Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

У червні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Посилалася на те, що вона є власником житлового будинку по [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрований відповідач, але тривалий час там не проживає. Відповідач житлом не цікавиться, комунальні послуги не сплачує. Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] . У вересні 2019 року [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] про вселення в житлове приміщення. Свій позов мотивує тим, що з 21 листопада 2015 року зареєстрований в житловому будинку по [ADDRESS] . Даний будинок належить колишній дружині [PERSON] . Після розірвання шлюбу, остання чинить йому перепони в користуванні житловим будинком, як колишньому члену сім`ї власника житлового будинку. В судовому засіданні [PERSON] власні позовні вимоги підтримала та пояснила суду, що з відповідачем по справі перебувала у шлюбі до липня 2017 року. Під час шлюбу зареєструвала [PERSON] в своєму будинку. Після розірвання шлюбу останній зібрав власні речі та виїхав з будинку. Речі лишив в гаражі господарства, де була його майстерня. Почав співмешкати з іншою жінкою. Восени 2017 року вивіз весь інвентар з гаража, а взимку поїхав до Польщі. З того часу будинком не цікавився, коштів на його утримання не надавав. Приїздив до гаража де була його майстерня та знаходився його інструмент. З позовом звернулася, так як не може отримати субсидію. Проти задоволення зустрічного позову заперечує. Представники первісного позивача та відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні вимоги первісної позовної заяв підтримали з підстав зазначених в самій позовній заяві, проти задоволення зустрічного прозову заперечували. Первісний відповідач та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні з вимогами первісної позовної заяви не погодився, власний позов підтримав в повному обсязі з підстав наведених в зустрічній позовній заяві. Представник первісного відповідача та позивача за зустрічним позовом з вимогами первісної позовної заяви не погодився, просив в їх задоволенні відмовити за безпідставності, зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до норми ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] являється власником житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 січня 2005 року (а.с. 11). В будинку по [ADDRESS] з 21 листопада 2015 року зареєстрований первісний відповідач по справі [PERSON] (а.с. 30, 137) Згідно копії Свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] від 28 липня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 28 липня 2017 року (а.с. 10). Як вбачається з Актів обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 11 липня 2018 року, 30 жовтня 2018 року та 26 квітня 2019 року в житловому будинку по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але фактично не проживають (а.с. 5-7). Допитана в судовому засіданні в якості свідка первісний позивач [PERSON] пояснила суду, що в її колишнього чоловіка з`явилася інша жінка з якою він і співмешкав після їхнього розлучення. Періодично він приходив в гараж, щось там крутив, можливо і ночував. Гараж не придатний для проживання. Постійно там проживати не міг. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є невістка позивачки по справі. [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу у липні 2017 року почали проживати окремо. Останній вивіз власні речі з будинку. Хоча вона з чоловіком проживала окремо, їм довелося переїхати до позивачки, так як [PERSON] часто влаштовував п`янки в гаражі. З зими 2017-2018 років перестала бачити [PERSON] . До того часу приїздив у гараж від якого у нього лишилися ключі. Умов для проживання у гаражі не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є братом [PERSON] .. Коли в 2017 році у [PERSON] з`явилася інша жінка то вони з [PERSON] розлучилися. Ще до розлучення останній частково вивіз з будинку власні речі. Після розлучення в липні 2017 року вивіз решту речей. Після цього [PERSON] ще деякий проміжок часу приїздив та працював у гаражі. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він є троюрідним братом [PERSON] . До реєстрації в будинку [PERSON] останній був зареєстрований у нього. Після розірвання шлюбу з [PERSON] брат проживав в гаражі на території господарства останньої. В будинок його не пускали. Спав в автомобілі. Йому відомий випадок, коли під`їзд до озера був перекритий бетонною балкою. Брат викликав поліцію з цього приводу. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка первісний відповідач [PERSON] пояснив суду, що через тиждень після розірвання шлюбу, коли він приїхав додому то виявив, що вся його речі винесені з будинку. Він їх переніс в гараж господарства і там почав мешкати. Готував в гаражі, мився в озері. Потім поїхав до Польщі. Коли повернувся на Україну то виявив, що в гаражі змінені замки. Свідок [PERSON] пояснив, що він про живає поряд з будинком [PERSON] [PERSON] не бачив з 2018 року. Чув, що десь працює. Він дійсно підписував Акти обстеження житлово-побутових умов, які були необхідні [PERSON] для отримання субсидії. Чув, що [PERSON] проживав у гаражі, там є груба. Де і з ким останній постійно мешкав йому не відомо. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] . [PERSON] востаннє бачила влітку 2018 року, був поблизу гаража, підходив до озера. В будинку постійно мешкає [PERSON] з сином [PERSON] . Де постійно проживає [PERSON] їй не відомо. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 381 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За ст. 270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до вимог ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 Житлового кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно правової позиції ВСУ висвітленій в Ухвалі від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16 право на проживання колишнього члена сім`ї розглядається як сервітут, який припиняється судом за позовом власника житлового приміщення при наявності обставин, які мають істотне значення. Як видно з матеріалів справи, позивачка за первісним позовом [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрований, але фактично з 2018 року не проживає колишній чоловік [PERSON] . У добровільному порядку знятися з реєстрації останній не бажає, тим самим порушує конституційне право [PERSON] , як власника даного будинку, на володіння, користування та розпорядження своєю власністю. Тому у суду є всі підставі для задоволення позовних вимог за первісним позовом в частині визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Задоволення первісного позову в свою чергу виключає задоволення зустрічного позову. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Стороною первісного позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу були надані наступні докази: з адвокатом Дубовик Н.М. - договір про надання правової допомоги від 01 травня 2019 року, попередній розрахунок оплати витрат на правову допомогу від 01 листопада 2019 року, акт здачі-приймання виконаних робіт від 23 січня 2020 року; з адвокатом Радченко О.О. - договір про надання правової допомоги від 26 вересня 2019 року. Оскільки, стороною первісного позивача не було надано доказу, який би підтвердив оплату витрат на правову допомогу (додаткова постанова Верховного Суду від 08.05.2018 року у справі № 810/28/23/17), то суд не вбачає підстав для їх стягнення. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved