Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року були скасовані рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2015 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2015 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів і відшкодування моральної шкоди, та дану цивільну справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а. с. 110-112). На виконання даної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було прийнято до провадження та призначено до судового розгляду (а. с. 116). В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] у позовній заяві зазначив, що 13 березня 2015 року, скориставшись банкоматом, він перевірив надходження коштів на його рахунки для виплати пенсії та соціальної допомоги, які відкриті у ПАТ КБ «Приватбанк», та дізнався, що на рахунках кошти відсутні. Для зясування обставин відсутності коштів позивач звернувся до відділення банку, де йому було повідомлено про списання коштів банком у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 червня 2006 року, де він був поручителем. Вважаючи вказане списання коштів протиправним, оскільки вказані кредитний договір і договір поруки дійсно укладалися, але строк їх закінчився в 2011 році. Позивач, звернувшись до відповідача з питанням неправомірного списання вказаних коштів з його рахунків, отримав відповідь, що таке списання проведено правомірно. На звернення позивача до відповідача з питанням повернення йому списаної суми отримано відмову. Вважаючи вказані дії банку протиправними позивач просив суд, з урахуванням уточненої заяви (а.с. 25-26), стягнути з відповідача суму у розмірі 5\~502, 81 грн. та моральну шкоду в розмірі 7\~000 грн. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог позивача, посилаючись на їх недоведеність, надав суду письмові пояснення (а. с. 28-33), просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 22 червня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Дніпроцентрбуд» в особі директора [PERSON] укладено кредитний договір № 938, за умовами якого банк за наявності вільних грошових коштів зобовязується передати позичальнику кредит в сумі 181\~641,60 грн. не пізніше 5 днів з моменту підписання договору, в обмін на зобовязання позичальника повернути кредит, сплатити відсотки, винагороду, в обговорені даним договором строки. Відповідно до Графіку погашення кредиту, який є додатком до кредитного договору, останньою датою погашення кредиту є 22 червня 2011 року (а.с. 9-11). В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 22 червня 2006 року між [PERSON]І, та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір поруки № б/н, за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання обовязків за кредитним договором тому ж розмірі, шо і боржник, включаючи виплату кредиту, відсотків, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с. 13). Листом від 11 січня 2012 року за вих. № 30.1.0.0/2-430, яку відповідно до реєстру поштових відправлень відповідач направив поштою 18 січня 2012 року, ПАТ КБ «Приватбанк» повідомив позивача про наявність простроченої заборгованості, яка складає 217636,83 грн. (а.с. 14-15). 13 березня 2015 року позивач, скориставшись банкоматом, виявив відсутність грошових коштів на рахунках для виплати пенсії та соціальної допомоги, які відкриті у ПАТ КБ «Приватбанк». Звернувшись до відділення банку, позивачу повідомлено про списання коштів на погашення заборгованості перед банком, та на підтвердження цього [PERSON] було надано виписки, відповідно до яких 12 березня 2015 року з його рахунків для виплати пенсії та соціальної допомоги банком здійснено перерахування коштів на свою користь у сумі 4153,22 грн. (а.с. 6,7), а також банком було списано грошові кошти в сумі 1349,60 грн., які в межах сервісу «Скарбничка» нараховувались позивачу (а.с. 27), тобто загальна сума набутих відповідачем грошових коштів складає 5502,81 грн. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами ЦК України. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.4. ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Договором поруки не визначено строк, після настання якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного виконання зобовязань боржника за кредитним договором. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором, строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Аналіз ч. 4 ст. 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права в кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами, в контексті викладених норм права суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача грошових коштів, які були списані з рахунків позивача у сумі 5502,81 грн. Частиною першою ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Вирішуючи вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що [PERSON] не було надано доказів на підтвердження завдання йому відповідачем шкоди нематеріального характеру, у звязку з чим вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме: 897,43 грн. (а. с. 2). На підставі викладеного,

Outcome: partial