Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] районної у місті Дніпропетровську ради про стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 01.09.2000 року працювала у [PERSON] районній у місті Дніпропетровську раді на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату районної у місті Дніпропетровську ради та її відділів. 16.01.2008 року на підставі розпорядження ленінської районної у місті Дніпропетровську ради №5-рп її було звільнено з займаної посади на підставі ст.. 38 КЗпП України. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2012 року її було поновлено на роботі на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату районної у м. Дніпропетровську ради та його відділів і служб та стягнуто з виконавчого комітету [PERSON] районної у м. Дніпропетровську ради середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18923,76 грн. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2012 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення середнього заробітку та ухвалено в цій частині нове рішення, яким з виконавчого комітету [PERSON] районної у м. Дніпропетровську ради на її користь стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 87213,15 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2013 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2012 року залишено без змін. В порушення вимог чинного трудового законодавства, протягом двох років вищевказане судове рішення виконано не було, у звязку з чим утворилась заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу в період з 18.10.2012 року по 01.11.2014р. у розмірі 37555,20 грн. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2015 р. стягнуто з [PERSON] районної у місті Дніпропетровську ради середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 37555,20 грн. та моральну шкоду у розмірі 2000 грн. 27.04.2015 року розпорядженням №49-рк Виконавчого комітету [PERSON] районної у місті Дніпропетровську ради її було поновлено на роботі. Однак за період з 02.11.2014р. по 26.04.2015р. утворилась заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу у розмірі 8875,35 грн. На підставі вищевикладеного просить стягнути з [PERSON] районної у місті Дніпропетровську ради заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу з 02.11.2014 року по 26.04.2015року у розмірі 8875,35 грн. та моральну шкоду у розмірі 1500 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила відмовити. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2012 року [PERSON] було поновлено на роботі на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату районної у м.Дніпропетровську ради та його відділів і служб та стягнуто з виконавчого комітету [PERSON] районної у м.Дніпропетровську ради середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18923,76 грн./а.с.3-4/ Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2013 року, скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2012 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 87213,15 грн. /а.с.5-7,8-9/ Відділом примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ у Дніпропетровській області було відкрито виконавче провадження із виконання виконавчого листа по вищевказаній справі, виданого 25 грудня 2012 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про поновлення [PERSON] на посаді начальника Управління по обслуговуванню будівель апарату районної у місті ради та його відділів та служб, та стягнення з виконавчого комітету [PERSON] районної у м.Дніпропетровську ради на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 87 213 грн. 15 коп./а.с.48-49/ Частиною 5ст. 124 Конституції Українипередбачено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно з п. 4 ч. 1ст. 367 ЦПК України рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. ст.24,31, ч. 5 ст.235 КЗпП України,ст. 77 Закону України «Про виконавче провадження», негайне виконання рішення суду означає обов'язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків. Крім того, згідно до п. 8.2.3 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 74/5від 15 грудня\~1999 року(з наступними змінами і доповненнями), після фактичного допущення працівника до роботи складається акт про виконання рішення, виконавче провадження підлягає закінченню. Таким чином, виконання судового рішення про поновлення працівника на роботі вважається завершеним з моменту фактичного допущення працівника до виконання попередніх обов'язків на підставі відповідного наказу органу, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. Для того, щоб рішення вважалося виконаним, необхідна наявність двох обставин: відповідного наказу органу, який прийняв незаконне рішення про звільнення працівника, та фактичного допущення працівника до виконання попередніх обов'язків. Після настання другої обов'язкової обставини-фактичного допущення працівника до роботи складається акт про виконання рішення та виконавче провадження підлягає закінченню. Згідно зіст. 236 КЗпП Україниу разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. У п. 32постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботиневиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Так, чинне трудове законодавство передбачає покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності за затримку виконання такого рішення суду у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Указана відповідальність покладається на власника або уповноважений ним орган за наявності їхньої вини. Судом встановлено, що негайного виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі не відбулося не з вини [PERSON] районної у м.Дніпропетровську ради, а в результаті не виконання зобовязань покладених рішенням суду від 17 жовтня 2012 року на уповноважений орган, а саме на виконавчий комітет [PERSON] районної у м.Дніпропетровську ради, що й призвело до порушення трудових прав позивача. Крім того, судом встановлено, що на підставі розпорядження голови виконавчого комітету [PERSON] районної у м. Дніпропетровську ради від 27 квітня 2015 року № 49-рк, [PERSON] була поновлена на роботі /а.с.15/\~\~ На підставі вищевикладеного, суд вважає заявлені позовні вимоги [PERSON] такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що затримка виконання рішення суду, відбулася саме з вини відповідача [PERSON] районної у м.Дніпропетровську ради. Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки згідно з положеннями\~ст. 237-1 КЗпП України обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на відповідача, з вини якого позивачу заподіяна моральна шкода. Оскільки, відповідно до п.1 ч.1\~ст.5 Закону України «Про судовий збір»\~позивачку звільнено від сплати судового збору та в зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати по справі слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed