Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

У травні 2014 року позивач Комуністична партія України, [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], третя особа Дирекція телерадіопрограм Управління справами Верховної Ради України про захист честі, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, а саме просили: визнати недостовірною інформацію, поширену [PERSON] під час його виступу [INFO] року о 10 год. 51 хв. на пленарному засіданні Верховної Ради України, а саме твердження: «Я вам розкажу, що відбулося в Маріуполі 9 травня: озброєні російські диверсанти розстріляли, проникли в управління міліції, розстріляли працівників міліції, розстріляли мирних громадян. Й ті, кого захищає [PERSON], я вам розкажу: вони були з гранатометами, автоматами, з мінометами, вони спалили управління міліції. Акцією по захопленню Маріупольською міською Радою керував голова КПУ в Маріуполі, депутат Маріупольської міської Ради [PERSON]. От хто керував цією акцією. А він виходить, розказує, що мирні громадяни постріляли. Ви цих людей повели на вбивство, ви їх розстрілювали, ваші диверсанти, яких ви підтримуєте у Луганській області. [PERSON] - депутат КПУ блокував військові частини, організовував анти сепаратистські мітинги, у Донецькій області [PERSON] у Слов'янську будував барикади, стріляв проти наших солдат. Це все депутати від комуністів. Тому я дивуюся, чому КПУ досі не заборонена як злочинна організація, як посібник ворога, як колабораціоністи. Я і пропоную, [PERSON], ставлю пропозицію знову вилучити [PERSON] з зали для того, щоб ним тут не воняло. Цим гнилим, продажним, ФСБешним агентом. Коли ти, подонок, виходиш сюди. Коли ти розказуєш, як ми убиваємо людей. Ви їх убиваєте, ви розколюєте» країну. Ви почули тут хоч одне слово засудження незаконного референдуму від комуністів? Ні, не почули. Бо вони за завданням Росії розколюють нашу країну. Вони досі кажуть, що вони народні депутати. Шльондри ви продажні. Проститутки ви політичні». Також просили зобов'язати відповідача з наступного дня з дати набрання рішенням законної сили спростувати розповсюджену ним недостовірну інформацію у спосіб, у який така інформація була поширена: «під час пленарного засідання Верховної Ради України та його прямої трансляції Парламентським телеканалом «РАДА» оголосити, що відомості, повідомлені ним [INFO] року на пленарному засіданні ВРУ відносно причетності КПУ, її лідера [PERSON] та представників партії до подій у м. Маріуполі 9 травня 2014 року, які виразилися у вбивстві мирного населення, працівників міліції, захвату та знищенні управління міліції у м. Маріуполі, до протиправних дій у Луганській, Донецькій областях, у м. Слов'янську, наявності злочинної змови між [PERSON] та владою Російської Федерації на розкол України - не відповідають дійсності». У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги змінила, просила: визнати недостовірною інформацію, публічно поширену [PERSON] під час його виступу [INFO] р. о 10 год. 51 хв. на пленарному засіданні Верховної Ради України наступного змісту: «Й ті, кого захищає [PERSON]… вони були з гранатометами, автоматами, з мінометами, вони спалили управління міліції. Акцією по захопленню Маріупольською міською Радою керував голова КПУ в Маріуполі, депутат Маріупольської міської Ради [PERSON]. От хто керував акцією.» «Ви цих людей повели на вбивство, ви їх розстрілювали, ваші диверсанти, яких ви підтримуєте у Луганській області. [PERSON] - депутат КПУ блокував військові частини, організовував анти сепаратистські мітинги, у Донецькій області [PERSON] у Слов'янську … стріляв проти наших солдат. Це все депутати від комуністів». «Ви їх убиваєте, ви розколюєте країну». «Бо вони за завданням Росії розколюють нашу країну». В іншій частині позовні вимоги щодо спростування недостовірної інформації залишила без змін (а.с. 66-67). Відповідач до судового засідання не з'явився з невідомих причин, хоча про час, день та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Представник третьої особи Держаного підприємства Парламентський телеканал «РАДА» Верховної Ради України, який є правонаступником Дирекції телерадіопрограм Управління справами Верховної Ради України, до судового засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у їх відсутність (а.с. 32-33). Тому, суд розглянув справу у відсутність відповідача та представника третьої особи, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що [INFO] року о 10 год. 51 хв. на тридцять шостому пленарному засіданні Верховної Ради України, виступив народний депутат [PERSON] з інформацією наступного змісту: «…І ті, кого захищає [PERSON], були з гранатометами, автоматами, мінометами, вони спалили управління міліції. Акцією захоплення Маріупольської міської Ради керував голова Комуністичної партії в Маріуполі депутат Маріупольської міської Ради [PERSON]. Ось хто керував акцією… Ви цих людей повели на вбивство. Ваші диверсанти, яких ви підтримуєте, їх розстрілювали. У Луганській області [PERSON], депутат Комуністичної партії блокував військові частини, організовував сепаратистські мітинги. У слов'янську Донецької області [PERSON] … стріляв у наших солдат. Це все депутати від комуністів… Ви їх убиваєте, ви розколюєте країну... Бо вони за завданням Росії розколюють нашу країну…» (а.с. 59-64 та оглянутий в судовому засіданні відеозапис пленарного засідання Верховної Ради України на а.с. 15). Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Тому, доводи позивачів про недостовірність викладеної інформації [PERSON] є безпідставними, оскільки така інформація взята з контексту виступу народного депутата [PERSON] та її необхідно оцінювати разом із усім виступом народного депутата. Зі змісту ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи вбачається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року). Оскільки, [PERSON] був народним депутатом та лідером Комуністичної партії України, в період виступу [PERSON] на сесії Верховної Ради України [INFO] року, то він був публічною особою, у зв'язку з чим підлягав ретельному громадському контролю і потенційно міг зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як він виконував або виконує свої функції. Тому, судження, висловлені відповідачем [PERSON] з приводу діяльності позивача [PERSON], містять гостру критику діяльності позивача [PERSON] як народного депутата та лідера Комуністичної партії України та не є фактичними твердженнями, а оціночними судженнями. Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Тому, при ухваленні вказаного рішення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд). Зокрема, рішення від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський, відповідно до якого суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Рішенням Європейського суду від 15 березня 2011 року у справі «Отехі Мондрагон проти Іспанії» відзначено, що коментарі заявника проти короля Іспанії були зроблені у контексті політичної дискусії, яка має громадський інтерес. Висловлювання були зроблені під час прес-конференції, а відтак заявник не міг переформулювати, перефразувати свої слова чи взяти їх назад до того моменту, як вони були поширені. Рішенням Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі «Бодрожич та Вуїін проти Сербії» вказано, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї «інформації» чи «ідей», які «приємно» отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. При цьому, суд зауважив, що приватні особи «роблять себе відкритими» для «публічної перевірки» тоді, коли виступають на «арену публічних дебатів». Рішенням Європейського суду від 29 червня 2005 року у справі «Соколовські проти Польщі» зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду за ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції з прав людини можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи. Отже, поширена інформація відповідачем про позивачів містить оціночні судження відповідача відповідно до ст. 277 ЦК України, зокрема автором використано висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, оскільки мають характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій тощо). А тому, такі оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому, суд приймає до уваги те, що позивач [PERSON], будучи публічною особою, мав би усвідомити, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов'язково приємною для позивача, навіть, шокуючою; він мав бути готовий до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для позивача. Крім того, позовні вимоги Комуністичної партії України не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведена така обставина юридичного складу правопорушення (про поширення недостовірної інформації) як поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» виключає склад вказаного правопорушення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України тягар доведення наявності вказаної обставини покладається на позивача. Суд приймає до уваги те, що положення ч. 3 ст. 277 ЦПК України, відповідно до якої негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного, виключені на підставі Закону № 1170-VII від 27 березня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації». Враховуючи встановлені обставини та положення закону суд не вбачає підстав для задоволення позову. В зв'язку з цим, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачами, їм не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed