Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

У травні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46603008 від 23 квітня 2019 року про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: нежиле приміщення [ADDRESS] за акціонерним товариством «Укрсоцбанк», прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «Світоч» м. Києва Алієвим А.О., номер запису про право власності 31304563. Повернути нежиле приміщення [ADDRESS] у власність [PERSON] . Судові витрати покласти на відповідачів. Позов обґрунтовано тим, що 22 березня 2007 року [PERSON] та АКБ СР «Укрсоцбанк» уклали кредитний договір №10-29/3134, за умовами якого [PERSON] отримала 315 000 доларів США зі сплатою 13% річних та порядком погашення основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно з графіком, який передбачений договором зі строком погашення до 21 березня 2017 року. Цього ж дня сторони уклали договір іпотеки, за яким [PERSON] передала в іпотеку банку нежитлове приміщення [ADDRESS] . 01 липня 2009 року сторони уклали додаткову угоду № 1 про внесення змін до кредитного договору, відповідно до якої [PERSON] передані кошти в сумі 333 425, 55 доларів США зі сплатою 14 % річних з кінцевим терміном погашення основної суми заборгованості до 21 квітня 2022 року згідно з графіком. 01 липня 2009 року сторони уклали договір про внесення змін до договору іпотеки, яким було внесено зміни до пункту 1 щодо забезпечення іпотекою та строків повернення кредиту. Відповідно до п. 4.5 статті 4 Договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріус або шляхом передачі іпотекодержателю прав власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає задоволення вимоги іпотекодержателя, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя сторонами не укладався, однак банк зареєстрував право власності на іпотечне майно в порушення вимог чинного законодавства без відома позивача, чим порушили її право власності на спірне нерухоме майно. Посилаючись на викладене позивач просила задовольнити позов. Ухвалою судді від 17 травня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 17 травня 2019 року ухвалою суду задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та постановлено: забезпечити позов шляхом накладення арешту на спірне нежиле приміщення. 07 червня 2019 року від АТ «Укрсоцбанк» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач посилався на те, що застереження про задоволення вимог кредитора передбачено у договорі іпотеки в пункті 4.5.3 і є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач, укладаючи договір іпотеки погодила всі умови цього договору та у зв`язку з грубим порушенням умов кредитного договору у банку виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. 07 грудня 2017 року позивачу направлялись повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак позивач не відреагувала на це повідомлення і державний реєстратор прийняв рішення про реєстрацію прав та обтяжень, яким зареєстровано право власності за АТ «Укрсоцбанк». 24 червня 2019 року від представника позивача надійшли заперечення на відзив, які обґрунтовані тим, що пункт 4.5.3 не можна вважати іпотечним застереженням, оскільки у ньому не врегульовано порядок переходу права власності та такі істотні умови, як порядок повідомлення боржника про звернення стягнення на предмет іпотеки, порядок оцінки предмету іпотеки для визначення його вартості на момент звернення стягнення. Крім того, позивач не була повідомлена про звернення стягнення на предмет іпотеки, а дійсність зворотного повідомлення викликає сумнів, оскільки відмітка про отримання зазначено як «за довіреністю», в той час як позивач довіреності на отримання кореспонденції не видавала. 08 липня 2019 року позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просила скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію нежилого приміщення [ADDRESS] , прийняте державним реєстратором КП «Світоч» м. Києва Алієвим А.О., номер запису про право власності 31304563. Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення, укладеного 05 липня 2019 року між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] . Визнати недійсним договір купівлі-продажу нежилого приміщення укладений 05 липня 2019 року між АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] . Повернути позивачу майно, а саме: нежиле приміщення [ADDRESS] . 09 липня 2019 року позивач подала уточнену заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 16 липня 2019 року задоволено клопотання представника позивача та залучено до участі у справі співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 16 липня 2019 року скасовано заходи забезпечення позову. Ухвалою суду від 16 липня 2019 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову з урахуванням уточненої заяви про забезпечення позову. Ухвалою суду від 06 серпня 2019 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано у приватного нотаріуса копії договору купівлі-продажу спірного нежилого приміщення. Ухвалою суду від 21 листопада 2019 року підготовче судове засідання закінчено, справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 13 січня 2020 року представник позивача подала пояснення, в яких зазначала, що нежиле приміщення реалізоване банком за ціною, яка значно нижче ринкової вартості, що є підставою для того, що у позивача можуть виникнути додаткові зобов`язання зі сплати податків у зв`язку з прощенням боргу. Зазначені обставини свідчать про неправомірні дії банку щодо набуття права власності на спірне нежиле приміщення. Ухвалою суду від 15 січня 2020 року замінено відповідача - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на правонаступника - акціонерне товариство «Альфа-Банк» та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 10 лютого 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що з дій позивача вбачається, що вона не мала наміру виконувати умови кредитного договору. Крім того, позивач не зазначила, як процесуальні порушення зі сторони відповідачів вплинули на її права та законні інтереси. Крім того, відповідач є добросовісним набувачем, а відтак підстави для задоволення позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу відсутні. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила про його задоволення. Представник відповідача - АТ «Альфа-Банк» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без участі їхнього представника, проти задоволення позову заперечує, просить відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 22 березня 2007 року [PERSON] та АКБ СР «Укрсоцбанк» уклали кредитний договір №10-29/3134, за умовами якого [PERSON] отримала 315 000 доларів США зі сплатою 13% річних та порядком погашення основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно з графіком, який передбачений договором зі строком погашення до 21 березня 2017 року. Цього ж дня сторони уклали договір іпотеки, за яким [PERSON] передала в по іпотеку банку нежитлове приміщення [ADDRESS] . 01 липня 2009 року сторони уклали додаткову угоду № 1 про внесення змін до кредитного договору, відповідно до якої [PERSON] передані кошти в сумі 333 425, 55 доларів США зі сплатою 14 % річних з кінцевим терміном погашення основної суми заборгованості до 21 квітня 2022 року згідно з графіком. 01 липня 2009 року сторони уклали договір про внесення змін до договору іпотеки, яким було внесено зміни до пункту 1 щодо забезпечення іпотекою та строків повернення кредиту. Відповідно до п. 4.5 статті 4 Договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріус або шляхом передачі іпотекодержателю прав власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає задоволення вимоги іпотекодержателя, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. 23 квітня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Світоч» м. Києва Алієвим Г.А. огли за АТ «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності на нежиле приміщення [ADDRESS] . 05 липня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» уклав з [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу нежилого приміщення [ADDRESS] . За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що 22.03.2007 р. між відповідачем та [PERSON] було укладено Кредитний договір №.10-29/3134, у відповідності до якого Банк надав позичальниці кредитні кошти у розмірі 315000,00 дол. США, з кінцевим строком повернення коштів до 21.03.2022 року, у відповідності до Договору про внесення змін. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між Банком та [PERSON] 22.03.2007 року було укладено Іпотечний договір № 02-10/754 з подальшим внесенням змін та доповнень, відповідно до якого [PERSON] передала в іпотеку АТ «Укрсоцбанк» нерухоме майно - нежиле приміщення [ADDRESS] . Розділом 4 зазначеного Іпотечного договору був передбачений порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація. П.4.1 Іпотечного договору Сторонами було погоджено, що у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем основного зобов`язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 4.2 Іпотечного договору Сторонами було погоджено, що у разі порушення Іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим Договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. А пунктом 4.5 Іпотечного договору були встановлені способи звернення стягнення на предмет іпотеки. - 4.5.1. на підставі рішення суду; або - 4.5.2. виконавчого напису нотаріуса; або - 4.5.3. шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по кредитному договору в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». У зв`язку із порушенням позичальником [PERSON] умов кредитного договору у іпотекодержателя АТ «Укрсоцбанк» виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки у досудовому порядку. 07.12.2017 року на адресу [PERSON] Банком було направлено повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується описом поштового вкладення. 12.12.2017 року зазначену вимогу було одержано [PERSON] , що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Дану обставину позивачем спростовано не було. Суд критично ставить до пояснень представника позивача, що підпис на поштовому повідомленні про вручення поштового відправлення належить не [PERSON] , адже позивачем даний факт спростований не був, клопотань про призначення почеркознавчої експертизи чи будь-яких інших доказів, які могли б підтвердити дані твердження, позивачем надано не було. У відповідності до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, згідно до ст.77 ЦПК України. Згідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Твердження представника позивача, що інформація за ідентифікатором внутрішнього поштового відправлення на рекомендованому повідомленні відсутня на офіційному сайті АТ «Укрпошта» у розділі «Пошук поштових відправлень», судом не може бути взято до уваги, адже у відповідності до порядку та умовам надання послуги з пересилання поштових відправлень - інформація про наявність та стан пересилання поштових відправлень постійно оновлюється й зберігається в системі протягом 6 місяців з моменту реєстрації. Стосовно посилання позивача, щодо відсутності в Іпотечному договорі іпотечного застереження. Суд зазначає наступне. У відповідності до ст.12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Пунктом 4.5.3. Іпотечного договору, сторонами був погоджений спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки - шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по кредитному договору в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». З вищенаведеного вбачається, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в іпотечному договорі, є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд також враховує висновки Верховного Суду, зроблені ним при розгляді подібних справ в постанові від 24.05.2017 року по справі № 6-1388цс16, від 23.01.2018 року по справі № 760/16916/14-ц провадження №61-1727св17, від 31 січня 2018 року по справі №910/6592/16, від 31.07.2018 року по справі №826/9658/15 провадження №К/9901/3238/18, та в постанові Верховного Суду по аналогічній справі №201/344/18 провадження № 61-47421св18. Крім того, слід зазначити, що позивач [PERSON] звернулась із даною позовною заявою, в якій просила «скасувати рішення про державну реєстрацію». Між тим, Позивачем не було враховано, що рішення Державного реєстратора є актом індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень у сфері публічно-правових відносин, а не правочином, а тому вимоги Позивача не базуються на приписах чинного законодавства. Адже після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права. Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 року по справі №755/9555/18 провадження №14-536цс18, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року по справі № 367/2022/15-ц провадження № 14-376 цс 18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року по справі №802/1340/18 провадження №11-474апп19. Вимог про скасування запису про проведену державну реєстрацію позивачем заявлено не було. А у відповідності до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч.2 ст.264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Таким чином, заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню ще й з підстави невірно обраного способу захисту права та сформованих вимог. Також суд зазначає, що належним відповідачем у даній категорії справ є особа, право чи обтяження якої зареєстровано, адже вимоги про скасування державної реєстрації, пов`язані з ухваленням рішення по суті спору щодо права власності на майно, таким чином, оскарження рішення про державну реєстрацію права власності безпосередньо пов`язане із захистом цивільного права, оскільки виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача з правомірністю володіння нового власника об`єктом нерухомого майна, як неодноразово звертав увагу Верховний Суд в постанові від 17.04.2018 року по справі №815/6956/15 провадження № 11-192апп18, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року по справі №826/9417/16 провадження № 11-444апп18, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 127/2209/18 провадження № 14-149цс19, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 року по справі № 757/39920/15-ц провадження № 14-61 цс 19, та в постанові від 23.10.2019 року по справі №201/10848/17 провадження № 61-11238св19. Отже належним відповідачем у даній справі є особи право власності чи обтяження якої зареєстровано на теперішній час, в даному випадку [PERSON] та [PERSON] . Щодо вимог позивача до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про «визнання недійсним Договору-купівлі-продажу нежитлового приміщення», то суд зазначає наступне. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. До аналогічних висновків також приходить й Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року по справі № 367/2022/15-ц провадження № 14-376 цс 18. Отже, обраний спосіб захисту позивачем не є ефективним способом захисту права власника, а тому заявлені вимоги до [PERSON] , [PERSON] також не підлягають задоволенню. Позивачем не було враховано, що рішення Державного реєстратора є актом індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень у сфері публічно-правових відносин, а не правочином, а тому вимоги позивача у будь-якому сенсі не базуються на приписах чинного законодавства. Та після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, як неодноразово зазначав як Верховний Суд так і Велика Палата Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.09.2018 року по справі №915/127/18 провадження №12-184гс18: «При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень)». Та такий само висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 року по справі №755/9555/18 провадження №14-536цс18: «Під час розгляду справи суди мають врахувати висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно того, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права». Та в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року по справі № 367/2022/15-ц провадження № 14-376 цс 18: «Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (див. пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18)». А також Велика Палата Верховного Суду остаточно закріпила дану позицію в Постанові від 20.11.2019 року по справі №802/1340/18 провадження №11-474апп19: «Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18) і підстав відступати від цього рішення не вбачається». Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16: «Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника» (пункт 147). А також в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року по справі № 367/2022/15-ц провадження № 14-376 цс 18: «Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів. інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективніш способом захисту права власника». Та в Постанові Верховного Суду від 09.01.2020 року по справі № 359/11588/15-ц провадження № 61-23308св18, в якій Верховний Суду відмовив у позовних вимогах щодо визнати недійсним рішення, скасуванні рішення оскільки такий спосіб захисту є неефективним. І аналогічний висновок зроблений Верховним Судом в Постанові від 19.12.2019 року по справі № 490/2845/17 провадження № 61-20255св18, в яких Верховний Суду в черговий раз акцентував увагу на висновку, зробленому Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та наголосив, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», ст.263 ЦПК України, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до роз`яснень Великої Палати Верховного Суду за наслідками розгляду цивільної справи №755/10947/17, незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову Позицію Великої палати. Не можна застосовувати аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в його рішеннях, ухвалених за результатами розгляду інших судових справ, незалежно від того чи перераховані у відповідній постанові Великої Палати всі рішення ВСУ, в яких викладена правова позиція від якої відступила Велика Палата. Тобто, в даному випадку висновки Великої Палати підлягають обов`язковому застосуванню судами. А самі позовні вимоги [PERSON] є недоведеними та безпідставними, з невірно обраним способом захисту права, та поданими виключно з метою ухилення від взятих на себе зобов`язань, та позивачем взагалі не доведено, чим же порушуються його права, задоволенням вимог кредитора шляхом позасудового врегулювання спору в порядку ст.37 ЗУ «Про іпотеку» та Іпотечного договору, при невиконаному зобов`язанні щодо погашення заборгованості за чинним Кредитним договором, та чинним Іпотечний договором і, як наслідок, не підлягають задоволенню. Адже порушення цивільних прав є передумовою звернення до суду, у відповідності до ст.4 ЦПК України. Відсутність у будь-кого, в тому числі і позивача, прав чи обов`язків із оскаржуваним рішенням не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим позовом. Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволені позовних вимог, що неодноразово підкреслювалось Правовими висновками як Верховного Суду України, так і Верховним Судом. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до норм ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно, а також правильно витлумачив ці норми. Відповідно до частини 9 статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: dismissed