Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Вказував, що 04.10.2016 року ухвалою апеляційного суду Донецької області скасовано заочне рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 01.09.2010 року про визнання за [PERSON] права власності на торгівельний павільйон, розташований по вул. Блажевича. Не зважаючи на це, відповідачка наступного дня подарувала павільйон [PERSON], не повідомивши обдарованого та нотаріуса про те, що втратила право власності на предмет договору, чим ввела їх в оману. Водночас позивач вказує на фіктивність договору, який укладено з метою приховання неправомірності набуття відповідачкою права власності на подароване майно. Відповідачі позов не визнали, посилаючись на те, що дарунок належав відповідачці на підставі свідоцтва про право власності, на момент вчинення правочину жодних обмежень щодо його відчуження не існувало, договір укладено з дотриманням вимог цивільного законодавства. Позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. За змістом ст. ст. 4, 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає один з визначених ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК) чи встановлений іншим законом або договором спосіб захисту цивільного права. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК зобовязаний довести 1) фактичну та 2) правову підстави недійсності правочину. 1. Щодо питання факту. Відповідно до ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини пятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Статтею 41 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Набуття права власності на предмет оспорюваного у цій справі договору відбулося у встановленому законом порядку, згідно з яким рішенням Маріупольської міської ради № 6/14-1449 від 20.12.2011 року затверджено проект землеустрою та надано відповідачці із земель житлової та громадської забудови в оренду строком на 5 років земельну ділянку площею 0,0017 га за адресою: м. Маріуполь, вулю Блажевича, 69-а (а.с. 46). На виконання цього рішення 27.02.2012 року між Маріупольською міською радою та [PERSON] укладено договір оренди зазначеної ділянки (а.с.47-49). 20.08.2013 року відповідачка згідно з вимогами Порядку виконання підготовчих робіт, затвердженого постановою КМУ від 13.04.2011 р. за № 466, подала до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю (далі - Інспекція) декларацію про початок виконання будівельних робіт (а.с. 52-55), після закінчення яких відповідно до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції від 17.10.2013 року) надала до Реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області декларацію про готовність обєкта до експлуатації, зареєстровану Інспекцією 16.06.2014 року (а.с. 56-60), та отримала свідоцтво про право власності (а.с. 66). 05 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір дарування нежитлової будівлі (торгівельного павільйону) літ. А-1, А 1-1 загальною площею 28,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Маріуполь, вул. Блажевича, 69-а (а.с. 25.), тоді як у судових рішеннях, на які посилається позивач (а.с. 10, 11) йдеться про торгівельний павільйон літ. А-1 площею 12,3 кв.м., розташований по вул. Блажевича, б/н в м. Маріуполі. З наведеного вбачається, що предметом спору в цивільній справі, на рішення в якій посилається позивач, був обєкт самочинного будівництва, тоді як предметом оспорюваного договору є нежитлова будівля, що належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Маріупольського міського управління юстиції Донецької області 25.07.2014 року за № 24730496 (а.с. 66). Крім того, частиною 1 статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на 25.07.2014 року) визначено, що реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному окремо визначеному об'єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об'єкта. З наданої позивачем інформаційної довідки вбачається, що реєстраційним номером нерухомого майна за адресою: м. Маріуполь, вул. Блажевича, 69-а, площею 12,3 кв.м. є 31780915, підставою виникнення права власності рішення суду від 01.09.2010 року, тим часом як реєстраційний номер нежитлової будівлі за тією ж адресою, площею 28,3 кв.м. 415749114123, підстава виникнення права власності свідоцтво про право власності (а.с. 12-17). Таким чином, відповідачка набула право власності на предмет договору дарування не за судовим рішенням, на скасування якого, як на підставу припинення права власності, посилається позивач, а на підставі свідоцтва про право власності, а отже торгівельний павільйон, про який ідеться в позовній заяві, та будівля, що є предметом оспорюваного договору як за будівельно-технічними характеристиками, так і за джерелом набуття права власності та унікальним реєстраційним номером являють собою два різних обєкти, у звязку з чим твердження позивача про те, що на момент вчинення правочину відчужувач майна не мав на нього права власності та вимога про скасування його реєстрації є безпідставною. 2. Щодо питання права. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування укладається на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК, якими передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі постанова ПВСУ) наголосив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Правочин, зокрема, може бути визнано недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 225-235 ЦК, кожна з яких є самостійною, доводиться певними обставинами. Особа, яка звертається до суду з вимогою про визнання правочину недійсним не може одночасно посилатися на різні підстави його недійсності, оскільки правочин може бути визнано недійсним лише з однієї правової підстави. Відтак і судове рішення про визнання правочину недійсним не може ґрунтуватися на висновках про наявність відразу декількох правових підстав його недійсності. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. ст. 4, 11 ЦПК суд не має права обирати спосіб захисту на власний розсуд, оскільки це є виключним правом позивача. Звертаючись до суду, позивач у цій справі посилався як на загальні підстави визнання правочину недійсним та наслідки його недійсності, передбачені ст. ст. 203, 215, 216 ЦК, так і на ст. 234 цього Кодексу, яка регулює підстави визнання правочину недійсним за ознаками фіктивності, а також вказував на те, що дарувальник приховав від обдарованого факт відсутності у нього права власності на дарунок, тобто ввів його в оману, що обумовлює недійсність правочину відповідно до ст. 230 ЦК, згідно з якою, правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу). Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів (п. 20 постанови ПВСУ). Таким чином, визнання договору таким, який вчинено під впливом обману законодавець пов'язує з необхідністю вирішення спору, що виник саме між сторонами у зв'язку з реалізацією прав та обов'язків за договором, який вчинили сторони, та застосування відповідних наслідків. Згідно зі статтею 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (п. 24 постанови ПВСУ). За оспорюваним у цій справі договором дарувальник передав, а обдарований прийняв у дар нежитлову будівлю (торгівельний павільйон) літ. А-1, А 1-1 загальною площею 28, 3 кв.м.; що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Блажевича, 69а. Нотаріус відповідно до п.п. 2, 3 глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 перевірив дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину, сторони запевнили, що однаково розуміють значення і умови цього Договору та його правові наслідки,їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі(п. п. 2.3 Договору). Позивач, який не був його стороною, посилався на взаємовиключні правові підстави визнання правочину недійсним та не надав суду доказів на підтвердження того, що [PERSON] умисно ввела [PERSON] в оману стосовно наявності у неї права власності на дарунок чи того, що сторони правочину діяли за спільним умислом, спрямованим на вчинення фіктивного правочину. За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння, але заявляє, що вчинений порушує її права чи законного інтересу. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Виходячи з цього, заінтересована особа повинна довести, що її права чи законні інтереси порушені договором, в результаті визнання якого недійсним її права будуть поновлені. Як убачається з матеріалів справи, 27.02.2012 року між позивачем та відповідачкою укладено договір оренди землі, за яким орган місцевої влади добровільно строком на 5 років передав відповідачці земельну ділянку, на якій нею споруджено обєкт нерухомості, право власності щодо якого посвідчено відповідним органом влади у встановленому законом порядку, ніким не оспорено та не скасовано. В договорі оренди позивач зазначив про відсутність будь-яких прав третіх осіб на користування земельною ділянкою та визначив розмір орендної плати, яку відповідачка добросовісно сплачувала, що давало їй на розумних підставах упевненість у правомірному володінні нерухомістю і сподівання на подальшу співпрацю з позивачем, маючи переважне право на поновлення строку дії договору, який було пролонговано 04.08.2015 року. Позивач протягом пяти років отримував узгоджену із відповідачкою орендну плату і не ставив питання про те, що дії міської ради щодо передачі відповідачці земельної ділянки були спрямовані проти інтересів територіальної громади, інтереси якої він представляє за законом, або порушувалися інтереси будь-якої третьої сторони. За таких обставин твердження позивача про порушення оспорюваним правочином права власності місцевої громади на земельну ділянку під обєктом нерухомості, що є предметом договору дарування, не можуть вважатися переконливими. Зважаючи на це, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що укладений між відповідачами договір порушує його права чи законні інтереси. Отже позивач, вважаючи своє право порушеним, не визначився з характером порушення, способом захисту права, із правовими нормами, що регулюють спірні правовідносини, не надав доказів на підтвердження фактичних та правових підстав недійсності правочину та не довів факту порушення, невизнання або оспорювання його цивільних прав чи інтересів територіальної громади, у звязку з чим заявив необґрунтовані, бездоказові вимоги, які задоволені бути не можуть. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed