Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

у червні 2016 р. представник позивача звернувся із зазначеними позовними вимогами просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 19.12.2013, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Наталія Володимирівна, зареєстрований в реєстрі за №3902. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.11.2012 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] частину вартості спільного майна подружжя у розмірі 5639343 грн. 14 коп. Рішення набрало законної сили. На підставі вказаного рішення відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду. 10.09.2013 постановою державного виконавця накладено арешт та заборону відчуження будь-якого майна [PERSON] . Проте, в порушення вимог закону, з метою ухилення від виконання рішення суду, 19.12.2013 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу здійснила відчуження майна, а саме, квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] та [PERSON] , що в свою чергу позбавило позивача можливості задовольнити свої вимоги за рахунок вказаного майна. До цього часу рішення суду не виконано. Зміст зазначеного правочину суперечить положенням цивільного законодавства, в тому числі, прав позивача, а тому підлягає визнанню недійсним. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Кривов`яза А.П. від 30.06.2016 відкрито провадження у справі (а.с. 22). Розпорядженням керівника апарату №536 від 04.10.2016 у зв`язку із закінченням повноважень судді Кривов`яза А.П., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи (а.с. 43). Ухвалою судді Петренко Н.О. від 17.10.2016 справу прийнято до її провадження (а.с. 45). Розпорядженням керівника апарату №1494 від 30.08.2017 у зв`язку з відстороненням судді Петренко Н . О. від здійснення правосуддя, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи (а.с. 166). Ухвалою судді Ул`яновської О.В. від 06.09.2017 справу прийнято до провадження (а.с.169). 13.02.2018 представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] подав відзив на позовну заяву, зазначив, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки присуджене до виконання рішення суду від 21.11.2012 про поділ майна та стягнення коштів, не породжує у позивача права вимоги на будь-яке інше майно. На момент укладення спірного договору жодної існуючої заборони на спірну квартиру не було, спірне майно належало [PERSON] на праві власності та до складу спільної сумісної власності з позивачем, не належало. Правові підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні (а.с. 172-177). Ухвалою суду від 13.04.2018 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с. 209). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували з підстав необгрунтованості та безпідставності позовних вимог, викладені у відзиві обставини підтримали. Представник третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондар Н.В. у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, у письмових запереченнях, наданих 28.02.2017 зазначив, що спірний договір укладено з додержанням усіх вимог, встановлених законодавством для оформлення такого виду правочину, здійснено повний розрахунок за придбану квартиру. Договір посвідчено без порушень чинного законодавства, приватним нотаріусом перевірено відсутність заборони відчуження, арешту майна та встановлено, що на час прийняття рішення про перехід права власності на квартиру, були відсутні заборони щодо відчуження майна. Постанова про арешт майна від 10.09.2013, на яку посилається позивач, надійшла до Державної реєстраційної служби 17.01.2014, тобто після відчуження квартири (а.с. 72-75). Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у минулих судових засіданнях проти позовних вимог заперечували з підстав необгрунтованості та безпідставності позовних вимог. Представник третьої особи Святошинський районний ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У судовому засіданні від 13.04.2017 представник позовні вимоги підтримав (а.с.116). Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 24.07.2013 Печерським районним судом м. Києва видано виконавчий лист по справі №2-1741/12 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] Ѕ частини вартості спільного майна подружжя в розмірі 5639343 грн. 14 коп. (рішення суду від 21.11.2012) Рішення набрало законної сили 30.01.2013 (а.с. 125-126). 10.09.2013 постановою головного державного виконавця ДВС ГУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2-1741/12, накладено арешт на Ѕ частину вартості спільного майна подружжя, що належить боржнику у межах суми звернення стягнення, а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, належного боржнику (а.с. 128,138). Аналогічна постанова про арешт всього майна та оголошення заборони на його відчуження винесена державним виконавцем 17.01.2014 (а.с. 36-37). 19.12.2013 [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого останні придбали у рівних частках кожному квартиру [ADDRESS] . Квартира належала продавцю на підставі договору дарування від 17.01.2006. Продаж квартири вчинено за 1452000 грн.00 коп. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В., зареєстровано в реєстрі за №3902 (а.с. 78). Нотаріально посвідченою заявою від 19.12.2013 [PERSON] зазначила, що отримала від [PERSON] та [PERSON] 1452000 грн. 00 коп. як повний остаточний розрахунок за договором купівлі-продажу квартири від 19.12.2013 (а.с. 79). Відповідно до витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.12.2013, квартира по [ADDRESS] на праві приватної власності належала [PERSON] на підставі договору дарування від 17.01.2006. Відомості про заборону відчуження об`єкту нерухомого майна, станом на 19.12.2013 відсутні (а.с. 91-92). Відомості про нових власників квартири [PERSON] та [PERSON] внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 99-100). Відомості про арешт майна боржника [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження внесені державним реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві 17.01.2014 (а.с. 18-19). З відомостей листа Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС від 24.02.2017 вбачається, що рішення суду не виконано (а.с. 61-62). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень. Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного суду України у справі за № 6-605 цс16 від 25.05.2016. Відповідно до п.5 ч.3 ст. 11 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Згідно з ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Порушення заборони державного виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна. Згідно з положеннями ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов`язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом. Судом встановлено, що на момент укладення спірного договору, [PERSON] було достеменно відомо про встановлену державним виконавцем заборону відчужувати саме все нерухоме майно, як зазначено у обґрунтуванні позовної заяви до Печерського районного суду м. Києва про скасування арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, яка підписана нею власноручно, а не через представника. Також, зверненням до державного виконавця із заявою про невчинення виконавчих дій до вирішення розгляду справи по суті (ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.12.2013 залишено без змін ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 22.10.2013 про відмову у відкритті провадження за позовом про скасування постанови державного виконавця) (а.с. 130). [PERSON] , укладаючи спірний договір купівлі-продажу квартири, порушила заборону державного виконавця щодо реалізації (відчуження) арештованого майна. Отже, таке відчуження квартири та укладення договору купівлі-продажу відбулося з порушенням вищевикладених вимог, а тому оспорюваний договір купівлі-продажу квартири, на яку було накладено арешт державним виконавцем та оголошено заборону на його відчуження, підлягає визнанню недійсним. Суд також зазначає, що сам по собі факт не внесення відомостей про існування заборони на відчуження спірного нерухомого майна до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право розпоряджатися нерухомим майном, ураховуючи, що про встановлену державним виконавцем заборону відчужувати майно відповідачу [PERSON] було відомо. Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного суду від 05.06.2018 у справі № 543/730/14-ц. Твердження відповідачів про відсутність порушеного права позивача в оспорюванні ним правочину є безпідставними, оскільки, як зазначалось вище, у розумінні статті 215 ЦК України [PERSON] є заінтересованою особою, який має право оспорювати договір купівлі-продажу квартири від 19.12.2013, так як заходи державним виконавцем вжиті з метою забезпечення виконання рішення суду, де останній був позивачем у справі, що набрало законної сили, а тому [PERSON] має власний інтерес вимагати визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, з метою забезпечення для нього можливості в подальшому реально і без перешкод виконати рішення суду про стягнення коштів. Таким чином наявні підстави вважати, що спірний договір порушує права позивача. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved