Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

У травні 2018 р. [PERSON] звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 09.10.2017 р. приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за № 9730. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що між нею та ПАТ КБ «Приватбанк», яке є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк», 17.03.2007 року була складена заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, Умов і Правил надання банківських послуг, а також банківських тарифів. Відповідно до даної заяви Банк кредитує за тарифним планом кредитних карток «Універсальна», 30 днів льготного періоду, у вигляді встановленого на платіжну карту кредитного ліміту. Позивач вважає, що для вчинення виконавчого напису у нотаріуса не було підстав, оскільки Відповідач не надав всіх необхідних для вчинення виконавчого напису про стягнення кредитної заборгованості документів, що б вказували на безспірність боргу, а тому останнім порушено встановлену законом процедуру вчинення виконавчого напису. Окрім того, Позивач не погоджується із розміром заборгованості, а отже розмір заборгованості, вказаний у виконавчому написі, на її думку, не є безспірним. Позивач не отримувала від ПАТ КБ «Приватбанк» письмову вимогу про усунення порушень. У виконавчому написі зазначається, що борг виник за кредитним договором б/н від 17.03.2007 року, в виписках ПАТ КБ «Приватбанк» міститься посилання на угоду № SAMDN40000012315264 від 19.03.2007 року, у зв`язку із цим виникає неузгодженість за яким тоді договором існує заборгованість. Стягнення з Позивача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» за виконавчим написом заборгованості відбулося станом на 31.08.2007 року. Згідно з виписки з рахунку боржника (Позивача) останнє погашення заборгованості відбулось 28.07.2014 року у сумі 200,00 грн, що свідчить про сплив трирічного строку позовної давності і спеціальної позовної давності по пені та штрафу, оскільки до нотаріуса ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось 09.10.2017 року. У виконавчому написі зазначено нотаріусом, строк який провадиться стягнення становить 10 років 5 місяців 14 днів, а саме з 17.03.2007 року по 31.08.2017 року. З виписки з рахунку заборгованості вбачається, що Позивачем допущено прострочення сплати платежу по тілу кредиту у липні 2008 року. Тобто, у відповідача виникло право вимоги примусового стягнення боргу з липня 2008 року. Позивач вважає, що враховуючи положення ч. 2 ст. 88 Закону України «Про нотаріат», відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» мав право тільки до 19.07.2011 року звернутись до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, а звернувся лише у жовтні 2017 року, тобто після спливу трьох років. Нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис і цей напис підлягає визнанню таки, що не підлягає виконанню. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва 25.05.2018 р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 12.07.2018 року відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» подано відзив на позовну заяву, заявлено вимогу про відмову в задоволенні позовних вимог. 20.07.2018 року третьою особою приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. надано пояснення по справі. 25.07.2018 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив від Позивача. 19.11.2018 року Позивачем надано заперечення на пояснення третьої особи приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Бондар І.М. Третьою особою Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві пояснень по праві не надано, подано заяву про розгляд справи у її відсутність. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 17.03.2007 року між Позивачем та Відповідачем був укладений кредитний договір б/н, цифрове позначення угоди № SAMDN40000012315264. Відповідно до умов Кредитного договору, а саме п. 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг, сторони осягли згоди та уклали Кредитний договір, в якому передбачили, що позовна давність, встановлена законом, збільшена за домовленістю сторін до 50-ти років. Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості за договором Позивач вчиняв платежі починаючи з 11.08.2007 року. Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, які діяли в Банку здійснення виконавчого напису, строк позовної давності складав - 50 років, а відтак Банк правомірно стягнув заборгованість за кредитом шляхом здійснення виконавчого напису за період з 17.03.2007 року по 31.08.2017 року. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому згідно статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р. (далі - «Порядок»). Згідно статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (далі - «Перелік документів»). За змістом статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно підпункту 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника-фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Цей Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку, а лише їх конкретизує. Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості боржника, у тому числі і внаслідок цивільно-правової відповідальності, - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої вимоги боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та, виходячи з системного аналізу статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає у тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 р. у справі № 6-887цс17, постанові Верховного Суду від 19.09.2018 р. у справі № 207/1587/16. Таким чином нотаріус перш ніж вчинити виконавчий напис повинен перевірити чи підпадає заявлена вимога під той вид заборгованості, про який йдеться в Переліку, чи подані всі передбачені Переліком документи, чи оформлені такі документи належним чином, чи підтверджують подані документи безспірність заборгованості боржника перед кредитором та прострочення виконання зобов`язання, чи не виник спір між зацікавленими особами, чи не минув встановлений законодавством строк для вчинення виконавчого напису. Аналогічну позицію викладено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2017 р. у справі № 201/1662/16-ц. З матеріалів справи слідує і дана обставина була встановлена в судовому засіданні, що Позивач лише вказує в позовній заяві , що розмір заборгованості перед банком є спірним, але не обґрунтовує відсутності заборгованості або наявності боргу в меншому розмірі, не вказує сум, які ним були сплачені, не підтверджує факт погашення заборгованості жодним документом, тобто ніяк не спростовує розміру заборгованості, вказаного у виконавчому листі. Постановою Верховного Суду України від 20.05.2015 року № 6-158цс15 передбачено «Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Встановивши у справі, яка переглядається, що банком нотаріусу надано всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості, наявність доказів належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень та іпотечну вимогу, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові. Лише та обставина, що зазначена більша сума заборгованості за кредитом ніж у повідомленні не свідчить про наявність спору». Аналогічний висновок Верховного Суду в постанові від 07.02.2018 року по справі 204/4071/14-ц. Враховуючи, що стягнення заборгованості за виконавчим написом провадиться за період з 17.03.2007 року по 31.08.2017 р., означене свідчить, що боржник не сплачував борг з цієї дати, банк був обізнаний про порушення свого права та у нього виникло право вчиняти дії для захисту порушеного права. Згідно ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. В даному випадку в кредитному договорі не передбачений строк його дії, тобто він укладений на невизначений час. Отже, сторони мають здійснити свої права та обов`язки за загаданим вище договором у будь-який час. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, в разі, якщо договір, на підставі якого був вчинений виконавчий напис, був укладений на невизначений строк, як в даному випадку, в кредитора виникло право вимагати виконання обов`язків боржника, передбачений договором, в тому числі - й право на примусове стягнення боргу - у будь-який час, та це право виникає в нього кожного наступного дня протягом дії договору. Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. В разі визначення відповідному договорі строку його дії, виконавчий напис може бути вчинений протягом строків, зазначених у підпунктах 3.1,3.3 та 3.4 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом № 296/5 від 22.02.2012 року Міністерством юстиції України з моменту строку дії договору. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов до висновку, у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed