Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] через свого представника [PERSON] пред'явив через суд позов до [PERSON] на предмет повернення позики в сумі 67200,00 євро, з підстав прострочення зобов'язання за укладеним 24 травня 2013 року договором позики, моральної шкоди, завданої простроченням зобов?язання в сумі 10000,00 грн. та судових витрат. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав. При цьому, позивач пояснив в судовому засіданні, що з відповідачем [PERSON] знайомий більше 10 років та після знайомства у них зав'язалися спочатку дружні, а потім і сімейні стосунки. [PERSON] за його запрошенням проживала в Туреччині з ним разом близько 3-х років, там він оплатив її навчання іноземним мовам, влаштував на роботу спочатку в свою компанію, а потім в авіакомпанію в Україні. З 2007 року вони проживали спільно як чоловік з дружиною, однак без реєстрації шлюбу, а у 2010 році стали приїжджати в Україну, проживали в м. Дніпропетровську. Вагітність [PERSON] стала дуже радісною новиною для них з [PERSON] як сім?ї, він повністю матеріально її забезпечував, ніс усі матеріальні витрати на неї як свою дружину. В подальшому вони з [PERSON] порадилися і вирішили придбати квартиру в м. Дніпропетровську для них та їх майбутньої дитини, для чого він запропонував взяти кредит в Туреччині, оскільки там значно ліпші умови кредитування. Усі кошти в розмірі 50000,00 доларів США він частково готівкою, а більшу частину безготівковими переводами отримав і віддав [PERSON] для придбання квартири та проведення там ремонту. Також він купив їй легковий автомобіль. Усі кошти на утримання відповідача ним надавалися добровільно, як на власну дружину, проте в подальшому після народження дитини у них з 2013 року стосунки погіршилися, у зв?язку з чим він став наполягати на поверненні відповідачем усіх коштів, витрачених ним на її утримання протягом спільного проживання і придбання нерухомого майна - квартири [ADDRESS]. Також позивач пояснив, що спочатку ніяких боргових розписок вони з відповідачем не складали, як і не обумовлювали питання розміру та строків повернення коштів. Проте після того, як він запідозрив її у зраді та наявності стосунків з іншими чоловіками, він наполіг на складенні боргової розписки та встановлення строків повернення коштів. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі, заперечуючи тим, що будь-якого договору позики коштів при спільному проживанні і її утриманні позивачем, оплаті навчання, подорожей, подарунків, придбанні квартири, автомобіля позивач з відповідачем не укладав, умови повернення коштів та суми не обговорювалися та витрачалися на спільні потреби їх фактичної сім?ї, а лише після того як відносини з відповідачем у 2013 році погіршилися він постійно погрожуючи, здійснюючи психологічний тиск, примусив її підписати борговий документ та турецькій і російській мовах та графік платежів, проте ніяких боргових правовідносин між сторонами не існувала, а правова природа виникнення суми в розмірі 67200,00 євро зовсім інша. В самій розписці від 24 травня 2013 року вказано про наявність боргу, а не про попереднє отримання [PERSON] коштів у строкове платне користування. Крім того, представник суду пояснив, що на придбання квартири відповідач витратила власні кошти та кошти від заощаджень своїх батьків. За наведених обставин представник позивача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши зібрані письмові докази, розглянувши позов згідно ст. 11 ЦПК України в заявлених межах, дійшов висновку про відмову в задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. З аналізу даних норм належить дійти висновку, що досліджуючи боргову розписку чи договір позики, суд зобов?язаний встановити їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Судом встановлено, що 24 травня 2013 року [PERSON] склала розписку, яку назвала «Должностное обязательство», оригінал якої досліджений в судовому засіданні (а.с.14), з тексту якої вбачається, що [PERSON] має борг [PERSON] в еквіваленті 67200,0 євро, з 4 травня 2013 року 1 євро - 1,3 - долара США, борг буде виплачувати згідно нижченаведеної схеми, оплату бажано проводити готівкою. Однак, у тексі розписки, складеної російською мовою, будь-який графік або схема виплат не наведені, а так само не зазначений строк повернення коштів. Вказаний текст повністю відповідає тексу розписки, складеної турецькою мовою, оригінал якої досліджений в судовому засіданні (а.с. 15-16), в якому на відміну від тексту російською мовою наведений графік щомісячних платежів. Також в судовому засіданні визнано сторонами обставини того, що відповідач жодного разу не здійснювала повернення коштів за вказаною розпискою. Крім того, в судовому засіданні встановлено та визнано позивачем, що кошти в розмірі 67200,00 євро під час складання розписки відповідачу не передавалися, строки повернення ніколи не обумовлювалися до того часу, поки відносини між сторонами як чоловіка та жінки не погіршилися, а позивач не звинуватив відповідача у зраді. Отже, розписка про повернення коштів не містить взагалі посилань про отримання відповідачем коштів та їх реальну передачу позивачем відповідачу, натомість в розписці і турецькою і російською мовами зазначено, що відповідач «вже має борг», що також свідчить про те, що кошти не передавалися і вказана сума не мала цільового призначення як позика. Відповідно, за правовою природою укладений між сторонами правочин не є договором позики, укладеним в порядку ст. 1046 ЦК України, а витікає із сімейних правовідносин щодо придбаного під час спільного проживання майна. За встановлених в судовому засіданні обставин, оцінивши безпосередньо досліджені докази за правилами ст.ст. 212 ЦПК України на належність, допустимість, достатність кожний окремо та в сукупності і логічному взаємозв?язку, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з заявлених позивачем підстав. В порядку ст.88 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи судові витрати належить віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed