Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

У травні 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування від останнього на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що Київською місцевою прокуратурою № 6 під час здійснення процесуального керівництва за досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 42017101060000023 від 02.02.2017 року встановлено порушення майнових прав територіальної громади міста Києва, а саме вибуття поза волею власника нежитлового приміщення [ADDRESS], яке належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради. При цьому стало відомо, згідно з Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.03.2017 року вказана квартира належить відповідачу на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 27.10.2015 року та яка була придбана у [PERSON] При цьому реєстрація права власності та приватизація на зазначену квартиру за останнім не здійснювались та в подальшому свідоцтво на право власність на житло відповідачу [PERSON] не видавалось, за останнім зареєстроване нежитлове приміщення № [ADDRESS], яке є комунальною власністю територіальної громади м. Києва. Оскільки [PERSON] набув право власності на квартиру у спосіб, не передбачений діючим законодавством та в порушення приватизаційної процедури, а відтак він і наступний набувач не були власниками квартири і не мають законних прав розпоряджатися ней. У зв'язку з чим, позивач на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України просить суд витребувати спірне майно від відповідача [PERSON] на користь Київської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади м. Києва. У судове засідання прокурор не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Прокурор направила суду заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Тому, суд на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України розглянув справу у відсутність сторін у порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю з таких підстав. Згідно з положеннями п. 3 ч. 1 ст. 131 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно з ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Як встановлено судом, Київською місцевою прокуратурою № 6 під час здійснення процесуального керівництва за досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 4201710101060000023 від 02.02.2017 встановлено порушення майнових прав територіальної громади м. Києва, а саме вибуття поза волею власника нежитлового приміщення [ADDRESS], яке належить територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради (а.с.10). Рішенням Київської міської ради № 501/7838 від 24.05.2012 «Про внесення змін та доповнень до рішення Київської міської ради від 27.11.2003 № 255/1130 «Про переведення жилих будинків та жилих приміщень в нежилі» квартира [ADDRESS] площею 28,6 кв.м. переведена в нежилі (а.с.21-25). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київської міської ради № 359/9416 від 25.05.2013 «Про внесення змін у додаток 6 до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва» зазначений будинок переданий до сфери управління Печерської районної в м. Києві державної адміністрації та визначено, що загальна площа нежитлових приміщень складає 28,8 кв.м. ( а.с.11-12). Згідно з інформацією Печерської районної в м. Києві державної адміністрації № 105/01-1040/1 від 06.03.2017 року площа нежитлового приміщення [ADDRESS] на той час складала 28,6 кв.м., при цьому, зазначена площа 28,8 кв.м. в рішенні Київської міської ради від 25.05.2013 року є помилковою (а.с. 13-14). Крім цього, встановлено, що станом на 11.06.2016 року площа нежитлового приміщення [ADDRESS] складає 29,5 кв.м., що підтверджується листом Київського міського бюро технічної інвентаризації №062/14-1511 від 13.02.2017 року (а.с.15-16). Згідно з листом Печерської районної в м. Києві державної адміністрації № 105/01-556/1 від 17.02.2017 року вказане приміщення на підставі розпорядження Печерської районної у м. Києві державної адміністрації № 1264 від 04.11.1999 року передане в орендне користування відділу культури Печерської районної державної адміністрації для розміщення творчої майстерні художника [PERSON] та починаючи з 01.04.2015 року останній відмовився від орендованого приміщення та передав його по акту прийому - передачі та в подальшому рахується вільним (а.с.19-20, 26). Відповідно до листа Департаменту комунальної власності м. Києва від 14.02.2017 року № 062/06/08-1538, приватизація нежитлових приміщень в будинку [ADDRESS] не здійснювалась (а.с. 27). Таким чином, як встановлено судом, нежитлове приміщення [ADDRESS], загальною площею 29,5 кв.м. є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради. Однак, відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.03.2017 року № 82648585 квартира № [ADDRESS] на праві власності належить відповідачу [PERSON] (а.с. 8-31). Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири (а.с.32-35), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кошевою В.О. 27.10.2015 року за реєстровим № 3118, [PERSON] продав, а відповідач [PERSON] купив квартиру № [ADDRESS]. Відчужувана квартира належала на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житла Печерської районної у м. Києві державної адміністрації від 22.11.2005 року, згідно з розпорядженням від 22.11.2005 року № 34687 (а.с. 36-37). Разом з тим, відповідно до листа Управління житлово-комунального господарства та будівництва Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.03.2017 року № 01-11/3603 відділом приватизації державного житла Печерської районної в м. Києві державної адміністрації не видавалось 22.11.2005 року на ім'я [PERSON] свідоцтво про право власності на вказану квартиру та розпорядження (наказ) від 22.11.2005 року № 34687 не приймалось (а.с.44). Крім того, згідно з даними листа Київського міського бюро технічної інвентаризації від 07.03.2017 року № 062/14-2693 реєстрація права власності на вказану квартиру за [PERSON] в реєстровій книзі №2201не здійснювалась (а.с. 45-46). Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, таке право є непорушним. За приписами ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Законом України «Про місцеве самоврядування в України» регламентовано, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і впоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Згідно із частиною першою статті 59 вказаного Закону Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв'язку з реєстрацією договорів купівлі продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Статтею 388 ЦК України регламентовано, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Судовим встановлено, що волевиявлення дійсного власника спірного майна на його відчуження відсутнє, а спірне житлове приміщення вибуло з комунальної власності без відома та згоди дійсного власника майна - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Коли майно придбане за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням Закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 17.10.2011 у справі № 5002-8/5447-2010 та від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] та відповідач [PERSON] набули право власності на вказану квартиру у спосіб, не передбачений діючим законодавством, тому вони і наступні набувачі не мали права розпоряджатися нею, спірне майно незаконно вибуло з комунальної власності не з її волі та укладені правочини щодо відчуження спірного майна були укладені не з його володільцем, у зв'язку із чим та на підставі ст. 388 ЦК України, вищевказана квартира підлягає витребуванню від відповідача [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи, про порушення прав територіальної громади прокурору стало відомо при здійсненні процесуального керівництва у кримінальному провадження № 4201710101060000023 від 02.02.2017 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України (а.с.10), а відтак суд вважає, що на день звернення прокурора до суду строк позовної давності не сплив. Крім того, право власності на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 ЦК України не застосовується. Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку із задоволення позову з відповідача на користь прокуратури міста Києва підлягає стягненню судовий збір у розмірі 13 768,65 грн., сплачений останньою у розмірі 1,5% ціни позову, оскільки вартість спірного майна, відповідно до висновку оцінювача про вартість об'єкта оцінки, виготовленим 26.10.2015 року ТОВ «Альфета-Івелейшн груп», становить 917 910,00грн. (а.с. 42-43). На підставі викладеного,

Outcome: approved