Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги змінювала (а.с. 120-130) та остаточно просила суд про наступне: визнати недійним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений 28.11.2019 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським Анатолієм Григоровичем, зареєстрований в реєстрі за № 4311; визнати в порядку поділу спільного майна, набутого за час шлюбу, за [PERSON] права власності на 28/100 частин спірної квартири; визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна, набутого за час шлюбу, права власності на 29/100 частин та визнання права власності в порядку особистої власності на 43/100 частин, а всього на 72/100 частин спірної квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 12 грудня 2009 року по 9 жовтня 2018 року. До реєстрації між ними шлюбу 28 листопада 2005 року [PERSON] уклав кредитний договір із ЗАТ КБ «Приватбанк» на придбання квартири та отримав кредитні кошти в сумі 57 806 грн 00 коп. на строк до 27 листопада 2015 року. За отримані кредитні кошти [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] . Всього на виконання умов кредитного договору було сплачено 114 723 грн 46 коп. Станом на час укладення шлюбу між нею та відповідачем за рахунок особистих коштів [PERSON] було сплачено 49 315 грн 46 коп., що становить 43 % від загальної суми сплачених по кредиту коштів. Позивач вважала, що оскільки 65 408 грн 00 коп. (57%) кредитних коштів було сплачено під час перебування сторін у шлюбі, вони набули право спільної сумісної власності на 57/100 часток вказаної квартири, з яких вона має право на 28/100 часток квартири, а [PERSON] - на 29/100 частки квартири. Крім того, йому в порядку особистої власності належить право на 43/100 спірної квартири, а всього частка відповідача становить 72/100 квартири. [PERSON] просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, який відповідач уклав у період? коли спір знаходився на вирішенні в суді. Відчужуючи квартиру, він повідомив нотаріусу неправдиву інформацію про те, що спору щодо квартири немає. Вважала, що укладений договір купівлі-продажу квартири не відповідає вимогам статей 203, 215, 368 Цивільного кодексу України. Провадження у справі відкрито ухвалою судді від 3 червня 2019 року (а.с. 32). Ухвалами суду від 16 серпня 2019 року (а.с. 43) та від 17 грудня 2020 року ( а.с. 188) за клопотаннями учасників справи суд витребовував докази. Ухвалою суду від 15 червня 2020 року суд задовольнив заяву позивача про забезпечення позову та наклав арешт на спірну квартиру (а.с. 152). Підготовче провадження у справі було закінчено ухвалою суду від 07 вересня 2020 року (а.с. 176а). Представник позивача адвокат Скляров М.М. заявлений позов підтримав повністю із зазначених підстав. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Його представник адвокат Дашко М.В. пояснив, що спірна квартира була придбана під час перебування [PERSON] у шлюбі з іншою жінкою - [PERSON] , і тому була об`єктом їх спільної сумісної власності. Той факт, що квартира була придбана в тому числі і за рахунок кредитних коштів, які поверталися після розірвання шлюбу між співвласниками, не змінює того факту, що саме колишнє подружжя - [PERSON] та [PERSON] - мало право спільної сумісної власності на спірну квартиру. Представник вважав, що сам по собі факт існування кредитних відносин між [PERSON] та АТ АК «Приватбанк» та сплати кредитних коштів у той період, коли [PERSON] перебував у шлюбі з позивачкою, не має правового значення для вирішення питання про те, хто набув право спільної сумісної власності на спірну квартиру. Представник [PERSON] вважав, що [PERSON] не має підстав для визнання за нею права власності на частку спірної квартири, тому укладенням договору купівлі-продажу спірної квартири, який мав місце 28 листопада 2019 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , її права не були порушені. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Про розгляд справи повідомлялася належно (а.с. 191, 196). Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: 01 листопада 2005 року між Приватним підприємством «Домолюкс 69» та [PERSON] було укладено договір № 0101/11 про пайову участь у будівництві житла (а.с. 199). Предметом договору було інвестування пайовиком [PERSON] будівництва квартири [ADDRESS] проектною площею 49,7 кв.м. Загальний розмір пайової участі становив 97 660 грн 50 коп., з яких [PERSON] зобов`язався сплатити будівництво квартири шляхом такого розрахунку: протягом 10 банківських днів після підписання договору - 19 532 грн 50 коп. та у строк до 21 листопада 2005 року - 78 128 грн 00 коп. 28 листопада 2005 року [PERSON] як позичальник уклав із ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір № PLRZGF 00001501, на підставі якого отримав на строк до 27 листопада 2015 року у вигляді непоновлюваної кредитної лінії 57 806 грн 00 коп., з яких 49 000 грн 00 коп. - на купівлю квартири та 8 806 грн 00 коп. - на сплату страхових платежів (а.с. 50-54). На час укладення договору про пайову участь у будівництві житла та кредитного договору [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . 20 лютого 2006 року Управління житлово-комунального господарства Кременчуцької міської ради видало [PERSON] свідоцтво про право власності на спірну квартиру. У 2009 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно виписки по банківському рахунку кредитні зобов`язання за договором № PLRZGF 00001501 були повністю виконані 22 вересня 2014 року (а.с. 63-74). 12 грудня 2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який було розірвано рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09 жовтня 2018 року. Рішення суду набрало законної сили 09 листопада 2018 року (а.с. 14). За підрахунками, проведеними позивачкою, за час перебування у шлюбі з нею [PERSON] були сплачені кредитні кошти за спірну квартиру в сумі 65 408 грн 00 коп. Оскільки ці кошти сплачувалися за рахунок спільних коштів подружжя, позивач вважала, що вона набула право власності на 28/100 частки спірної квартири. Вирішуючи спір, суд враховує наступне: Спірні правовідносини врегульовані нормами Сімейного Кодексу України. Згідно з частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною другою ст. 61 СК України встановлено, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 3 статті 61 СК України). Також статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Аналізуючи наведені норми права, суд робить висновок, що майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини, якщо таке майно використане в інтересах сім`ї, при цьому за відсутності обставин, визначених ст. 70 СК України, частки подружжя у такому майні є рівними. У справі, яка розглядається, сторонами не заперечується, що спірна квартира придбана під час перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON] за рахунок коштів, які отримані чоловіком у позику, тобто за спільні кошти (ч. 3 ст. 61 СК України). Отже, спірна квартира була спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , оскільки придбана за спільні кошти, і їхні частки у праві власності є рівними, так як відсутні юридичні факти, передбачені ст. 70 СК України. При цьому не має правового значення питання про те, хто із сторін, у якому обсязі здійснював погашення заборгованості після фактичного припинення шлюбних відносин та яка частина боргу залишилася несплаченою. Отже, позивачка не набула права власності на частку спірної квартири, хоча боргові зобов`язання перед банком виконувалися у період, коли вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з позичальником. Вимога про визнання недійсним договору відчуження спірної квартири як такого, що порушує права співвласника, є похідною від вимоги про визнання права власності і також задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed