Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

У травні 2021 року до Іллінецького районного суду Вінницької області звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участю органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтований тим, що позивачу на праві власності належить житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . У даному будинку зареєстровані відповідачі, які є донькою онукою та правнучкою позивача. З липня 2019 р. відповідачі не проживають у вищевказаному будинку за місцем реєстрації та відмовляються знятися з реєстрації належного позивачу житлового будинку, хоча проживають разом за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи, що відповідачі зареєстровані у будинку позивача, позивач сплачує послуги і за них, а тому не може оформити субсидію. З огляду на відсутність за місцем реєстрації на думку позивача відповідачі втратили право користування вказаним житловим приміщенням, позивач звернулась до суду із вказаним позовом. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області 24 травня 2021 р. справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 20 липня 2021 р. постановлено залучити до участі у справі орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради Донецької області, зобов`язавши зазначений орган надати суду висновок про доцільність/недоцільність визнання [PERSON] [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком з господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . 25 серпня 2021 року на адресу Іллінецького районного суду Вінницької області надійшов письмовий висновок органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради Донецької області в якому зазначений орган не заперечує проти визнання малолітньої [PERSON] [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, натомість подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, надіславши на електронну пошту суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, визнання позовних вимог у повному обсязі та надіслання рішення суду на їх адресу. За таких обставин, суд згідно змісту частини 4 статті 200 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі письмових доказів та ухвалити у справі заочне рішення, яким позов задовольнити з наступних підстав. Судом установлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі продажу житлового будинку від 29.08.2005 р. (а.с.13), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.10.2005 р. № 8625928 (а.с.14) та технічним паспортом на житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.10-11). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання гр. [PERSON] , що мешкає за адресою [ADDRESS] від 27.02.2020 р. встановлено, що за адресою [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] однак за місцем реєстрації не проживають, з липня 2019 р. (а.с. 18). Зазначений факт додатково підтверджується довідками виконкомом Іванопільської сільської ради Костянтинівського району Донецької області від 02.03.2020 р. за №№ 314, 315, зі змісту яких вбачається що [PERSON] разом з дочкою [PERSON] та своєю матір`ю [PERSON] не зареєстровані, але дійсно проживають у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 19, 20). У відповідності до висновку органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради Донецької області від 19.08.2021 № 1055/26 даний орган опіки та піклування не заперечує проти визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність та допустимість кожного письмового доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно частини 1 статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Змістом статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Змістом частини 1 статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Положеннями частини 1 статті 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Положеннями частини 1 статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення лише протягом шести місяців, а згідно статті 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При цьому, оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житловому будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 р. у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 р. у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 р. у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 р. у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18) та від 25 серпня 2020 р. у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування. З урахуванням визнання відповідачами позову та з огляду на наявність у матеріалах справи висновку органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради Донецької області від 19.08.2021 р. № 1055/26, у відповідності до змісту якого даний орган опіки та піклування не заперечує проти визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо визнання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, доведена повністю, тому підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved