Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому після уточнень просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 10000 грн. та процентів за користування нею в сумі 31200 грн. пославшись в обґрунтування позову на факт не повернення відповідачем суми боргу за розпискою від 16.10.2009 року, які останній мав повернути до 15.10.2010 року. В обґрунтування суми в розмірі 31200 грн. надав розрахунок суми процентів за борговими зобовязаннями здійснений відповідно до рівня облікової ставки НБУ за період з 10.08.2010 року по 27.05.2016 року згідно ст. 1048 ЦК України. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Пояснив, що відповідач визнав в судовому засіданні факт укладення розписки та факт не повернення суми позики. Стверджував про не пропущення позивачем строку позовної давності з тієї підстави, що про порушення свого права позивач довідався лише в 2015 році, коли зрозумів, що відповідач не має наміру повертати 10000 грн. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги в сумі 31200 грн. не визнав вказавши на необґрунтоване завищення розрахунку процентів. Суму позики в розмірі 10000 грн. взятих ним за розпискою визнав, однак заявив про застосування позовної давності. Пояснив, що мав намір повернути позику після сплати позивачем йому орендної плати згідно усної домовленості про передачу земельної ділянки в оренду. Вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши, оцінивши та проаналізувавши матеріали і докази по справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 16.10.2009 року відповідачем [PERSON] було складено розписку в якій він зазначив про взяття у відповідача 10000 грн. в якості позики із зобовязанням повернути борг до 15.10.2010 року. Відповідач визнав факт складення розписки та не повернення суми боргу, про що також свідчить наявність її оригіналу у позивача по справі, який надав її для огляду в судовому засіданні. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Тобто, судом встановлено, що між сторонами виникли договірні зобовязання, які випливають із договору позики, а отже у позивача настало право вимоги у відповідача повернення грошових коштів та сплати процентів за користування ними, а у відповідача виник кореспондуючий обовязок повернути суму боргу та сплатити проценти за користування позикою. При цьому, ст. ст. 256, 257 ЦК України встановлена позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна тривалість якого становить три роки. Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Суд вважає за необхідне зазначити, що практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббінгс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»). Зважаючи на те, що відповідач письмово звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності до вимоги, що випливає із договору позики від 16.10.2009 року, за якою обовязок по виконанню зобовязання виник 15.10.2010 року, а позивач звернувся до суду із позовом лише 11.05.2016 року, тобто після спливу трьох років, у задоволенні позову слід відмовити з вищезазначених підстав. Отже трирічний строк позовної давності у спорі, що виник між сторонами, обчислюється з 15.10.2010 року і закінчується 15.10.2013 року. Поряд з цим, у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача 31200 грн. процентів за користування позикою згідно розписки від 16.10.2009 року, також слід відмовити, оскільки зазначена вимога є похідною від основної вимоги щодо стягнення суми позики, яка судом не була задоволена. Твердження представника позивача про те, що позовна давність не сплила, оскільки відповідач дізнався про порушення свого права лише в 2015 році суд знаходить непереконливими, з огляду на те, що судом достовірно встановлено дату порушення позивачем грошового зобовязання, яка не могла бути не відома позивачу виходячи зі змісту розписки та суті правовідносин, що виникли між сторонами. Крім того, позивач в судовому засіданні неодноразово наголошував на тому, що він протягом тривалого періоду часу шляхом переговорів намагався схилити відповідача до повернення боргу таким чином обравши позасудовий спосіб розвязання спору. Наявний в матеріалах справи лист без підписів та дати і копія поштового конверту не можуть свідчити про будь-які обставини, які підлягають доказуванню. Позивач не заявляв про зупинення чи переривання строку позовної давності, не заявляв про поважні причини його пропуску, не просив його поновити. Отже, ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, зокрема перебіг трьохрічного строку, у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про стягнення боргу за договором позики, у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed