Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за Кредитним договором б/н від 15.03.2012 року у розмірі 125149,03 грн., а також стягнути з нього судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що відповідно до укладеного Кредитного договору б/н від 15.03.2012 року, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором, станом на 30.04.2019 року, відповідач має заборгованість у розмірі 125149,03 грн. Оскільки позичальник не виконав взяті на себе зобов`язання, Банк був вимушений звернутися до суду з даним позовом для стягнення заборгованості в примусовому порядку. В судове засідання представник позивача Гребенюк О .С . не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав до суду клопотання, в якому вказав, що позовні вимоги позивача підтримує і просить задовольнити їх в повному обсязі. Справу просив розглянути без участі представника позивача і зазначив, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності без фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів. Також, раніше надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив застосувати строки позовної давності до всіх позовних вимог позивача. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно до закону, договору. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. У судовому засіданні було встановлено, що 15 березня 2012 року між позивачем і відповідачем був укладений Кредитний договір б/н, на підставі особистої заяви останнього (а.с.7), згідно з умовами якого він отримав від позивача кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, випустивши і надавши відповідачеві кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів, яку (картку) відповідач отримав і використав кредитні кошти у власних цілях. В той же час, суду не представлено належних доказів того, що відповідачу була надана карта із лімітом кредитних коштів саме в сумі 13000 грн., як то вказано в позові, а відтак, суд критично ставиться до тверджень позивача про встановлений ліміт коштів на картці в сумі 13000 грн. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Проте, у порушення умов договору і чинного законодавства, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав та не повернув використані ним кредитні кошти у передбачений договором термін. При цьому, позивачем вказано, що вищевказаний Кредитний договір б/н від 15.03.2012 року складається з Заяви відповідача від 15.03.2012 року і Умов та правил надання банківських послуг. На підставі вказаних Заяви відповідача від 15.03.2012 року і Умов та правил надання банківських послуг, позивач нарахував відповідачеві заборгованість, яка станом на 30.04.2019 року становить 125149,03 грн. і складається з наступного: заборгованість за кредитом - 12360,93 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом з 15.03.2012 року по 31.03.2018 року - 112788,10 грн. Разом з тим, згідно з ч. ч. 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У даній же справі, Умови і правила надання банківських послуг, якими встановлена якась відповідальність Позичальника у разі невиконання/неналежного виконання своїх зобов`язань, а також проценти за користування кредитом, не містять підпису відповідача. Так само позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розуміла відповідач, підписуючи Договір, а також те, що Умови містили такі умови, про які заявлено позивачем, в момент підписання Договору Позичальником, або в подальшому такі Умови не змінювались. В свою чергу, у самій Заяві від 15.03.2012 року домовленості сторін щодо штрафних санкцій і процентів за користування кредитом немає. У зв`язку із цим, такі Умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами Договору б/н від 15.03.2012 року. Зокрема до таких висновків прийшов й Верховний Суд України у своїй постанові від 11 березня 2015 року у цивільній справі № 6-16цс15. Також, суд не погоджується й з самим розрахунком заборгованості відповідача перед позивачем, наданим до позову (а.с.5-6). Зокрема, з цього розрахунку випливає, що на тіло наданого кредиту, навіть якби він підтверджувався в сумі 13000 грн., серед іншого, відповідачеві були нараховані відсотки за користування кредитом у розмірі 112788,10 грн. за період з 15.03.2012 року по 31.03.2018 року. Це є абсурдним, навіть з огляду на прості математичні розрахунки. Так, укладеним між сторонами договором, нібито, передбачені відсотки за користування кредитом у розмірі 27,60% річних, які з суми 13000,00 грн. складають 3588,00 грн. на рік. Тобто, за користування кредитом відповідач мав сплачувати позивачеві відсотки у розмірі 3588,00 грн. на рік. Таким чином, навіть, якщо нарахувати відсотки за повні 2012-2018 роки, то сума таких відсотків складатиме 21528,00 грн. (по 3588,00 грн. за кожний повний рік). В той же час, з яких розрахунків позивач нарахував відповідачеві відсотки за користування кредитом у розмірі 112788,10 грн., суду не зрозуміло і не доведено належними доказами, в порядку § 1 Глави 5 Розділу 1 чинного ЦПК України. Тому, суд вважає безпідставними позовні вимоги позивача до [PERSON] щодо заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 112788,10 грн. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, згідно з положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В порядку ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що заборгованість у відповідача за Кредитним договором б/н від 15.03.2012 року виникла ще з 2014 року (а.с.5), тобто саме з цього моменту - неповернення відповідачем отриманих коштів, у позивача виникло право для звернення до суду за захистом своїх порушених прав (неповернення кредиту з боку Позичальника). Разом з тим, позивач звернувся до суду з даними вимогами лише 04 червня 2019 року. Згідно з ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи зміст норми ст. 267 ЦК України, суд вважає, що до поважних підстав пропуску строку слід відносити лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з відповідним позовом. Посилання представника позивача на п. 1.1.7.31 Умов і правил надання банківських послуг, яким позовна давність за договором була збільшена до 50 років, суд не бере до уваги, оскільки вище судом було встановлено, що такі Умови і правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами Договору б/н від 15.03.2012 року, у зв`язку з чим у даних правовідносинах слід керуватись загальними положеннями щодо строків позовної давності. Таким чином, навіть незважаючи на все вищевказане, зокрема щодо недоведеності позовних вимог позивачем, позивачем ще пропущений й встановлений законом строк для звернення до суду з даними позовними вимогами, а судом, в свою чергу, не було встановлено поважних причин для поновлення позивачеві строку звернення до суду з такими вимогами. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог до [PERSON] в повному обсязі. Крім того, оскільки позивачеві відмовлено в задоволенні його позовних вимог в частині заборгованості за кредитним договором, то судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на його користь. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed