Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

У червні 2017 року позивач [PERSON] звернувсь до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом мотивуючи його тим, що 05 жовтня 1999 року позивача призначили на посаду начальника управління бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера, за переведенням з Міністерства промислової політики України у Дочірню компанію «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України». 30 липня 2003 року позивача було звільнено з роботи та за переведенням в цей же день було призначено головним бухгалтером до [PERSON] голів профкомів працівників ДК «Укртрансгаз». 31 грудня 2003 року позивача було звільнено з посади у звязку з виходом на пенсію за віком, а вже 08 січня 2004 року він знову був зарахований на посаду головного бухгалтера де пропрацював на цій посаді до 30 червня 2016 року, коли був звільнений у звязку з виходом на пенсію. 01 січня 2013 року [PERSON] голів профкомів працівників ДК «Укртрансгаз» було реорганізовано в [PERSON] голів профкомів працівників ПАТ «Укртрансгаз». При звільненні позивача з ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» по переводу до [PERSON] голів профкомів працівників ДК «Укртрансгаз» позивачу не була виплачена компенсація за 50 днів невикористаної щорічної відпустки. Так позивач вважає, що дії відповідача є незаконними, оскільки відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. А у відповідності з ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до розрахунку позивача суми компенсації за невикористану відпустку, розмір якої підтверджується актом позачергової перевірки окремих аспектів діяльності [PERSON] голів профкомів ПАТ «Укртрансгаз», згідно з яким середньоденна сума відпускних складає 1 571,89 грн., сума компенсації 50-ти календарних днів відпустки складає - 78 594,50 грн. Згідно наказу № 9 від 31.08.2015 р. позивач була звільнена з займаної посади за угодою сторін згідно п.1. ст. 36 Кодексу Законів про Працю України, про що свідчить запис в трудовій книжці під № 29 від 31.08.2015 р. За умовами трудового договору, вона працювала з понеділка по пятницю з двома вихідними днями (субота, неділя) і визначеними святковими та неробочими днями згідно законодавства України. Тому позивач просила суд, стягнути з [PERSON] голів профкомів працівників Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (код ЄДРПОУ 21707956) на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER]) грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки у розмірі - 78 594,50 грн. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали, просили суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] згідно розпорядження [PERSON] голів профкомів від 30.07.2003 №44-р був призначений на посаду головного бухгалтера [PERSON] голів профкомів в порядку переводу з ДК «УКРТРАНСГАЗ» НАК «Нафтогаз України». [PERSON] голів профкомів від 31.12.2003 №54-р [PERSON] було звільнено з посади головного бухгалтера [PERSON] голів профкомів за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за віком. [PERSON] голів профкомів від 08.01.2004 №55-р [PERSON] було призначено на посаду головного бухгалтера [PERSON] голів профкомів. [PERSON] голів профкомів від 29.06.2016 №346-РГ [PERSON] було звільнено за власним бажанням з посади головного бухгалтера [PERSON] голів профкомів у звязку з виходом на пенсію. Відповідно до ст.47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним щорічні відпустки. В день звільнення [PERSON] згідно розпорядження [PERSON] голів профкомів від 31.12.2003 №54-р, йому було виплачено 64\~792,46 грн., що підтверджується зведеною відомістю про виплату грошей за підписом [PERSON] та розрахунковим листком за грудень 2003 року. Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (ст. 2 Закону України «Про відпустки»). Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічне положення також міститься і в ч. 1 ст. 83 КЗпП України. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Згідно ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього закону. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Необхідність виплати грошової компенсації за невикористану відпустку обумовлена КЗпП України та Законом України «Про відпустки». Статтями 83 Кодексу законів про працю України, ст.24Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 96 р. № 504/96-ВР передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Так, позивач не надав жодних доказів наявності невикористаної відпустки на момент його звільнення згідно наказу ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» від 30.07.2003 №173к. Більш того, згідно розпорядження [PERSON] голів профкомів від 29.06.2016 року №346-РГ, в день звільнення [PERSON] з ним було проведено остаточний розрахунок при звільненні та було нараховано та виплачено: заробітну плату за червень 2016 року в розмірі 24 462,60 грн., що підтверджується зведеною відомістю, розрахунковим листком за червень 2016 року та платіжним дорученням №138 від 30.06.2016 року; компенсацію за невикористану відпустку в сумі 160 702,17 грн., що підтверджується відомістю розподілу заробітної плати та платіжним дорученням від 08.09.2016 № 206. Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити задоволення позовних вимог. На підставі викладеного , ст.ст.\~ 116, 83, КЗпП України,

Outcome: dismissed