Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати дійсним договір про припинення зобов'язання передаванням відступного від 31 березня 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та визнати за ним право власності на 23/100 частин домоволодіння [ADDRESS]), яке розташоване на земельній ділянці площею 1445 кв.м., з припиненням права власності інших осіб на ці 23/100 частин домоволодіння, які раніше належали [PERSON], а також визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS] та звільнити вказане майно з-під арешту, накладеного державними виконавцями Бабушкінського, Кіровського та Ленінського відділів державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Позивач в судове засідання не з?явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судові засідання не з'явився, про час і місце їх проведення повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 лютого 2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір про надання безпроцентної цільової позики, за умовами якого позивач зобов'язався надати безпроцентну позику в сумі 100000 гривень, а [PERSON] зобов'язався повернути її в строк до 31 березня 2008 року. Факт отримання грошових коштів [PERSON] від позивача в сумі 100000 гривень підтверджується розпискою, складеною ним 11.02.2008 р. та підписаною власноруч. За умовами укладеного між сторонами договору безпроцентної цільової позики від 11.02.2008 року, було визначено цільове призначення позики, а саме для проведення робіт з благоустрою та поліпшення умов використання домоволодіння [ADDRESS] 23/100 частин якого належало на праві власності [PERSON] Також між сторонами, в забезпечення виконання зобов'язань за цим договором безпроцентної цільової позики, 11 лютого 2008 року було укладено договір застави нерухомого майна, за умовами якого [PERSON] передав позивачу у заставу належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: 23/100 частин домоволодіння [ADDRESS] яке розташоване на земельній ділянці площею 1445 кв.м. та в цілому складається з Б-1 - житловий будинок житловою площею 49,2 кв.м., загальною площею 71 кв.м., К-2 житловий будинок житловою площею 110 кв.м., загальною площею 169,4 кв.м., И-2 - житловий будинок, житловою площею 28,3 кв.м., загальною площею 89 кв.м., В,Г,Ж,Д - шлакоблочні гаражі, З - металевий гараж, М - дощата вбиральня, № 1-10, І - споруди та домоволодіння [ADDRESS]. З наданих суду документів вбачається, що право власності відповідача на вказане майно було підтверджено договором дарування, посвідченого 29 січня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Черновою Ольгою Іванівною за реєстровим номером 585 та було зареєстроване Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 4 лютого 2008 року (реєстраційний номер 21040258). В судовому засіданні встановлено, що у передбачений договором позики строк, відповідач не повернув позивачу запозичені кошти та дійсно запропонував припинити свої зобов'язання за договором позики шляхом передавання відступного, а саме: належної йому на праві власності 23/100 частин домоволодіння [ADDRESS] яке розташоване на земельній ділянці площею 1445 кв.м. та в цілому складається з Б-1 - житловий будинок житловою площею 49,2 кв.м., загальною площею 71 кв.м., К-2 житловий будинок житловою площею 110 кв.м., загальною площею 169,4 кв.м., И-2 - житловий будинок, житловою площею 28,3 кв.м., загальною площею 89 кв.м., В,Г,Ж,Д - шлакоблочні гаражі, З - металевий гараж, М - дощата вбиральня, № 1-10, І - споруди та домоволодіння [ADDRESS] 31 березня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про припинення зобов'язань шляхом передаванням відступного, за умовами якого відповідач зобов'язався в строк до 10 квітня 2008 року передати позивачу за актом приймання-передавання належні йому частини домоволодіння, а також до цього строку виготовити технічні паспорти на домоволодіння та передати їх позивачу разом з оригіналами правовстановлюючих документів. 10 квітня 2008 року між сторонами був підписаний акт приймання передавання частин домоволодіння, відповідно до якого, відповідач передав, а позивач прийняв у власність 23/100 частин домоволодіння [ADDRESS] яке розташоване на земельній ділянці площею 1445 кв.м. та в цілому складається з Б-1 - житловий будинок житловою площею 49,2 кв.м., загальною площею 71 кв.м., К-2 житловий будинок житловою площею 110 кв.м., загальною площею 169,4 кв.м., И-2 - житловий будинок, житловою площею 28,3 кв.м., загальною площею 89 кв.м., В,Г,Ж,Д - шлакоблочні гаражі, З - металевий гараж, М - дощата вбиральня, № 1-10, І - споруди та домоволодіння [ADDRESS] Знайшли своє підтвердження факти неодноразових звернень - вимог позивача до відповідача з приводу виконання умов договору позики та договору про передавання відступного, а саме надання йому документів, необхідних для здійснення державної реєстрації права власності на набуте у власність нерухоме майно, однак відповідач ухилявся від вчинення таких дій та постійно наголошував на тому, що він спробує повернути запозичені кошти. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона боржник зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав передбачених законом, зокрема з договорів та правочинів. Як вбачається з договору позики від 11.02.2008 року, у відповідача виникло перед позивачем зобов'язання щодо повернення отриманої позики в обумовлений договором строк, яке станом на 31.03.2008 р. не було виконано. Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно ст. 600 ЦК України зобов'язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір строки й порядок передання відступного встановлюється сторонами. Зі змісту ст. 202 ЦК України вбачається, що дія особи спрямована на припинення цивільних прав та обов'язків є правочином. Тобто, передавання відступного за своєю правовою природою є правочином, оскільки спрямоване на припинення зобов'язань. Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятись в усній або письмовій формі. Як встановлено в судовому засіданні, договір про припинення зобов'язання передаванням відступного був укладений між сторонами у простій письмовій формі, тобто сторонами цього договору були дотримані загальні вимоги щодо форми такого правочину. Відповідно до ст. 206 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На час укладення вказаного договору, чинним цивільним законодавством України не було передбачено нотаріального посвідчення договору про передавання відступного. Проте, з метою уникнення складнощів у подальшому здійсненні державної реєстрації права власності на ім'я позивача на набуте нерухоме майно, сторони у пункті 8 Договору про припинення зобов'язання передаванням відступного передбачили те, що вони зобов'язуються 10 квітня 2008 року о 10.00 години прибути до приміщення нотаріуса для посвідчення договору про передавання відступного, але відповідач у визначений час до нотаріуса не прибув, причини свого небажання нотаріально його посвідчувати не повідомив, таким чином ухилився від його нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Зі змісту укладеного договору про припинення зобов'язання передаванням відступного вбачається, що сторони досягли всіх істотних умов, зазначених у ст. 600 ЦК України, зокрема предмету відступного, його вартості, строків і порядку його передавання. Суд встановив, що на виконання цього договору відповідач передав позивачу за актом приймання передавання 23/100 частин домоволодіння [ADDRESS] яке розташоване на земельній ділянці площею 1445 кв.м. та в цілому складається з Б-1 - житловий будинок житловою площею 49,2 кв.м., загальною площею 71 кв.м., К-2 житловий будинок житловою площею 110 кв.м., загальною площею 169,4 кв.м., И-2 - житловий будинок, житловою площею 28,3 кв.м., загальною площею 89 кв.м., В,Г,Ж,Д - шлакоблочні гаражі, З - металевий гараж, М - дощата вбиральня, № 1-10, І - споруди та домоволодіння [ADDRESS] За таких обставин суд приходить до висновку, що в розумінні ст. 638 ЦК України - цей договір був укладений, оскільки сторонами в належній формі була досягнута згода з усіх його істотних умов, та частково виконаний, оскільки кожна із сторін вчинила певні дії, спрямовані на його виконання. З огляду на те, що відповідач заперечує дійсність зазначеного правочину, суд вважає за можливе захистити право позивача у заявлений ним спосіб, шляхом визнання договору про припинення зобов'язання передаванням відступного - дійсним, на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. В частині розгляду позовних вимог щодо визнання права власності на 23/100 частин домоволодіння [ADDRESS] суд виходив з наступного. Згідно п. 4 договору про припинення зобов'язання передаванням відступного від 31.03.2008 р., кредитор набуває право власності на предмет відступного з моменту підписання сторонами відповідного акту приймання-передавання. 10 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем був підписаний відповідний Акт приймання-передавання нерухомого майна. Відповідно до ст. 328 ЦК країни право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За загальними правилом, передбаченим ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Позивач на законних підстав набув право власності на 23/100 частин домоволодіння [ADDRESS] але на теперішній він позбавлений можливості вільно розпоряджатись ним, оскільки відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору про припинення зобов'язання передаванням відступного, що позбавляє позивача можливості здійснити державну реєстрацію свого права на цю частину домоволодіння. За змістом ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення, або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Зазначені норма кореспондується з приписами ст. 16 ЦК України, яка визначає визнання права можливим способом захисту порушеного чи оспорюваного права особи. Разом з тим, відповідно до положень ч. 13 статті 15 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України. Зазначений\~Закон згідно зі статтею 1 регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Пунктом 1 частини першої статті 8 Закону № 1952-IV передбачено, що орган державної реєстрації прав, серед іншого, проводить державну реєстрацію прав та обтяжень або відмовляє у їх реєстрації. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 9 Закону № 1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону ; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. Аналогічні положення тим, які встановлені у пункті 1 частини другої статті 9 Закону № 1952-IV, передбачені пунктом 12 Порядку державної реєстрації прав. Відповідно до положень частини другої статті 19 Закону № 1952-IV державна реєстрація обтяжень здійснюється, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, враховуючи те, що позивач правомірно набув право власності на 23/100 частин домоволодіння [ADDRESS] а відповідач не визнає його права на це майно, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у заявлений позивачем спосіб. Приходячи до висновку саме про такий спосіб захисту права позивача, суд керується принципом обов'язковості виконання рішення суду, а тому з метою належного його виконання та з огляду на те, що у відповідності до пункту 1 частини другої статті 9 Закону № 1952-IV для проведення державної реєстрації права власності позивача на цю частину домоволодіння, державний реєстратор повинен зокрема усунути всі суперечності між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та прийняти рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації, суд вважає за необхідне зазначити у рішенні суду про припинення права власності інших осіб на цю частину домоволодіння, яка на момент укладення договору про припинення зобов'язання передаванням відступного від 8 лютого 2008 року, належала [PERSON] Разом з тим, у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності за позивачем на домоволодіння [ADDRESS] слід відмовити, з огляду на те, що жодна із сторін не надала суду належні та допустимі докази в розумінні ст. ст. 57-60 ЦПК України, які б свідчили про належність цього будинку відповідачу, а отже і наявність в нього права розпоряджатися ним шляхом передавання відступного на користь позивача. Вирішуючи питання в частині звільнення майна з-під арешту, суд виходить з наступного. В судовому засіданні встановлено, що для реалізації права позивача та реєстрації права власності за позивачем у встановленому законом порядку, останньому дійсно перешкоджають існуючи обтяження на це нерухоме майно, які згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна були накладені за зобов'язаннями [PERSON] перед іншими третіми особами вже після виникнення у позивач права власності на це майно та після укладеного між сторонами договору застави цього майна. В силу вимог Інструкції «Про проведення виконавчих дій» №74/5 від 15.12.1999р. та ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставне майно може бути звернено у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, або коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про заставу» право застави виникає з моменту укладання договору застави. В даному випадку, право застави у позивача виникло 11 лютого 2008 року (в момент укладення договору застави), а постанови про накладення арешту на нерухоме майно відповідача були винесені значно пізніше ніж було укладено договір застави цього нерухомого майна між нами. Згідно ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Крім того, станом на час ухвалення рішення по справі, заборгованість відповідача перед позивачем значно перевищує вартість предмету застави. Отже за таких обставин, державні виконавці Бабушкінського, Кіровського та Ленінського відділів державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції - не мають правових підстав для звернення стягнення на заставлене майно на користь стягувачів, які не є заставодержателями. Згідно ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення з - під арешту. Оцінюючи усі докази, які були досліджені в судовому засіданні у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог в цій частині та вважає за необхідне їх задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: partial