Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

у червні 2017 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив суд стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу за договорами позики б/н від 23.04.2013 року та від 01.08.2013 року в сумі 2 858 754,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23.04.2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики б/н, за умовами якого та за умовами додаткової угоди до нього № 1 від 24.05.2013 року позикодавець передав [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 2 251 096,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути їх до 24.05.2014 року. Проте, на зазначену дату позичальник в порушення взятих на себе зобов`язань не повернув суму боргу ні повністю, ні частково, і лише 01.03.2017 року повернув позику частково в розмірі 273 000,00 грн., залишивши невиконаним зобов`язання в розмірі 1 978 096,00 грн. Крім того, вказав, що 01.08.2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого він передав [PERSON] грошові кошти в позику в розмірі 880 658,00 грн. строком до 01.11.2013 року. Однак, на зазначену дату позичальник в порушення взятих на себе зобов`язань не повернув суму боргу ні повністю, ні частково, залишивши невиконаним зобов`язання в розмірі 880 658,00 грн. Оскільки у добровільному порядку [PERSON] не повертає борг, то вимушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Колесника О.М. від 20.09.2017 року відкрито провадження у справі (а.с. 84). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04.09.2018 року справу передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 146-147). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 19.03.2019 року справу прийнято до провадження з проведенням розгляду у порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання на 20.05.2019 року (а.с. 155-156). 20.05.2019 року справа не розглядалась, розгляд відкладено на 10.09.2019 року (а.с. 161). 10.09.2019 року справа не розглядалась, розгляд відкладено на 09.12.2019 року (а.с. 166). 09.12.2019 року справа не розглядалась, розгляд відкладено на 30.03.2020 року (а.с. 172). 30.03.2020 року справа не розглядалась, розгляд відкладено на 18.08.2020 року (а.с. 177). Ухвалою від 18.08.2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 21.01.2021 року (а.с. 188). 21.01.2021 року справа не розглядалась, розгляд відкладено на 24.03.2021 року (а.с. 192). 06.02.2018 року відповідачем через адвоката Горпиченка О.М. подано відзив, в якому останній повністю заперечив проти пред`явлених до нього вимог, виходячи з пропуску позивачем строку позовної давності. Крім того, на обґрунтування своєї позиції вказував на невірне визначення позивачем суми боргу за договором позики від 23.04.2013 року, оскільки на виконання останнього ним було сплачено особисто позивачу - 782 300,00 грн., та представнику позивача - [PERSON] - 76 612,00 грн. (а.с. 100-121). 16.03.2018 року позивачем через адвоката Швець О.Л. подано відповідь на відзив, в якій останній зазначив про безпідставність доводів відповідача, через що просив позов задовольнити в повному обсязі. Вказав, що строки позовної давності не пропущені з огляду на те, що строк виконання основного зобов`язання по договору б/н від 23.04.2013 року сторонами додатковою угодою № 3 від 30.08.2013 року подовжено до 30.11.2016 року, а по договору від 01.08.2013 року додатковою угодою № 1 від 31.10.2013 року - до 01.09.2016 року. Також зазначив, що позивачем отримано на виконання договору б/н від 23.04.2013 року лише 782 300,00 грн., а отримання суми через гр. [PERSON] в загальному розмірі 76 612,00 грн. позивач не підтверджує, оскільки таке виконання є неналежним з огляду на положення умов договору, й до того ж [PERSON] не має жодного відношення до позивача, і її повноваження на отримання коштів від відповідача на користь позивача не підтверджені належними доказами (а.с. 134-139). Заперечення на відповідь на відзив не надходили. Позивач в судове засідання не з`явився, від представника - [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності та проханням задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомляв. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із положеннями ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із положеннями ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що позичальник, який підписав договір позики, погодився на його умови, повинен належним чином його виконувати. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Таким чином, позичальник, який добровільно погодився на умови договору позики, повинен був належно їх виконувати, а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки відповідно до закону. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 23.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає позичальнику в позику грошові кошти в сумі 851 096,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в такій же сумі та в строк, встановлений цим договором (п. 1 договору). Згідно п. 2 договору позика надається позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами договору готівкою. Одержання позики підтверджується письмовою розпискою позичальника. Сума позики позичальник повертає щомісячно рівними частинами, кінцевий термін виплати - 23.08.2013 року (п. п. 3, 5 договору). Позика є безпроцентною, факт повернення позики підтверджується письмовою розпискою позикодавця (а.с. 69). 24.05.2013 року сторонами підписано додаткову угоду № 1 до договору позики від 23.04.2013 року, умовами якої визначено, що в порядку та на умовах, визначених договором, позикодавець передає позичальнику в позику грошові кошти в сумі 2 251 096,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в такій же сумі та в строк, встановлені договором. Сума позики повертається щомісячно частинами, кінцевий термін виплати - 24.05.2014 року. Інші умови договору залишені без змін (а.с. 70-71). Укладенням додаткової угоди № 2 від 04.06.2013 року до договору позики від 23.04.2013 року сторони домовились про укладення договору застави транспортних засобів в забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за договором позики з усіма додатковими угодами до нього. Інші умови договору залишені без змін (а.с. 72). Розпискою про отримання позики від 23.04.2013 року та розпискою від 24.05.2013 року [PERSON] підтвердив отримання від [PERSON] 851 096,00 грн. та 1 400 000,00 грн. відповідно (а.с. 73, 74). Додатковою угодою № 3 від 30.08.2013 року до договору позики від 23.04.2013 року сторони відповідно до прийнятого рішення про пролонгацію строку користування позикою погодили змінити та доповнити договір позики від 23.04.2013 року, чим погодили змінити умови договору, виклавши їх у наступній редакції: п. 3 - суму позики позичальник повертає в порядку за усним погодженням із позикодавцем; п. 4 - позичальник зобов`язується в термін, визначений п. 5 цього договору, повернути позикодавцеві суму позики в розмірі 2 251 096,00 грн. повністю; п. 5 - позичальник зобов`язується в термін до 30.11.2016 року повернути позикодавцю суму позики в гривнях; п. 13 - строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений п. 12 цього договору, та закінчується повним виконанням сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Інші умови договору залишені без змін (а.с. 138). Крім того, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 01.08.2013 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає позичальнику в позику грошові кошти в сумі 880 658,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в такій же сумі та в строк, встановлений цим договором (п. 1 договору). Згідно п. 2 договору позика надається позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами договору готівкою. Одержання позики підтверджується письмовою розпискою позичальника. Сума позики позичальник повертає щомісячно рівними частинами, кінцевий термін виплати - 01.11.2013 року (п. п. 3, 5 договору). Позика є безпроцентною, факт повернення позики підтверджується письмовою розпискою позикодавця (а.с. 75). Розпискою від 01.08.2013 року [PERSON] підтвердив отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 880 658,00 грн. (а.с. 76). Додатковою угодою № 1 від 31.10.2013 року до договору позики від 01.08.2013 року сторони відповідно до прийнятого рішення про пролонгацію строку користування позикою погодили змінити та доповнити договір позики від 01.08.2013 року, чим погодили змінити умови договору, виклавши їх у наступній редакції: п. 3 - суму позики позичальник повертає в порядку за усним погодженням із позикодавцем; п. 5 - позичальник зобов`язується в термін до 01.09.2016 року повернути позикодавцю суму позики в гривнях; п. 13 - строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений п. 12 цього договору, та закінчується повним виконанням сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Інші умови договору залишені без змін (а.с. 139). Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідачем презумпція правомірності договорів позики від 23.04.2013 року та від 01.08.2013 року не спростована доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Крім того, як встановлено судом, відповідачем визнається факт отримання грошових коштів за вказаними вище договорами. Отже, суд надходить до висновку про те, що обов`язки по поверненню отриманих позик, що виникли у відповідача внаслідок укладення договорів, підлягають виконанню останнім. При зверненні до суду, позивачем вказано про те, що відповідач умов укладених договорів не виконав, позики своєчасно та в повному обсязі не повернув. В той же час, відповідач, заперечуючи проти позову, вказав на пропуск позивачем строків позовної давності. Проте, суд критично оцінює вказане твердження відповідача, виходячи з наступного. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З огляду на викладене, приймаючи до уваги умови укладених між сторонами у справі договорів позики від 23.04.2013 року та від 01.08.2013 року з відповідними змінами, внесеними до них відповідними додатковими угодами, котрими встановлено строк виконання зобов`язань як 30.11.2016 року, та як 01.09.2016 року відповідно, з огляду звернення позивача до суду за захистом своїх прав 08.06.2017 року, відсутні підстави вважати, що позивачем пропущено встановлений законодавством строк, у межах якого позивач може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності, а посилання на останню у відзиві не може бути розцінено судом як відповідна заява. Згідно із положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, враховуючи викладене, суд надходить до висновку про порушення відповідачем умов укладених договорів, внаслідок чого порушені права позивача, а тому вимоги останнього про стягнення на його користь грошових коштів, пред`явлені з метою захисту свого цивільного права, є обґрунтованими та доведеними. Також, перевіривши розрахунок, наведений позивачем, суд приходить до висновку про те, що останній може бути покладений в основу судового рішення, і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 978 096,00 грн. за договором позики від 23.04.2013 року та 880 658,00 грн. за договором позики від 01.08.2013 року, а загалом - 2 858 754,00 грн. Відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України вказаний розрахунок не спростований. Посилання відповідача на те, що за договором позики від 23.04.2013 року ним погашено суму в розмірі 858 912,00 грн., а саме: 782 300,00 грн. - позивачу, та представнику позивача - [PERSON] - 76 612,00 грн., в за договором позики від 01.08.2013 року - 27 227,00 грн. через представника позивача - [PERSON] , судом оцінюються критично. Так, за умовами договору позики від 23.04.2013 року та договору позики від 01.08.2013 року визначено, що факт повернення позики підтверджується письмовою розпискою позикодавця (п. 7 договорів). З матеріалів справи вбачається, що позивачем [PERSON] отримано на виконання умов договору позики від 23.04.2013 року від відповідача [PERSON] за розпискою б/д 757 000,00 грн. (а.с. 118), за розпискою від 23.05.2013 року - 25 300,00 грн. (а.с. 119). Розписку про отримання позивачем [PERSON] від відповідача [PERSON] про отримання 27 227,00 грн. за договором позики від 01.08.2013 року матеріали справи не містять. Надані відповідачем розписки гр. [PERSON] від 31.07.2013 року та від 09.09.2013 року на отримання сум від [PERSON] сум у розмірі 42 714,00 грн. та 61 125,00 грн. відповідно, не відповідає вимогам до договорів позики, оскільки отримувачем коштів не є позивач та відсутні докази на підтвердження повноважень [PERSON] на отримання грошових коштів в інтересах [PERSON] на виконання договорів позики від 23.04.2013 року та від 01.08.2013 року (а.с. 120, 121). Крім того, з розписки [PERSON] від 31.07.2013 року містить посилання на отримання коштів від [PERSON] на погашення відсотків по договору позики від 23.04.2013 року, в той час як умовами вказаного договору визначено, що позика є безпроцентною. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тому, суд надходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на викладене, суд надходить до висновку про необхідність стягнення [PERSON] на користь [PERSON] судового збору у розмірі 8 000,00 грн. (а.с. 68). На підставі викладеного,

Outcome: approved