Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

У червні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що вони з відповідачкою з 04 лютого 1995 року перебувають в шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану Великомихайлівського району Одеської області, актовий запис №10. Спільних дітей від шлюбу не мають. Причиною розпаду послужила несумісність характерів подружжя. Шлюбні відносини фактично припинились у 2012 році, але добровільно розірвати шлюб відповідачка відмовляється. Позивач в судове засідання не з'явився, але надав через канцелярію суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив розглянути справу за його відсутності. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву, в якій зазначила, що позов визнає у повному обсязі, на розірвання шлюбу з [PERSON] згодна, просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]» та розглянути справу за її відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 04 лютого 1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану Великомихайлівського району Одеської області, актовий запис №10. Від спільного життя неповнолітніх дітей не мають. На підставі ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони припинили подружні відносини і однією сім'єю не проживають з 2012 року, відновлювати подружні відносини не мають наміру, у наданні строку для примирення з метою збереження родини не мають потреби, оскільки вважають, що їхня сім'я розпалася остаточно. Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. При таких обставинах суд вважає, що сформовані в родині відносини виключають спільне проживання чоловіка й жінки й роблять їхнє спільне життя надалі неможливим, тому що, збереження родини суперечило б інтересам сторін, адже сторони категорично налаштована на розірванні шлюбу, на примирення не згодні, а оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді сторін, то ніхто не вправі примусити чоловіка та жінку до шлюбу. Таким чином, з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 Сімейного Кодексу України, є недоцільним та неефективним і суперечить моральним засадам суспільства. Згідно ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу відповідачка бажає надалі іменуватися прізвищем «[PERSON]», що підтверджується її письмовою заявою. Частина 3 ст.115 Сімейного Кодексу України регламентує документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. В порядку ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки [PERSON] судовий збір у розмірі 243,60 грн. на користь позивача [PERSON] На підставі ч.1 ст.24, ст. 105 ч.3, 110, 112, 113, 115, Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved