Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

у травні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 07 серпня 1997 року. Від шлюбу у них є троє неповнолітніх дітей: син - [PERSON], [INFO], син - [PERSON], [INFO], та син - [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки у них різні погляди на сімейне життя, введення спільного господарства, різні характери та світогляд, у зв'язку з чим між ними постійно виникали непорозуміння, свідками чого ставали їх неповнолітні діти. Відповідач [PERSON] біля шести років тому, нічого не пояснюючи, зібрав свої речі та переїхав проживати окремо від сім'ї в с.Михайлючка Шепетівського району. Протягом цього часу спільне господарство вони не ведуть, сімейні стосунки не підтримують, ні нею, ні дітьми він не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Вважає що їх сім'я носить формальний характер, примирення між ними не можливе, а тому просить суд шлюб між ними розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON] та судові витрати стягнути з відповідача на її користь. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених ньому. Також, суду пояснила, що бачила відповідача востаннє три роки тому, він проживав з іншою жінкою. А тому, просила строк на примирення не надавати, шлюб розірвати, оскільки вони з лютого 2011 року проживають окремо в різних помешканнях. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, хоча про час, день та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, за місцем реєстрації. Причини неявки не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність не подав. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов підлягаючим до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно ч.ч.3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], одружились 07.08.1997 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 237. Прізвище після одруження: чоловіка - [PERSON], дружини - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER], виданим 07.08.1997 року Шепетівським міськвідділом реєстрації актів громадянського стану Хмельницької області. Від спільного проживання у сторін є троє неповнолітніх дітей: син - [PERSON], [INFO], син - [PERSON], [INFO], та син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про їх народження. Згідно довідки №45 від 22.06.2016 року, виданої квартальним комітетом №20 виконавчого комітету Шепетівської міської ради Хмельницької області, позивач [PERSON], проживає в [ADDRESS] разом з дітьми: сином [PERSON], [INFO], сином - [PERSON], [INFO], та сином - [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що сторони сімейні відносини не підтримують, більше п'яти років разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Також встановлено, що взаємини між ними зіпсувалися, внаслідок чого вони втратили взаєморозуміння, а згодом почуття любові та поваги один до одного. Факт окремого проживання позивача і відповідача, відсутність спільного побуту суд розцінює як підтвердження розладів шлюбних відносин, формального існування шлюбу між ними. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, їхніх дітей, являється порушенням їх права на повагу до сімейного життя, що розцінюється судом як таке, що має істотне значення. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимоги позивача про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч. 6 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» питання прізвища під час державної реєстрації розірвання шлюбу вирішується за заявою подружжя в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Отже, враховуючи вищевказане, в позовній вимозі про залишення позивачці прізвища [PERSON] слід відмовити. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесенні нею і документально підтвердженні судові витрати. А тому, судові витрати понесені позивачем та документально підтверджені, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь. На підставі ч.ч. 3, 4 ст. 56, ст.ст. 110, 112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial