Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

У червні 2015 р. [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Національного університету «юридична академія України ім. Ярослава Мудрого», в якій просить: поновити пропущений строк звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України; поновити її на роботі на посаді асистента кафедри Історії держави та права України і зарубіжних країн Національного університету «юридична академія України ім. Ярослава Мудрого» з 26.06.2002 року, тобто з моменту її звільнення. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що її звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України було здійснено з порушеннями діючого законодавства про працю, стверджує, після 29.06.2002 р. трудові відносини з нею були подовжені на новий строк, після чого питання про розірвання з нею трудових відносин у встановленому порядку не вирішувалося, а місячний строк, встановлений ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з позовом, необхідно обчислювати з дня отримання нею трудової книжки та відповідно наказу 21.05.2015 р. В судовому засіданні пояснила, що 05.10.1996 р. на підставі наказу № 165-к від 14.10.1996 р.. вона була зарахована на посаду асистента кафедри Історії держави та права України. 24.04.1998 р. трудові відносини між нею на відповідачем були подовжені шляхом укладання контракту з ректором, відповідно до якого вона була прийнята на посаду асистента кафедри «Історії держави та права України та зарубіжних країн строком до 30.06.2001 р. Після збігу цього строку трудові відносини з нею були подовжені на один рік на тих же умовах шляхом подачі заяви і укладанням нового контракту від 01.07.2001 р. 30.06.2002 р. вона подала чергову заяву про продовження трудових відносин та передала для подальшого оформлення відділом кадрів. 30.06.2002 р. отримала оплату щорічної відпустки, в якій перебувала 48 днів. Після повернення із відпустки дізналась, що вона нібито звільнена з займаної посади ще 30.06.2002 р. Але копію наказу про звільнення та трудову книжку вона не отримувала та продовжувала виконувати свої трудові обовязки. 19.05.2015 р. вона звернулась до відповідача з заявою щодо її роботи та отримала копію наказу № 106-к від 26.06.2002 р. про її звільнення з 29 червня 2002 р., в звязку із закінченням дії контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Раніше не мала можливості звернутись з позовом, в звязку з обставинами в особистому житті. Вважає, що строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України нею не пропущений, оскільки отримала копію наказу про її звільнення, а також трудову книжку лише в травні 2015 року. Представники Відповідача Національного університету «юридична академія України ім. Ярослава Мудрого» з позовною заявою не погодився, вважаючи звільнення позивачки законним та обґрунтованим, проведеним у відповідності до норм чинного законодавства України про працю. Також зазначив, що позивачем порушено строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки позивач в позові зазначила, що ще в червні 2002 р. їй стало відомо про її звільнення. Крім того отримала повний розрахунок при звільненні. Несвоєчасне отримання трудової книжки позивачкою не було повязано з винними діями відповідача, а обумовлене її небажанням отримувати свою трудову книжку в установленому законом порядку. 29.06.2002 р. відповідач направляв повідомлення позивачу про необхідність отримання трудової книжки у відділі кадрів університету, але позивач її отримала через 13 років. Третя особа ректор Національного університету «юридична академія України ім. Ярослава Мудрого» [PERSON] до судового засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивача, яка підтримала позов, пояснення представника відповідача, який заперечував у задоволені позову, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, встановив наступі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено наступне. Наказом № 165-к від 14 жовтня 1996 року [PERSON] була зарахована після закінчення аспірантури на посаду асистента кафедри історії держави та права, на умовах викладених в контракті з 05.10.1996 р. по 05.10.1997 р. Наказом № 64-к від 24.04.1998 року трудові відносини між позивачем та відповідачем було продовжено на умовах контракту з 01.07.1998 р. до 30.06.2001 р. 01 липня 2001 року за добровільною згодою позивача трудові відносини між позивачем та відповідачем продовжено на умовах контракту з 01.07.2001 р. до 30.06.2002 р. (наказ № 188-к від 02.10.2001 р.) 29 червня 2002 року наказом № 106-к від 26.06.2002 року позивача звільнено з посади асистента кафедри історії держави та права України на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з закінченням строку дії контракту. Відповідний запис внесено до трудової книжки позивача. Відповідно до цього наказу, позивачу було виплачено допомогу на оздоровлення в розмірі 40 % місячного посадового окладу та компенсацію за 56 календарних днів невикористаної відпустки. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, обов'язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Згідно особового рахунку позивача та довідки з бухгалтерії № 125-15-1203 від 13.08.2015 р., вбачається, що позивачу було нараховано та сплачено усі належні виплати при звільненні в червні 2002 року (а.с. 46, 47). Але суду не надано даних щодо отримання позивачкою копії наказу про її звільнення та трудової книжки. Суду надано копію повідомлення від 29.06.2002 р. (а.с. 45), яке направлялось позивачу, але не надано даних щодо отримання нею зазначеного повідомлення. Остання заперечує про отримання зазначеного повідомлення. Разом з тим, знаючи про своє звільнення (існування наказу про звільнення позивач не оспорювала), в день звільнення позивач не з'явилася до відділу кадрів та трудову книжку не отримала, а на протязі деякого часу зверталась до керівництва університету щодо можливості продовження контракту. Відповідно до п. 6.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (зі змінами) після спливу двох років, відділом кадрів трудову книжку позивача було передано до архіву університету на зберігання. 19.05.2015 року позивач звернулася до відповідача із заявою про видачу їй копії наказу про звільнення та трудової книжки. 21.05.2015 року за № П-287 відповідач направив позивачу копію наказу № 106-к від 26.06.2002 року та зазначив у листі, що трудову книжку позивач може отримати в архіві університету, оскільки не надав письмової згоди на відправлення її поштою. 21.05.2015 року позивач в архіві університету відповідача отримала трудову книжку, про що свідчить її підпис. Вирішуючи питання щодо порушення позивачем пропущеного строку звернення до суду , передбаченого ст. 233 КЗпП України, то суд вважає що він підлягає поновленню. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Офіційне тлумачення цієї норми викладене у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.92 р. встановлені статтями 228, 223 КЗпП ( 322-08 ) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Судом встановлено, що позивач отримала копію наказу про її звільнення та трудову книжку 21.05.2015 р. Представником відповідача не надано доказів щодо отримання позивачкою копії наказу про її звільнення під час її звільнення, а також видачу їй трудової книжки. Суду не надано доказів щодо отримання позивачкою повідомлення від 29.06.2002 р. щодо необхідності отримання трудової книжки (а.с. 45). При цьому позивачка заперечує факт отримання зазначеного повідомлення. Тому вимоги позивачки щодо поновлення строку звернення з позовом до суду, підлягають задоволенню. Щодо твердження позивача про продовження дії трудового контракту, укладеного з нею на невизначений строк, суд зазначає наступне. Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це індивідуальна угода між працівником і роботодавцем. Контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватись угодою сторін. Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно із ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Відповідно до ч. З ст. 54 Закону України «Про освіту», педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Пунктом 2.4 Положення про порядок наймання і звільнення педагогічних та науково-педагогічних працівників закладів освіти, що є у державній власності, затвердженого наказом Міністерства освіти України від 05.08.1993 № 293, чинного на момент спірних правовідносин, визначено, що відповідно до чинного законодавства при прийнятті на роботу педагогічних та науково-педагогічних працівників, а також при продовженні трудових відносин із працюючими може застосовуватися будь-яка наведена вище форма трудового договору: безстрокового, строкового, на час виконання певної роботи, контракту, форма і термін яких визначаються угодою сторін, а контракту, крім того, за бажанням працівника на умовах, передбачених колективним договором, статутом закладу освіти. Вносити пропозиції щодо терміну договору або контракту має право кожна із сторін. Згідно п. 3.5. цього Положення, контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про призначення на посаду з дня, встановленого за угодою сторін у контракті. Пунктом 6.2 Положення, передбачено, що після закінчення строку договору педагогічні працівники звільняються з роботи за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Що стосується контракту, то він повинен бути припинений, продовжений або укладений на новий строк. Якщо строк контракту закінчився, то працівник звільняється з роботи також за пунктом 2 статті 36 КЗпП України. Підписуючи контракт від 05.10.1996р., від 24.04.1998р., від 01.07.2001р., позивачка знала про те, що контракт є особливою формою трудового договору, який укладається на певний термін і закінчується після закінчення такого терміну. Такий контракт був підписаний позивачкою добровільно, його умови влаштовували її на час підписання. Пунктом 2 ч.1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Як працівник, так і роботодавець мають право припинити трудові відносини в разі закінчення терміну трудового договору без наведення жодної причини для цього (п. 2 ст. 36 КЗпП). Чинним законодавством не встановлено обов'язку власника попереджувати працівника про майбутнє звільнення у зв'язку із закінченням строку трудового контракту. Таким чином, немає передбачених п.2 ч.1 ст. 36, ч.1 ст. 39-1 КЗпП України умов, для того щоб вважати дію трудового контракту, укладеного з позивачем, продовженим на невизначений строк, коли жодна із сторін не поставила питання про його припинення. Крім того, обґрунтовуючи свої доводи щодо необізнаності звільнення 26.06.2002 р. позивач стверджувала, що після винесення наказу про її звільнення, вона продовжувала отримувати кошти. Але суд не погоджується із зазначеними доводами, виходячи із наступного. Так, 29 червня 2002 року наказом № 106-к від 26.06.2002 року позивача звільнено з посади асистента кафедри історії держави та права України на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з закінченням строку дії контракту. Відповідний запис внесено до трудової книжки позивача. Відповідно до цього наказу, позивачу також було виплачено допомогу на оздоровлення в розмірі 40 % місячного посадового окладу та компенсацію за 56 календарних днів невикористаної відпустки. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 934 від 19.09.2005 року «Про реалізацію Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з виплат, передбачених статтею 57 Закону України «Про освіту» педагогічним, науково-педагогічним та іншим категоріям працівників навчальних закладів» затверджено Порядок погашення кредиторської заборгованості державного бюджету педагогічним і науково-педагогічним працівникам навчальних закладів та установ освіти з виплати надбавки за вислугу років та допомоги на оздоровлення при надані щорічної відпустки. Педагогічним і науково-педагогічним працівникам закладів та установ (працюючим, сумісникам, звільненим і пенсіонерам) суми надбавок за вислугу років нараховуються із січня 1997 р. по серпень 2002 р., а допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за період із 1998 р. по серпень 2002 року. Особам, які працювали у 1997-2002 роках на посадах педагогічних і науково-педагогічних працівників закладів та установ, у тому числі звільненим, заборгованість погашається один раз на квартал. Оскільки позивач [PERSON] була науково-педагогічним працівником (асистентом кафедри історії держави і права) на протязі 1996 - 2002 року, вона підпадає під дію вищезазначеного нормативно-правового акту. Тому, Університет нараховував та виплачував їй кошти: надбавку за вислугу років та допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, що підтверджується довідкою від 25.09.2015 р. (а.с. 71). На думку суду, не можна вважати погашення кредиторської заборгованості державного бюджету педагогічним і науково-педагогічним працівникам навчальних закладів та установ освіти з виплати надбавки за вислугу років та допомоги на оздоровлення при надані щорічної відпустки - виплатою заробітної плати, тому що на час виплат [PERSON] була звільнена з посади асистента кафедри історії держави та права України у зв'язку з закінченням строку дії контракту наказом №106-к від 26.06.2002р. Крім того, трудовий контракт, укладений з Позивачкою 01.07.2001 р. на строк до 30.06.2002 р , був підписаний нею особисто. Позивачка відповідно до цього договору виконувала покладені на неї трудові обов'язки. Протягом усього строку дії контракту вона не оскаржувала його незаконність та строковий характер, ніхто з керівництва Відповідача не створював Позивачці перешкод у цьому. Позивачка не заперечує факт, що трудовий контракт вона уклала добровільно без будь-якого тиску, а також підтвердила що їй було відомо про припинення дії трудового контракту 30.06.2002 року. Відповідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Дослідивши наявні у справі докази, зясувавши всі обставини по справі, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed