Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

У червні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] , в якій зареєстровані, але не мешкають більше року її діти, відповідачі по справі. У позові зазначено, що позивачка разом з дітьми у 2003 році переїхала до Польщі. В подальшому дочка переїхала жити до Германії, де перебуває у цивільному шлюбі, а син став мешкати окремо, але також проживає у Польщі. На теперішній час [PERSON] має намір розпорядитись належною їй на праві власності квартирою, але реєстрація відповідачів у житлі чинить для неї певні перешкоди та незручності з продажем житла. У позові просить визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Позивачка в судове зсідання не з`явилася. Представник за довіреністю [PERSON] подала заяву про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позову наполягає, просить його задовольнити та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. З заявою про розгляд справи без їх участі чи запереченнями на позов до суду не звертався. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, відзив на позов не подали, про день та час слухання справи повідомлялися своєчасно, належним чином, згідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності суду не надали. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, за згодою представника позивачки, ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі матеріалів справи, у відповідності зі ст.280 ЦПК України. Вислухавши думку позивачки та вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Приписами ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. За положеннями ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно приписів ч.4 ст.156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом з тим, ч.2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї або особи сімейні відносини, з якою припинені, за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить. Згідно ст.316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ст.41 Конституції України та ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні майном, яке належить йому на праві власності. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, посвідченого 26.03.2004 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сердюк В.О., Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 95594756 від 28.08.2017 року, Витягом про ре6єстрацію права власності на нерухоме майно № 3207740 від 30.03.2004 року, Технічним паспортом на квартиру, копією скороченого витягу акту про шлюб, виданого 07.06.2003 року відділом реєстрації цивільного стану в руді Штольнській, Республіка Польща. У вказаній квартирі зареєстровані, але фактично більше року не мешкають відповідачі [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Довідками Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 16.07.2019 року, копіями паспортів відповідачів, виданих Польською республікою на їх ім`я, а також паспортами громадян України. Відповідачі, будучи зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] , фактично з 2003 року не мешкають за вказаною адресою, житловим приміщенням не користуються, особистих речей за вказаною адресою не мають, не сплачують комунальні послуги, в добровільному порядку знятись з реєстрації не мають можливості. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі фактично більше року не проживають у належній позивачці квартирі [ADDRESS] тому, суд приходить до висновку, що в силу статті 405 ЦК України вони втратили право користування вказаною квартирою, а зняття їх з реєстрації місця проживання за приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на теперішній час, можливо здійснити лише на підставі судового рішення, про позбавлення їх права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved