Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] , діючи від імені та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , подала через суд позов до відповідача про стягнення аліментів на сина [PERSON] , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 18 вересня 2009 року по 29 листопада 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого має спільну неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , однак спільне життя не склалось, з відповідачем вони не проживають разом, шлюб за рішення суду розірвано, останній припинив приймати належну участь у вихованні та утриманні дитини і тривалий час лише обіцяв надавати матеріальну допомогу, а позивач не може самотужки забезпечити сину належний рівень утримання, необхідний для розвитку дитини відповідного віку, у зв`язку з чим просила суд ухвалити рішення про стягнення з відповідача на ім`я позивача на утримання неповнолітнього сина аліментів в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 01 серпня 2015 року до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2020 року, після надходження 21 травня 2020 року з відділу адресно-довідкової роботи УПР ГРФО ГУ ДМС України в Дніпропетровській області відповіді на запит суду від 08 травня 2020 року відкрито провадження за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. З метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. Відповідач 15 червня 2020 року подав відзив на позов, в якому позовні вимоги визнав лише в частині стягнення аліментів в розмірі 1500,00 грн. і починаючи з дня звернення до суду, а не за п`ять минулих років з 01 серпня 2015 року, обґрунтовуючи це тим, що більшу суму аліментів він не має можливості сплачувати, обставини його ухилення він участі в утриманні сина не підтверджений позивачем доказами, а стягнення аліментів за минулі п`ять років не передбачені жодним законом України. Крім того, він добровільно приймав участь в матеріальному утриманні сина, сплачував аліменти до дня звернення позивача з цим позовом, хоч з 16 січня 2017 року припинив підприємницьку діяльність, про що зазначено у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, у зв`язку із різким погіршенням здоров`я та на даний час він має мінливі заробітки та нерегулярний дохід. Позивачем 06 липня 2020 року подана відповідь на відзив, в якій вона аргументувала свою незгоду з доводами відповідача тим, що з урахуванням необхідних мінімальних витрат на утримання та розвиток дитини, аліментів у 1500 грн. явно не достатній за умови рівної участі кожного з батьків в утриманні дитини. Також зазначила, що вона має на утриманні ще одну неповнолітню дитину від першого шлюбу і самотужки утримує двох дітей, у зв`язку з чим кошти витрачає виключно на найнеобхідніше для дітей, тому має борги за комунальні послуги в розмірі 51997 грн., а відповідач є працездатною особою та має можливість працювати та отримувати заробітну платню, з якої сплачувати аліменти на утримання власного сина в розмірі ј частини. Крім того зазначила, що за період спільного життя з відповідачем вони побудували двоповерховий будинок, на який не оформили право власності та до якого відповідач перешкоджає їй у доступі та оформленні документів за для продажу будинку та поділу коштів, щоб дозволило їй утримувати належним чином спільну дитину. За таких обставин просила стягнути з відповідача аліменти на утримання спільного з ним сина [PERSON] в розмірі ј частини усіх його заробітків (доходів), починаючи з 01 серпня 2015 року. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові та відповіді на відзив, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, наполягаючи на стягненні аліментів за минулий період - з 01 серпня 2015 року, зазначивши про відсутність будь-якої допомоги відповідача саме з цього часу. Будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, відповідач в судове засіданні не прибув, однак 03 червня 2020 року через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності, у якій зазначивши про повне підтримання відзиву на позов, поданого 15 червня 2020 року. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви з наступних підстав. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998 та яка набула чинності для України 27.09.1991, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стверджуючи ці положення, ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України встановлюють обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 18 вересня 2009 року, про що Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції вчинено актовий запис №603(а.с.14). Після реєстрації шлюбу прізвище [PERSON] стало [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 28 квітня 2011 року вчинено актовий запис № 524 та видано свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.16). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.15). Після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] . Як встановлено судом дитина [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №11761, видана Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур 13 жовтня 2017 року (а.с.17) та визнано відповідачем у відзиві на позов, як і визнані обставини перебування сина на утриманні матері (позивача у справі). Відповідач є особою працездатного віку, за трудовим договором не працює, відомостей про наявність на його утриманні інших неповнолітніх дітей або непрацездатних осіб суду не надав, як і не надав доказів такого стану здоров`я, що впливав в би на працездатність останнього. Також судом встановлено, що домовленості (договору) щодо стабільної сплати аліментів на утримання дитини між сторонами у даній справі досягнуто не було, разом з тим, обов`язок по утриманню дитини є безумовним, виникає в результаті народження дитини з моменту її народження та покладається законом рівною мірою на обох батьків, не пов`язаний із матеріальним становищем особи, до якої заявлено матеріально-правову вимогу про стягнення аліментів, а тому вбачаються усі підстави для присудження до стягнення з відповідача за цим позовом на користь неповнолітньої дитини аліментів на її утримання на ім`я його матері - [PERSON] . Відповідно до ч. ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи дану норму закону, встановивши, що дитина проживає разом з матір`ю (позивачем у справі), належить дійти висновку про присудження аліментів на утримання сина сторін у частці від доходу батька (відповідача у справі) дитини, у зв`язку з чим, доводи відповідача у відзиві на позов про визначення аліментів у твердій грошові сумі відхиляються. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.2 ст.3, ст.4, ст.5 Конвенції про права дитини [INFO] , держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних та інших заходів для здійснення прав, визнаних у цій Конвенції. Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Розглядаючи питання про розмір аліментів, суд, згідно положень ст.ст.183,184 СК України, враховує, що відповідач мешкає окремо від дитини, участь в її вихованні, утриманні та забезпеченні здорового розвитку належним чином не приймає та не забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини на державному рівні, що відповідачем не спростовано та протилежного не доведено. При вирішенні питання щодо присудження до сплати аліментів та їх розміру, суд враховує згідно ст. 182 СК України матеріальне становище неповнолітньої дитини, яка потребує піклування, утримання, мешкає разом із матір`ю, перебуває на її утриманні, а також стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який є працездатним, однак за трудовим договором не працює, в центрі зайнятості на обліку на обліку з питання пошуку роботи не перебуває, має мінливий дохід, інших осіб, які перебувають на його утриманні не має, наявність у відповідача на праві власності нерухомого майна за даними інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04 травня 2020 року, а також інші обставини, що мають істотне значення, зокрема, визнання позову відповідачем в частині стягнення аліментів та розміру у 1500,00 грн., матеріальне становище позивача, яка має на утриманні двох малолітніх дітей, рівень її доходів від трудової діяльності на посаді адміністратора в ГО «Дніпропетровськ обласна спортивна організація ушу», а також розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, суд приходить до висновку, що справедливим та співмірним буде визначити аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, яка підлягає стягнення з відповідача на користь позивача-дитини [PERSON] на ім`я його матері, яка в його інтересах пред`явила позов. Доводи відповідача на присудження до сплати з нього аліментів лише у 1500 грн. не підтверджені останнім належними та допустимим доказами рівня його доходів, хоч би і нестабільного і у мінливому розмірі, натомість за ч.3 ст.181 СК України право вибору способу виконання одним із батьків обов`язку з утримання дитини належить тому з батьків, з яким проживає дитина. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий період з 01 серпня 2015 року суд виходить з положень ч. 2 ст. 191 СК України, за якою аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Разом з тим, позивач у відповідності до свого процесуального обов`язку за ст. 81 ЦПК України не подала суду згідно ст. ст. 77,78 ЦПК України належні та допустимі докази того, що вона вживала передбачені законом заходи щодо одержання аліментів, їх розміру, періоду сплати, а також доказів ухилення відповідача від їх сплати. При цьому, довідка про рух коштів на картковому рахунку позивача в АТ КБ «Приватбанк» за період з 29 листопада 2018 року по 12 жовтня 2019 року не свідчить про ухилення відповідача від сплати аліментів з 01 серпня 2015 року, а так само не свідчить про погоджений/заявлений позивачем розмір аліментів, а лише підтверджує переказ певних сум коштів від 500,00 до 1500,00 грн. на місяць без визначення їх цільового призначення, а тому в задоволенні вимог позивача в частині стягнення аліментів на утримання дитини за минулий період з 01 серпня 2015 року до дня звернення з цим позовом - 04 травня 2020 року (згідно дати поштового штемпелю на конверті (а.с.25)), слід відмовити. Також суд відзначає, що доводи позивача про розмір її заборгованості за комунальні послуги, здійснені нею оплати цих послуг та виставлені рахунки постачальниками комунальних послуг не мають відношення до правовідносин з утримання дитини та не впливають ні на розмір аліментів, ні на обставини, що визначають підстави до стягнення аліментів за минулий період. У відповідності до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Враховуючи, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітньої дитини, слід допустити виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial