Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

У червні 2015 року до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області звернувся з позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсною та визнання права власності на квартиру. Позов мотивує тим, що 20.02.2015 року уклав договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з відповідачем та передав йому гроші у розмірі 25 000 грн. 00 коп., що підтверджується надрукованою розпискою від 20.02.2015 року, тому просить визнати договір купівлі-продажу (угоду) від 20.02.2015 року на квартиру [ADDRESS] дійсною; визнати за [PERSON], [INFO], право власності на квартиру [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задоволити. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач або представник відповідача у судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду повідомлялися належним чином. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. 20 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що даний договір не посвідчено нотаріально, але наявна розписка, яка вказує про той факт, що відповідач отримав кошти від позивача у розмірі 25 000 грн. 00 коп. Судом встановлено, що нотаріальне посвідчення даного договору не відбулося, так як відповідач за даною адресою не проживає та його місце знаходження позивачу не відоме. Згідно ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року розяснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України повязується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Судом встановлено, що позовна заява не містить доказів, які підтверджують факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину, а встановлений факт, що відповідач за даною адресою не проживає, не може бути підставою для визнання договору дійсним. Крім того, правова позиція Верховного Суду України від 30.01.2013 року №6-162цс12 вказує, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обовязків для сторін. Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи наведене суд вважає, що факти викладені у позовній заяві не підтверджені належними доказами, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed