Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - відповідача Полонський районний відділ державної виконавчої служби Полонського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про звільнення від сплати заборгованості по аліментам за період їх спільного проживання, а саме з 13.11.2017 року по 31.10.2019 року. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що з 11 червня 2006 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якого мають доньку: [PERSON] , [INFO] . У 2013 році він зі своєю сім`єю переїхали проживати в належний його батькові житловий будинок по [ADDRESS] . У якому робили ремонти та благоустрій для комфортного проживання. На ґрунті тимчасових непорозумінь між ними, відповідачка 13 листопада 2017 року подала до суду позов про розірвання шлюбу та заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів. 24 листопада 2017року було видано судовий наказ за яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі ј частки заробітку доходу на утримання доньки [PERSON] починаючи з 13.11.2017 року, за яким 17.01.2018 року було відкрито виконавче провадження, а у лютому за заявою відповідачки виконання було зупинено через відкликання судового наказу. А позов про розірвання шлюбу залишено без розгляду, оскільки з відповідачкою з листопада 2017 року по 23 жовтня 2019 року проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, спільно виховували та утримували доньку, купували майно, їздили на відпочинок. Він весь спірний період працював у ТОВ «АКВ Українське коалінове товариство» та отримував достатню заробітну плату, за рахунок якої повністю забезпечував свою сім`ю. З 24 жовтня 2019 року відповідачка разом з дочкою стали проживати окремо. Оскільки за період, який вони спільно проживали державним виконавцем було нараховано заборгованість по аліментах, просив його звільнити від сплати за вищевказаних підстав. Відповідачка подала до суду відзив в якому позов не визнала зіславшись на те, що на ґрунті того, що чоловік працював у іншому місці і не бажав змінити місце роботи наприкінці 2017 року звернулася до суду про розірвання шлюбу, яку в подальшому залишила без розгляду, оскільки батьки позивача та сам позивач наполягали на цьому та обіцяв змінитися на краще. З цих же підстав відкликала і судовий наказ. У спірний період з позивачем не проживали як сім`я, не мали спільного побуту, на дитину він коштів не давав, а утримувала її за власний рахунок та кошти своїх батьків. Позивач свої кошти складав на депозитні рахунки. У будинку батька позивач у якому вона проживала разом з позивачем за власні та кредитні кошти розбудувала у будинку нову кухню, омеблювала її під замовлення, зробила сучасну ванну кімнату, придбала металопластикові вікна, нові двері. У відзиві також зіслалась на те, що позивач виманив у неї власні кошти на придбання автомобіля. Крім того, вироком суду позивач був засуджений Полонським районним судом за її побиття, тому просила у позові відмовити. 09.07.2020 року позивач подав відповідь на відзив в якому вказав, що вирок суду на який посилається відповідачка не стосується предмета спору, оскільки події відбувалися не у спірний період спільного проживання. Крім того зазначив, що працювати за межами м. Полонного він вимушений, оскільки мав належну заробітну плату, яку за місцем проживання заробити не має можливості. У вихідні, святкові та в період відпусток проживав зі своєю сім`єю з якою вирішували усі фінансові, сімейні та господарські питання, а у будні дні щодня контактували по телефону та таким чином вирішували нагальні питання. Жодного психологічного тиску з боку його батьків та нього до відповідачки не вчинялося, стосунки налагодилися і ми продовжили спільне проживання. Що стосується депозитних рахунків, то спільним рішенням прийнятим з [PERSON] у 2018 році було відкрито депозит на суму 2000грн. Ухвалою судді Полонського районного суду Хмельницької області від 11 червня 2020 року вказана позовна зава прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 03 серпня 2020 року ухвалою судді Полонського районного суду було визнано за доцільно проводити розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задоволити, та врахувати, що позивачка отримувала мінімальну заробітну плату, кошти, які вона отримала від продажу квартири, точніше частку, оскільки ділилися між батьками та братами було недостатньо, щоб вирішувати всі фінансові потреби сім`ї самостійно, як вона стверджувала, по облаштуванню житла, придання нового автомобіля та повного утримання доньки та себе, без допомоги позивача, також просили врахувати суд, що відповідачка не надала жодних письмових доказів на обґрунтування своїх пояснень викладених у відзиві Відповідачка у судовому засіданні позов не визнала з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Додатково відповідачка зазначила, що постійно доньку утримувала вона, чоловік коштів не давав, жити з ним було нестерпно. На відпочинок їздили на спільні кошти, гостювали на днях народженнях та спільних ювілеях разом, оскільки їх запрошували, бо думали, що вони одна сім`я. Зарплату вона отримувала мінімальну, однак брала кредити, тому просила в позові відмовити. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про дату час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомили. Заслухавши позивача та його представника, відповідачку, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень на них, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд вважає, що позов належить задовольнити зважаючи на таке. Судом установлено, що сторони з 11 червня 2006 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку [PERSON] [INFO] . 13 листопада 2017 року [PERSON] подала до суду позов про розірвання шлюбу та заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів. 24 листопада 2017року Полонським районним судом було видано судовий наказ за яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі ј частки заробітку доходу на утримання доньки [PERSON] починаючи з 13.11.2017 року. 17.01.2018 року було відкрито виконавче провадження, 12.02.2018 року до Полонського РВ ДВС надійшла заява [PERSON] про повернення виконавчого документу без виконання. 13.02.2018 року винесено постанову про повернення виконавчого документа. Крім того, [PERSON] 11.12.2018 року направила до суду заяву по справі за своїм позовом про розірвання шлюбу в якій просила надати строк для примирення терміном на 1 місяць. 11.12.2017року клопотання [PERSON] було частково судом задоволено та надано строк для примирення подружжя до 12 березня 2018 року. 12 березня 2018 року [PERSON] подала до суду заяву про залишення без розгляду, у зв`язку з тим, що з відповідачем примирилася, цього ж дня ухвалою суду позов було залишено без розгляду. Також судом встановлено, та не заперечувалось і відповідачкою, що сторони з листопада 2017 року по 23 жовтня 2019 року проживали спільно. Згідно наданих позивачем довідок вбачається, що [PERSON] весь спірний період працював з понеділка - по п`ятницю, щотижня в іншому місці, а саме смт. Глухівці, Козятинського району, Вінницької області на посаді начальника гірничого цеху у ТОВ «АКВ Українське коалінове товариство», та по сумісництву на посаді начальника гірничого цеху ПраТ «Глуховецький гірничо-збагачувальний каоліновий комбінат» та отримував достатню заробітну плату, за рахунок якої повністю забезпечував свою сім`ю. В свою чергу відповідачка працювала та отримувала з її слів мінімальну заробітну плату. Період з листопада 2017 року по 23 жовтня 2019 року спільного проживання, яке за своєю суттю ґрунтувалося на інституті сім`ї підтверджується також поясненнями свідків [PERSON] , яка неодноразово гостювала у батьків позивача, де [PERSON] і [PERSON] з донькою були присутні, вели себе як подружжя, [PERSON] допомагала готувати страви, разом святкували ювілеї і поводили себе, як щасливе подружжя. Донька [PERSON] займалась у неї англійською мовою, була доглянута, сучасно одягнена, завжди захопленням говорила про батьків. Свідок [PERSON] , яка проживає по сусідству, пояснювала, що сторони проживали гарно, разом їздили на покупками на ринок, батько на вихідних возив доньку до художньої школи, на англійську, оскільки по суботах [PERSON] працювала, вели спільне господарство, утримували земельну ділянку, де позивачка, відповідач та донька садили городину та збирали врожай, їздили разом на відпочинок. Також додала, що їй дивно, що між сторонами є непорозуміння. Свідок [PERSON] також підтвердила, що подружжя постійно на вихідних їздили разом на ринок, позивач приїздив по вихідним бо працював у іншому місці. З оглянутих в судовому засіданні світлин вбачається, що подружжя в спірний період проводили спільний відпочинок на морі, гостювали у сестри позивача в м. Києві та святкували родинні свята. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що під час спільного проживання подружжя 09 квітня 2018 року за спільні кошти придбали автомобіль Voikswagen Polo, реєстраційний номер [NUMBER] . Який за спільним рішенням подружжя користувалася відповідачка (їздила на роботу, відвозила дитину до школи). Дані обставини в судовому засіданні відповідачка не оспорювала. З 24 жовтня 2019 року відповідачка разом з дочкою стали проживати окремо. 09.01.2020 року відповідачка отримала дублікат судового наказу про стягнення аліментів та 29.01.2020 року пред`явила його до виконання. 30.01.2020 року постановою було відкрито виконавче провадження. 06.02.220 року державним виконавцем за період з 13.11.2017 року по 01.01.2020 року [PERSON] було нараховано заборгованість в сумі 113454грн.67коп. 03.04.2020 року постановою державного виконавця було звернуто стягнення на заробітну плату боржника. Позивач, вказуючи на наявність істотних обставин, що дають йому право на звільнення його від заборгованості по сплаті аліментів на дітей, в розумінні ч. 2 ст. 197 СК України, звернувся до суду з даним позовом про захист свого порушеного права. Таким чином, спірні правовідносини, які виникли між сторонами, щодо виконання обов`язку батьків утримувати дітей, регулюються нормами Сімейного кодексу України (далі СК України), зокрема главою 15. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. Згідно з частиною другою статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин, зокрема проживання з позивачем з листопада 2017 по 23 жовтня 2019 року, доводить той факт існування між сторонами спільного побуту, взаємних прав та обов`язків і, відповідно встановлює належну участь позивача у вихованні та утриманні доньки, що на переконання суду, є істотними обставинами, що мають в даному випадку значення, та є підставою для суду звільнити позивача від сплати заборгованості за аліментами за даний період. При цьому суд приймає до уваги надані позивачем на підтвердження вказаних обставин докази, які, на переконання суду, є належними, допустимими та достовірними в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України. Не спростовувала у судовому засіданні таких обставин і сама відповідачка. Що стосується доводів відповідачки, що лише вона займалась утриманням доньки, а з позивачем лише спільно проживали в одному будинку, не як сім`я, то суд зазначає наступне. Згідно вимог ЦПК України, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. Зокрема відповідач означені вище обставини не доводить будь-якими належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 77-79 ЦПК України. Враховуючи викладене відповідачкою не було надано суду доказів на спростування вимог та заперечень позивача,та на підтвердження своїх пояснень, тому її доводи на увагу не заслуговують. При вирішенні даного спору суд застосовує норми права, які містяться в ст. 197 СК України, та на які вірно посилається позивач у поданому позові. За вказаних обставин, суд вважає, що права позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду, підлягають захисту шляхом задоволення позову.

Outcome: approved