Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить розірвати шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований 14 вересня 2010 року, актовий запис № 235. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання у них народився син [PERSON], [INFO]. Спільне життя не склалось, однією сімєю не проживають з кінця 2017 року. На ґрунті неприязних відносин у них виникають сварки та скандали. Перебування в шлюбі та примирення є неможливим і суперечить їх інтересам, оскільки давно втратили один до одного почуття любові та поваги. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Пояснила, що на її утриманні перебуває син [PERSON], який проживає з позивачем. Відповідач працює на посаді моряка, тому визначити місце проживання неповнолітнього сина з ним буде порушувати інтереси дитини. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, поясняв, що вимоги щодо розірвання шлюбу визнає повністю, але заперечує щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини з матірю. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14.09.2010 року (а.с.3). Під час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON] [PERSON] Петрович, [INFO] (а.с.7). Різниця в поглядах на права та обовязки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між позивачем та відповідачем. Перебуваючи у шлюбі, сторони не змогли створити міцної сімї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин та поновлювати наміру їх не мають, не проживають разом протягом тривалого часу. Згідно з ч. 3 ст. 109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, шлюб може бути розірвано, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання сторін і збереження сімї неможливе. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. При розгляді даної справи суд виходить з того, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Добровільність шлюбу одна з основних його засад. Враховуючи вищевикладене, у суду є підстави вважати, що сімя розпалася остаточно, шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них та їхньої дитини, а відтак, існують підстави для розірвання шлюбу. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини, суд виходить з наступного. Відповідно до положення ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За змістом ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-СІІ) проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матірю (Принцип 6 Декларації). Відповідно до ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. З урахуванням вказаних норм та необхідністю максимального забезпечення інтересів дитини, суд вважає за необхідне місце проживання малолітньої дитини визначити з матір`ю. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов містить дві позовні вимоги немайнового характеру, а позивачем сплачено судовий збір лише за одну позовну вимогу, та враховуючи, що суд ухвалює рішення про задоволення позову в повному обсязі, то згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір за одну вимогу немайнового характеру; з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за іншу позовну вимогу немайнового характеру.

Outcome: approved