороною у справі. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, на підтвердження витрат на правничу допомогу було надано: договір про надання правової допомоги від 21 травня 2021 року, додаток до договору б/н від 21.05.2021 року, відповідно до якого здійснено розрахунок гонорару за здійснення адвокатської діяльності, та відповідно до якого гонорар адвоката складає 1500 грн., які сплачені адвокату(арк.с.5-7,10). Таким чином, позивачем доведено, що ним понесені витрати на правову допомогу в сумі 1500 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 908 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved