Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

У травні 2015 року Державна іпотечна установа звернулася до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору про іпотечний кредит від 22.04.2008 року № 404.1.08/Д (С)-101 між ВАТ «КБ Актив-банк» та [PERSON] відповідачу були надані грошові кошти у сумі 750 000,00 грн. строком до 21 квітня 2018 року зі сплатою 10,7% річних. В забезпечення виконання даного зобовязання між ВАТ КБ «Актив-банк» та [PERSON] було укладено договір поруки від 22.04.2008 року, згідно якого [PERSON] зобовязалася відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобовязань за кредитним договором. В подальшому ВАТ «КБ Актив-банк» відступи право вимоги Державній іпотечній установі. У порушення ст.ст. 14, 509, 526, 610, 543, ч.1 ст. 1054 та умов договору відповідачі зобовязання за вказаним договором належним чином не виконали, у зв'язку з чим станом на 17.03.2015 року мають заборгованість 316 621,64 грн., яка складається з наступного: сума боргу за кредитом 287 500,00 грн., нараховані відсотки 20 744,80 грн.; пеня за прострочення сплати кредиту 367,03 грн. та інфляційні витрати 8 010,53 грн., які Державна іпотечна установа просила стягнути з відповідачів в солідарному порядку, а також стягнути судові витрати. Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 09 червня 2015 року позов Державної іпотечної установи задоволено: стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором від 22.04.2008 року № 404.1.08/Д (С)-101 у розмірі 316 621 грн. 64 коп.; стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Державної іпотечної установи судовий збір у розмірі 3 166 грн. 21 коп. В апеляційній скарзі [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] посилається на те, що відповідач не знав про заміну сторони (стягувача); відповідно до умов п. 5.1.1 договору про іпотечний кредит кредитор зобовязаний у разі відступлення права вимоги за цим договором Державній іпотечній установі письмово повідомити про це позичальника, однак ВАТ «КБ Актив-банк» порушений пункт договору та не ознайомлено в письмовій формі про відступлення права вимоги ДІУ; про спрямування грошових коштів у вигляді сплат за кредитом на нового кредитора відповідач дізнався тільки 18.07.2017 року при отриманні відповідної довідки; інформацію про запровадження у банку тимчасової адміністрації відповідач отримав з офіційних джерел; вважає, що боржник був позбавлений права сплати всієї суми заборгованості без ухвалення рішення суду, а також має право на погашення простроченої частини сплати та на подальшу сплату згідно затвердженого графіку; апелянт також вважає, що договір має істотний дискримінаційний дисбаланс на шкоду споживача (відповідача), порушуючи рівність договірних відносин, оскільки правам банку присвячено шість пунктів договору, а позичальнику три; вважає, що між позичальником та кредитором змінились суттєві обставини: так, відповідач в момент укладення спірного договору не міг знати, що настануть події 2013-2014 років, коли територія міста Донецька стала тимчасово непідконтрольною владі України, відповідач не міг передбачити, що між містом Донецьком та територією України буде збудовано контрольно-пропускні пункти та не буде дозволено переміщатися з грошовими коштами, однак не буде забезпечено функціонування банківської системи, у звязку з чим позичальник у 2014 році був позбавлений фактичної можливості сплати грошових коштів; відповідач має наявні докази та відомості, які мають істотне значення для справи, серед яких довідка позивача про стан заборгованості на 18.07.2017 року та власний розрахунок заборгованості. У судове засідання апеляційного суду сторони не зявились; про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджено телефонограмами, зареєстрованими в журналі телефонограм за №№5247 та 5248 від 10 листопада 2017 року. Від Державної іпотечної установи надійшли заперечення на апеляційну скаргу. Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи. Задовольняючи позовні вимоги Державної іпотечної установи суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] порушив зобовязання за договором про іпотечний кредит, що є підставою для позивача вимагати дострокового повернення кредиту, сплати відсотків, пені та інфляційних витрат. Проте з такими висновками повністю погодитися неможливо, виходячи з наступного. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Статтею 631 ЦК України передбачено строк договору, а саме час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст. 1054 цього Кодексу до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (ст.ст.1046-1053) цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції відповідно до укладеного договору про іпотечний кредит від 22.04.2008 року № 404.1.08/Д (С)-101 між ВАТ «КБ Актив-банк» та [PERSON], відповідачу були надані грошові кошти у сумі 750 000,00 грн. строком до 21 квітня 2018 року зі сплатою 10,7% річних. В забезпечення виконання даного зобовязання між ВАТ «КБ Актив-банк» та [PERSON] було укладено договір поруки від 22.04.2008 року, згідно якого [PERSON] зобовязалася відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобовязань за кредитним договором. 04 червня 2008 року між Державною іпотечною установою та ВАТ «КБ «Актив-Банк» укладено договір відступлення права вимоги №1015,08. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідачі зобовязання за вказаним договором належним чином не виконують, у зв'язку з чим станом на 17.03.2015 року згідно розрахунку мають заборгованість 316 621,64 грн., яка складається з наступного: сума боргу за кредитом 287 500,00 грн., нараховані відсотки 20 744,80 грн.; пеня за прострочення сплати кредиту 367,03 грн. та інфляційні витрати 8 010,53 грн. Як вбачається з доданої до матеріалів справи довідки про стан заборгованості за договором про іпотечний кредит станом на 17 березня 2015 року заборгованість за договором виникла з липня 2014 року. Отже, до цього часу відповідачем вносились платежі на погашення кредиту. При цьому договір відступлення права вимоги укладений між Державною іпотечною установою і ВАТ «КБ Актив-банк» 4 червня 2008 року, тобто відповідачем вносились платежі в період, коли новим кредитором вже стала Державна іпотечна установа. Крім того, відповідно до п. 8.1 договору про іпотечний кредит зазначено, що позичальник повідомлений та згоден, що права вимоги за договором можуть бути відступлені Державній іпотечній установі. А згідно повідомлення за вих. № 4843/04-02 від 30.07.2014 року [PERSON] та [PERSON] про відступлення права вимоги до Державної іпотечної установи. Виходячи із встановленої обставини доводи апеляційної скарги про порушення кредитором п. 5.1.1 договору про іпотечний кредит, а також доводи про те, що про спрямування грошових коштів у вигляді сплат за кредитом на нового кредитора відповідач дізнався тільки 18.07.2017 року при отриманні відповідної довідки є безпідставними. Є також безпідставними і доводи апеляційної скарги про те, що інформацію про запровадження у банку тимчасової адміністрації відповідач отримав з офіційних джерел, оскільки зазначена обставина не впливає на правовідносини щодо погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит, що виникли між сторонами по даній справі. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до п. 5.2.4 договору про іпотечний кредит, кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобовязань за цим договором. Відповідно до п. 5.3.3 договору про іпотечний кредит у разі порушення умов цього договору та/або іпотечного договору позичальник зобовязаний на вимоги кредитора достроково повернути кредит з одночасною сплатою нарахованих процентів за користування коштами, штрафних санкцій. Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 9 листопада 2016 року у справі №6-2251 цс 16. Тому доводи апеляційної скарги про те, що боржник був позбавлений права сплати всієї суми заборгованості без ухвалення рішення суду, а також має право на погашення простроченої частини сплати та на подальшу сплату згідно затвердженого графіку не грунтуються на нормах матеріального права. Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Стаття 18 цього Закону містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, зокрема їх несправедливості. За змістом частин п'ятої, шостої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Як зазначив Верховний Суд України, аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, порушення принципу добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, спричинення істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдання шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Отже із викладеного випливає висновок, що визначення окремих умов договору несправедливими відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не є обовязковою підставою для визнання договору недійсним у цілому. Відповідно до ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобовязання. Зміна договору у звязку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання тощо. Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не звертався до суду ані з позовом про визнання недійсним договору про іпотечний кредит (або його частини), ані з позовом про зміну договору, ані про його розірвання. Тому доводи апеляційної скарги про те, що між позичальником та кредитором змінились суттєві обставини, є також безпідставними. Разом з тим, апеляційний суд з огляду на положення частини 3 статті 303 ЦПК України, відповідно до якої апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, вважає за необхідне зазначити наступне. Звертаючись до суду з позовом Державна іпотечна установа просила стягнути суму заборгованості за договором іпотечного кредиту солідарно з [PERSON] як основного боржника за зазначеним договором, так і з [PERSON] як поручителя. Згідно доданого до матеріалів справи договору про іпотечний кредит, укладеного 22 квітня 2008 року між ВАТ «Комерційний банк «Актив-банк» та [PERSON] цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань за цим договором. А згідно договору поруки, укладеного 22 квітня 2008 року між ВАТ «Комерційний банк «Актив-банк» та [PERSON], цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами; порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання за договором про іпотечний кредит. Разом з тим предявленням вимог до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимог до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (Постанова Пленуму №5 від 30 березня 2012 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимог до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимог, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Договором поруки по даній справі не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється з огляду на положення ст. 252 ЦК України, оскільки умовами договору встановлено, що він діє до повного виконання всіх зобовязань боржника за кредитним договором. У звязку з порушенням боржником виконання зобовязання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, звернувшись до суду з позовом 06 травня 2015 року. Отже, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителів протягом шести місяців від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Таким чином, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобовязання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати. Згідно п. 2.4 договору про іпотечний кредит позичальник зобовязався забезпечити погашення отриманого кредиту щомісячно до 22 числа кожного місяця. Сторонами не оспорюється, що останній платіж по кредитному договору був здійснений до липня 2014 року. Отже, саме з 22 серпня 2014 року у позивача виникло право на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя. Оскільки з позовом до суду кредитор звернувся у травні 2015 року, то у звязку з пропущенням шестимісячного строку предявлення вимоги до поручителя позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом з [PERSON] не підлягають задоволенню. Крім того, статтею 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідач зареєстрований за адресою: [INFO], б. 135, кв. 24. Місто Донецьк входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, дію якого призупинено розпорядженням від 5 листопада 2014 року № 1079-р, а також визнано таким, що втратило чинність, розпорядженням від 2 грудня 2015 року № 1275-р. Крім того, місто Донецьк входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р. Тому банк був зобовязаний скасувати пеню, нараховану на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитним договором з 14 квітня 2014р. Як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, пеня в сумі 367,07 грн. нарахована після 14 квітня 2014р., тому підстав для її стягнення з відповідача немає. Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Державної іпотечної установи, а саме: стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором про іпотечний кредит в сумі 316 254 грн. 33 коп., з яких: 287 500 грн.00 коп. - заборгованість за основною сумою боргу; 20 744 грн. 80 коп. прострочені відсотки за користування кредитом; 8 010 грн. 53 коп. інфляційні витрати. Оскільки позов задоволено частково з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3 162 грн. 54 коп. відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial