Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом в якому просив усунути перешкоди в користуванні належною йому квартирою загального заселення [ADDRESS] , загальною площею 19,4 кв.м., житловою площею - 11,3 кв.м., шляхом зобов`язання відповідачів демонтувати (знести) самовільно побудовані прибудови, вказані в технічному паспорті від 27.10.2005. Як на підставу позовних вимог вказав, що рішеннями суддів встановлено, що відповідач [PERSON] самовільно збудував спірну прибудову до квартири [ADDRESS] у вигляді помешкання ( кімнат) , які відображені в технічному паспорті від 27.10.2005, виготовленому Комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», під номерами 14-6, 14-7, 14-8, а Миколаївська міська рада та її виконавчий комітет виносили протиправні рішення в частині незаконного узаконювання цієї прибудови. Внаслідок таких дій замість двох відокремлених квартир, одна з яких належить позивачу, а інша відповідачу [PERSON] , останнім самоправно створено одну чотирьохкімнатну квартиру, загальною площею 84,6 кв.м., житловою - 52,1 кв.м. У зв`язку із цим, помешкання позивача, як відокремлений об`єкт, перестало існувати. В наслідок цього, рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27.12.2018 по справі № 489/6218/18 його право власності на кімнату житловою площею 11,3 кв.м. в квартирі загального заселення [ADDRESS] було припинено. Позивач вважає, що до виключення відомостей Державного реєстру речових прав на нерухома майно про наявність зареєстрованого за ним права власності на кімнату житловою площею 11,3 кв.м., він є законним власником та має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18.06.2019 позовна заява була залишена без руху. Ухвалою від 29.08.2019 відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Крім того, позивач надав до суду письмову заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі своїм правом на подання відзиву на позов не скористались. Представник третьої особи в своїй заяві просила розглянути справу за наявними в ній матеріалами та ухвалити рішення на розсуд суду. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши наявні у справі докази і встановивши фактичні обставини, суд дійшов наступного. Із матеріалів прави вбачається та встановлено судом, що на підставі нотаріального посвідченого договору купівлі-продажу від 11.05.2001, зареєстрованого в реєстрі за № 3675, [PERSON] набув право власності на кімнату площею 11,3 кв.м. в квартирі спільного заселення [ADDRESS] . Вказана квартира спільного заселення, загальною площею 19,4 кв.м., житловою площею 11,3 кв. м. 18.05.2001 право власності [PERSON] зареєстровано в бюро технічної інвентаризації. Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 24.09.2015 скасовано рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 28.04.2007 та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на самочинно забудовані нежитлові приміщення магазину № [ADDRESS] [ADDRESS] [ADDRESS] кв.м. по [ADDRESS] . Цим рішенням також встановлено, що станом на 13.07.2001, квартира [ADDRESS] складалась із двох житлових кімнат площею 18,4 кв.м та 11,3 кв.м, а також приміщень спільного користування: коридору площею І-8,5 кв.м, ванної кімнати площею 2,0 кв.м, вбиральні площею 1 кв.м, кухні площею 9,7 кв.м. Загальна площа квартири становила 31,5 кв.м. Після проведеної реконструкції та перебудови квартири, виконаної [PERSON] без дозволу власника [PERSON] , житлова кімната площею 11,3 кв.м., що належала останньому, фактично відсутня як відокремлене приміщення. Рішенням виконкому Миколаївської міської ради № 461 від 27.02.2007, зокрема, пунктом 54 цього рішення, зазначеним самовільно збудованим нежитловим приміщенням було надано нову адресу [ADDRESS] . З іншого рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 27.04.2017 (текст розміщено за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua/Review/66243760), яким залишено без змін рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15.03.2017 по справі № 489/295/16-ц, слідує, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11.05.2016 за позовом [PERSON] визнано недійсним пункт 54 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 461 від 27.02.2007 з підстав відсутності правовстановлюючих документів на це майно у будь-якої особи на час прийняття цього рішення. Апеляційний суд мотивував свій висновок тим, що нежитлові приміщення магазину № № 14-6, 14-7 та 14-8, загальною площею 33,7 кв.м, що були предметом купівлі-продажу за оспорюваним договором є незаконно самочинно збудованими спорудами, яким безпідставно була надана окрема адреса. За такого це нерухоме майно не могло бути об`єктом цивільно-правових відносин за договором купівлі-продажу. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.08.2014 по справі 489/1878/14-ц (провадження № 2/489/1170/14), залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20.11.2014, відмовлено в позові [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про вселення. Рішення мотивовано тим, що з відповідей МБТІ слідує, що перестінки житлової кімнати № 5 площею 11,3 кв.м у квартирі [ADDRESS] зруйновані, внаслідок чого такої кімнати, яка на праві власності зареєстрована за позивачем [PERSON] фактично не існує, тому вселення позивача до квартири спільного заселення з вказаних підстав неможливе. Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17.02.2016 по справі № 489/7107/15-ц (провадження № 2/489/279/16), яке набрало законної сили, визнано недійсним договір № 113/4417 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладений 28.05.2010 року між Житлово-комунальним підприємством Миколаївської міської ради «Південь» та [PERSON] Висновок суду мотивований тим, що через укладення оскаржуваного позивачем правочину реальні правові наслідки його виконання у вигляді надання послуг та відповідно їх оплати, з розрахунку реальної площі належної власнику нерухомості, не могли наступити, оскільки належна [PERSON] квартира фактично на час укладання (28.05.2010) між житлово-комунальним підприємством та [PERSON] договору № 113/4417 не існувала. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10.05.2018 по справі № 489/5263/17 (провадження № 2/489/1041/18), яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Миколаївської міської ради про вселення. Висновок суду мотивований тим, що на момент вирішення спору такого об`єкту нерухомості як кімната площею 11,3 кв.м. в квартирі спільного заселення [ADDRESS] фактично не існує. Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27.12.2018 по справі № 489/6218/18 (провадження № 2/489/2676/18), яке набрало законної сили, позов [PERSON] задовольнити частково та припинено право власності [PERSON] на кімнату житловою площею 11,3 кв.м. у квартирі спільного заселення [ADDRESS] , у зв`язку із фактичним її знищенням. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її законних прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Звертаючись до суду зданим позовом [PERSON] виходив з того, що незважаючи на припинення в судовому порядку його права власності на належне йому помешкання № [ADDRESS] загальною площею 19,4 кв.м., у зв`язку із фактичним знищенням майна, він до виключення з Державного реєстру речових прав на нерухома майно відомостей про зареєстроване за ним право власності на майно вважається законним власником та має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 379 ЦК України об`єктом права власності особи, зокрема, є квартира - ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання (частина перша статті 382 ЦК України). На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно частини першої статі 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. За положеннями частини другої наведеної статті, в редакції на час звернення позивача до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю, у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Враховуючи встановлені судом обставини щодо самочинного зведення відповідачем [PERSON] спірних прибудов №№ 14-6, 14-7 та 14-8, що стало наслідком фактичного знищення помешкання позивача та в подальшому за його заявою припинення в судовому порядку права власності на таке майно, що відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України має преюдиційне значення для вирішення цього спору, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки через відсутність належного позивачу об`єкту нерухомого майна в натурі та припинення за його заявою в судовому порядку права власності на цей об`єкт, позивачем не доведено в чому саме полягає порушення його прав. Доводи позивача про відсутність в Державному реєстрі речових прав на нерухома майно відомостей про припинення його права власності нерухоме майно, внаслідок чого він вважається законним власником та має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю, суд вважає безпідставними, так як усунення перешкод має бути пов`язане з конкретним порушенням права особи. Крім того, частина друга статті 349 ЦК України, якою було передбачено державну реєстрацію права припинення особи на майно у разі його знищення, виключена на підставі Кодексу України з процедур банкрутства № 2597-VIII від 18.10.2018.

Outcome: dismissed