Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 28497,13 грн. та судові витрати в сумі 284,97 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16.02.2009 року відповідач взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 2839 грн., що підтверджується розпискою, яку [PERSON] власноруч написав. За умовами позики відповідач повинен був повернути гроші за 4 місяці, а у разі невиконання умов договору, сплатити штрафні санкції у розмірі 2 відсотки від загальної суми за кожен день прострочення. Станом на 13.05.2015 року відповідач борг не повернув. Тому просить стягнути з [PERSON] суму позики в розмірі 2839 грн., відсотки за користування грошами згідно ст.1048 ЦК України 1518,46 грн., 3% річних згідно ст.625 ЦК України 485,12 грн, суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, згідно ст.625 ЦК України 2929,85 грн. та 20724,70 грн. пені 2% від загальної суми за кожен день прострочення. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не зявився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надавав.\~\~ З урахуванням положень статті 224 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та наведені у позовній заяві доводи, заслухавши пояснення позивача, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Як встановлено судом, від імені [PERSON] написано документ, який позивачем названо договором позики та згідно з яким [PERSON] взяв у [PERSON] 2839,00 грн. із зобовязанням відпрацювати ці кошти за чотири місяці. Розписка датована 16.02.2009 року. Також, розписка містить приписку, датовану 10.07.2009 року, щодо обовязку [PERSON] віддати (кошти) до першого вересня. Тобто, оскільки розписка містить приписку віддати гроші до певної дати, суд робить висновок, що правочин, вчинений [PERSON] та [PERSON] у письмовій формі, є по суті договором позики. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Позичальник свої зобовязання не виконав, борг «не відпрацював», гроші не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки від 16.02.2009 року (а.с.41). Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника\~процентів\~від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні\~облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час\~прострочення, а також три\~проценти\~річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений\~договором\~або законом. Суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з [PERSON] процентів за користування позикою відповідно до ст.1048 ЦК України, що становить 1518,00 грн., 3% річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, що становить 485,12 грн., а також інфляційних в сумі 2929,85 грн. Що стосується вимоги позивача про стягнення з [PERSON] штрафних санкцій у розмірі 20724,70 грн., суд вважає, що у задоволенні даної вимоги позивачу слід відмовити з таких підстав. Розписка від 16.02.2015 року містить зобовязання [PERSON] відпрацювати гроші за чотири місяці, а у разі невиконання сплатити штрафні санкції у розмірі 2% від загальної суми за кожен день прострочки. Тобто, первісно [PERSON] не взяв на себе грошове зобовязання з чітко встановленою датою віддачі позичальнику грошових коштів, а зобовязався відпрацювати. Тому зобовязання сплатити штрафні санкції в розмірі 2% від загальної суми за кожен день прострочення суперечать суті договору. Крім того, в розписці йдеться про штрафні санкції, тоді як позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 2% від загальної суми за кожен день прострочки. Пеня та штраф у розумінні цивільного законодавства України мають різну правову природу. Відповідно до ч.2 ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Тобто, штраф як неустойка це одноразовий платіж, нарахування якого повязується законодавцем з фактом невиконання або неналежного виконання зобовязання, і не повязується з терміном прострочення виконання. Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Оскільки, з контексту ч.3 ст.549 ЦК України, пеня обчислюється у разі несвоєчасного виконання саме грошового зобовязання, а відповідач не брав на себе грошове зобовязання,у позивача не виникає право на неустойку у виді пені. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем підтверджено судові витрати квитанцією по сплаті судового збору від 13.05.2015 року в розмірі 284,98 грн. У звязку з частковим задоволення позову, суд присуджує позивачеві з відповідача судовий збіор пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.202, 207, 549, 625, 1046-1049 ЦК України,

Outcome: partial