Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договору дійсним та визнання права власності. Свої вимоги мотивує тим, що 21 грудня 2017 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області було винесено рішення про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна № И 2000-083, на житловий будинок, який розташований за адресом: [ADDRESS], та був зареєстрований в Ізмаїльському комунальному бюро технічної інвентаризації, за номером 2000-083 від 14.09.2000 року. У в'язку із тими, що згідно норм цивільного законодавства, які діяли на момент укладення договору, такий договір повинен бути нотаріально посвідчений. Проте, реєстрація права власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відбулась 10.10.2017 року до винесення рішення про визнання дійсним договору купівлі продажу житлового будинку. Водночас, було з'ясовано, що при визнанні договору дійсним позов помилково було пред'явлено до особи яка діяла за довіреністю як зазначено в преамбулі договору купівлі продажу нерухомого майна від 29 серпня 2000 року замість [PERSON] було вказана особа [PERSON] Як було пояснено нотаріусом, повторна реєстрація права власності на житловий будинок суперечить Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з наступними змінами та доповненнями. І не обхідно звернутися до суду із позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно. За таких обставин, маючи обмежене право користуватися та розпоряджатися нерухомим майном, позивач вимушений звернутися з дійсною заявою. Позивач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи, причину неявки до суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, у зв'язку з чим зі згоди позивача та на підставі ч.1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних доказів. 12.11.2018 року судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд, на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні, дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 29.08.2000 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу будинку [ADDRESS], який було зареєстровано у філіалі Одеської універсальної біржі «Вітязь» в м. Ізмаїл за № И 2000-083 від 29.08.2000 року (а.с.3). Укладений між сторонами договір зареєстрований у філіалі Одеської універсальної біржі «Вітязь» в м. Ізмаїл Одеської області 29.08.2000 року за № И 2000-083. Всі істотні умови договору до його реєстрації на товарній біржі сторонами виконані, грошовий розрахунок по даному договору здійснений позивачем, про що свідчить п.5 договору. Протягом всього часу з моменту укладення договору позивач відкрито володіє та користується придбаним житлом, однак на підставі укладеного договору позбавлена можливості проводити відчуження придбаного житла та укладати будь-які правочини, оскільки договір нотаріально не посвідчений. Крім того, 21 грудня 2017 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області було винесено рішення про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна № И 2000-083, на житловий будинок, який розташований за вищевказаною адресою.(а.с. 5) Проте, реєстрація права власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відбулась 10.10.2017 року до винесення рішення про визнання дійсним договору купівлі продажу житлового будинку. Водночас, було з'ясовано, що при визнанні договору дійсним позов помилково було пред'явлено до особи яка діяла за довіреністю як зазначено в преамбулі договору купівлі продажу нерухомого майна від 29 серпня 2000 року замість [PERSON] було вказана особа [PERSON] Суд вважає, що 29 серпня 2000 року сторони уклали договір, який не порушує нічиїх прав та інтересів. Позивач, як покупець, свої обов'язки за договором виконав, і за його вимогою, суд має право визнати таку угоду дійсною. Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] (а.с. 9). Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що всі зобов'язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі, тому договір купівлі-продажу повинен бути визнаний дійсним. На теперішній час вказаний договір не оскаржений та не скасований. Згідно ст.224 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу ч.1 ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. вбачається, що договори про відчуження нерухомого майна підлягали нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або часткова виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, оскільки при укладенні договору всі вимоги передбачені ст.15 ЗУ «Про товарні біржі» між сторонами виконано належним чином, про що свідчить сам договір, однак договір не відповідає вимогам ст.657 ЦК України чинного законодавства, що позбавляє можливості проводити його відчуження, суд вважає за необхідне визнати укладений між сторонами договір купівлі-продажу дійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved