Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача відшкодування майнової шкоди, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 22 серпня 2018 року, у розмірі 198 344, 06 грн, завданої останнім невиконанням зобов`язань як аспіранта університету за державним замовленням. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач був зарахований до аспірантури факультету соціології університету на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням, проте у зв`язку із невиконанням індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин та втратою зв`язку із кафедрою, наказом ректора відрахований із складу аспірантів. Оскільки фінансування закладів вищої освіти здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, а відповідач свої зобов`язання не виконав, тим самим завдавши майнової шкоди позивачу. Тому позивач звернувся до суду з вимогою до відповідача про стягнення суми вартості навчання на аспірантурі, яка була витрачена на відповідача, та судового збору. 21 травня 2018 року судом направлено запит щодо доступу до персональних даних, на підставі ст. 187 ЦПК України, з метою отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача, відповідь на який отримано судом 04 червня 2018 року /т. І а. с. 38, 39/. Ухвалою судді від 06 червня 2018 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження /т. І а. с. 40-41/. 04 липня 2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, вимоги якої не визнав, посилався на те, що на момент виникнення правовідносин між сторонами та під час чинності постанови КМУ «Про затвердження Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів» від 01 березня 1999 року № 309, жодного нормативно-правового акту, який би регулював порядок відшкодування вартості навчання у зв`язку із відрахуванням не існувало, таким чином ця норма про відшкодування шкоди Угоди на підставі Постанови № 309 не може бути застосована. Завдана шкода не має бути пов`язана з порушенням договірного зобов`язання, і лише у випадках, прямо передбачених законом, за правилами Глави 82 Цивільного кодексу відшкодовується також шкода, завдана порушенням договірного зобов`язання. Оскільки у даному випадку між сторонами існували договірні відносини, і позов стосується саме порушення договірних зобов`язань, тому норма частини першої статті 1166 ЦК України не може бути застосована до них. Окрім того, на що звертається увага у відзиві, бюджетні кошти, які спрямовуються на підготовку аспірантів у КНУ ім. Т. Шевченка, є власністю Держави і входить до складу Державного бюджету України, тому лише уповноважені органи державної влади, що розпоряджаються коштами державного бюджету та замовник, а саме Державне космічне агентство України, мають право на відшкодування такої шкоди, а не Університет. Також, вказано на те, що Законом України «Про вищу освіту» не передбачено відповідальності здобувача вищої освіти (зокрема і аспіранта) у формі відшкодування вартості навчання за державним замовленням. Окрім того, рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що закріпивши частиною першою статті 58 Основного Закону України положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Сторона відповідача вказує, що докази, подані до суду позивачем, є неналежними і недостатніми /т. І а. с. 48-70/. 25 липня 2018 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив відповідача, у якій заперечувала проти доводів, оскільки відповідач, підписавши договір, погодився з кожною його умовою та взяв на себе відповідні зобов`язання, відсутність визначеного механізму перерахування коштів не звільняє відповідача від обов`язку виконати договірні зобов`язання. Окрім того, фінансування Університету щороку здійснюється на підставі законів України про Державний бюджет, тому позивач є не отримувачем, а розпорядником бюджетних коштів /т. І а. с. 72-79/. Засобами поштового зв`язку 27 серпня 2018 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог, прийнята судом до розгляду ухвалою, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання 16 жовтня 2018 року, оскільки у результаті більш детального дослідження матеріалів справи та проведення додаткових розрахунків суми заборгованості позивача, було з`ясовано, що сума майнової шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, дорівнює 198 344, 06 грн. Така сума, згідно з розрахунком, складається з отриманої відповідачем стипендії за весь період навчання в аспірантурі Університету та суми виплаченої науковому керівнику відповідача [PERSON] як заробітна плата за наукове керівництво роботою [PERSON] /т. І а. с. 80-81, 144/. 17 вересня 2018 року представником відповідача подано клопотання про витребування доказів судом: доказів використання коштів на навчання на аспірантурі саме [PERSON] , що виділяються відповідно до паспортів бюджетної програми «Підготовка кадрів Київським національним університетом імені Тараса Шевченка» на 2012, 2013, 2014 та 2015 роки (у формі первинних бухгалтерських документів); інформацію щодо того, скільки у період з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2017 року за спеціальністю 22.00.03 «Соціальні структури та соціальні відносини» навчалося аспірантів, скільки з них успішно виконало індивідуальні навчальні плани і завершило навчання та скільки з них було відраховано за невиконання індивідуального навчального плану та причини невиконання індивідуального навчального плану; копію індивідуального плану навчання відповідача за спеціальністю 22.00.03 за 2012-2015 роки; інформацію щодо виконання індивідуального плану навчання [PERSON] окремо за кожний рік навчання /т. І а. с. 100-101/. Також 17 вересня 2018 року до суду подано відзив на заяву про збільшення позовних вимог, посилаючись у ньому на те, що позивачем фактично змінено підставу позову, а саме розрахунок матеріальної шкоди через суму витрат, здійснених для оплати праці наукового керівника відповідача та виплату стипендії, а первинний розрахунок ґрунтувався на відомостях паспортів бюджетної програми «Підготовка кадрів Київським національним університетом імені Тараса Шевченка» за 2012-2015 роки, витяги з яких і надано до позовної заяви. Виходячи з наведеного, позивачем порушено строк для подачі письмової заяви для зміни підстав позову і клопотання про поновлення строків для такої подачі із зазначенням поважних причин подано не було. А окрім того, стороною відповідача наголошено на тому, що позивач не сплатив судовий збір за подання заяви про збільшення позовних вимог, посилаючись на те, що є бюджетною установою та у зв`язку із затримкою виплати судового збору Державним казначейством України. Проте обставини, пов`язані з фінансуванням установ чи організацій з державного бюджету, відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору тощо, не є поважною причиною при вирішенні питання про поновлення чи продовження строку, встановленого законом або судом /т. І а. с. 103-105/. Разом з вищевказаними клопотанням про витребування і відзивом на заяву про збільшення позовних вимог, стороною позивача подано 17 вересня 2018 року подано заперечення на відповідь позивача на відзив та клопотання про долучення доказів /т. І а. с. 108-111, 114-115/. 12 жовтня 2018 року до суду подано відповідь на відзив на заяву про збільшення позовних вимог, зазначаючи, що позивач не змінював обставин на обґрунтування позову та не заявляв нових фактів замість існуючих, на підставі паспортів бюджетної програми за відповідні роки позивачем було визначено середню (планову) вартість підготовки одного аспіранта в Університеті. У результаті підрахунку сум, витрачених на оплату праці наукового керівника відповідача та його стипендії, уточнена сума майнової шкоди склала 198 344, 06 грн /т. І а. с. 132-142/. 12 жовтня 2018 року представником позивача подано до суду заперечення на заперечення до відповіді на відзив, доводи яких повторюють аргументи раніше поданих заяв по суті /т. І а. с. 137-142/. Ухвалою суду від 16 жовтня 2018 року, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, долучено письмові докази за клопотанням сторони відповідача, та відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів, оскільки докази, які просила витребувати представник відповідача не є належними і не стосуються предмету доказування /т. І а. с. 144/. 30 листопада 2018 року стороною відповідача подано до суду додаткові пояснення на позов та клопотання про долучення доказів, а саме в якості судової практики - рішення з Єдиного державного реєстру судових рішень та розрахунок суми судових витрат /т. І а. с. 149-224/. У судовому засіданні 20 серпня 2018 року представником позивача подано суду письмові пояснення щодо позову та надано копію постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/7554/18 від 29 травня 2019 року щодо спору про відшкодування вартості навчання за підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення /т. І а. с. 243-247/. 01 жовтня 2019 року представником відповідача подано до суду додаткові письмові пояснення з врахуванням висновків постанови Великої Палати Верховного Суду у справі від 29 травня 2019 року № 755/7554/18 /т. ІІ а. с. 1-9/. Представником позивача у судовому засіданні 10 жовтня 2019 року також подано пояснення на додаткові письмові пояснення сторони відповідача від 01 жовтня 2019 року /т. ІІ а. с. 10-44/. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, оскільки зайнята в іншій справі, позов підтримала, просила задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання, про яке повідомлявся належним чином за адресою зареєстрованого місця проживання, не з`явився, заяви по суті та з процесуальних питань не надходили до суду. Представник відповідача не з`явилася також у судове засідання, про час, дату і місце якого була повідомлена під розписку, що міститься у матеріалах справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Наказом ректора Київського національного університету ім. Т. Шевченка від 25 жовтня 2012 року № 704-34 було зараховано відповідача до аспірантури (ад`юнктури) факультету соціології за спеціальністю 22.00.03 «Соціальні структури та соціальні відносини» на підставі рішення приймальної комісії від 24 жовтня 2012 року з відривом від виробництва з 01 листопада 2012 року та призначено науковим керівником [PERSON] , д. соц. наук, проф. /т. ІІ а. с. 9/. Відповідно до п. 17 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року № 309, яке діяло на момент вступу відповідача до аспірантури, взаємозобов`язання аспіранта, підготовка якого здійснюється за державним замовленням, та вищого навчального закладу визначаються в типовій угоді, форма якої визначена цією ж постановою. На виконання вказаної норми між аспірантом відповідачем та Київським національним університетом імені Тараса Шевченка було укладено Угоду про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва, за рахунок державного замовлення, від 01 листопада 2012 року № 455 /т. ІІ а. с. 10/. Відповідно до Угоди, відповідач зобов`язався, у тому числі, дотримуватися всіх умов Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових працівників. В разі відрахування за наслідками атестації, невиконання індивідуального плану без поважних причин, грубе порушення Правил внутрішнього розпорядку університету відшкодувати вартість навчання згідно з чинним законодавством. Згідно пп. 4. п. 16 та п. 22 Положення, аспірант зобов`язаний виконувати індивідуальний план роботи; аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований, зокрема, через невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України. Пунктом 22 Положення визначено, що рішення про відрахування аспіранта приймає вчена рада вищого навчального закладу. На підставі рішення вченої ради аспірант відраховується з аспірантури наказом керівника вищого навчального закладу. Згідно пп. 6 п. 6.15 Статуту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, затвердженого наказом Міністра освіти і науки України від 24 липня 2015 pоку № 802, в Університеті утворюються вчені ради факультетів (інститутів), повноваження яких визначаються Вченою радою Університету, відповідно до цього Статуту. Вчена рада Університету може делегувати частину своїх повноважень вченим радам факультетів (інститутів). Вченою радою Інституту філології Київського національного університету імені Тараса Шевченка (протокол № 4 від 28 жовтня 2015 року) прийнято рішення про відрахування відповідача - аспіранта факультету соціології третього року навчання з відривом від виробництва /т. І а. с. 11/. Наказом ректора від 12 листопада 2015 року № 786-34 відповідача відраховано з 28 жовтня 2015 року зі складу аспірантів факультету соціології, у зв`язку з невиконанням індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин /т. І а. с. 12/. Відповідно до ст. 71 Закону України «Про вищу освіту», фінансування державних закладів вищої освіти здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. Згідно п. 9.3 Статуту, фінансування Університету здійснюється за рахунок, зокрема, коштів загального фонду державного бюджету. Напрями використання бюджетних коштів, що спрямовуються на досягнення мети та забезпечують виконання завдань університету, визначаються паспортом бюджетної програми, який щорічно затверджується у порядку, визначеному наказом Міністерства фінансів України від 29 грудня 2002 року № 1098 «Про паспорти бюджетних програм». Паспортом бюджетної програми університету, що затверджується спільним наказом Міністерства освіти і науки України та Міністерства фінансів України щорічно, визначаються середні витрати на підготовку 1 аспіранта, який навчається з відривом від виробництва, у поточному році. Сума стягнення складається з отриманої відповідачем стипендії за весь період навчання в аспірантурі Університету та суми, виплаченої науковому керівнику відповідача, [PERSON] (з розрахунку 50 годин на рік на одного аспіранта) як заробітна плата за наукове керівництво роботою [PERSON] . Відповідно до довідки про доходи № 0984 від 09 серпня 2018 року, нарахована стипендія відповідача, за винятком цільової матеріальної допомоги, на посаді аспіранта в Університеті з листопада 2012 року по жовтень 2015 року становила 160 446, 52 грн. Науковому керівникові відповідача [PERSON] за три навчальні роки, починаючи з листопада 2012 року по жовтень 2015 року, виплачена заробітна плата у розмірі 37 897, 54 грн за роботу з один аспірантом /т. І а. с. 82-83, 84/. В силу частини першої ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно п. 22 Положення, аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України. Відповідно до Угоди, аспірант несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань, визначених Угодою, зокрема, в разі відрахування за наслідками атестаті, невиконання індивідуального плану без поважних причин, грубе порушення Правил внутрішнього розпорядку університету відшкодувати вартість навчання згідно з чинним законодавством. Як вбачається з вищевикладеного, на підготовку відповідача в аспірантурі Університетом була витрачені бюджетні кошти у розмірі 198 344, 06 грн. При цьому відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання як аспірант Університету, тим самим завдав своїми діями майнової шкоди позивачу. Згідно з частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, відшкодування майнової шкоди. Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першої статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з частиною першою статті 46 Закону України від 01 липня 2014 року № 1556-VII «Про вищу освіту» у редакції, чинній на час відрахування відповідачки, підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; власне бажання; переведення до іншого навчального закладу; невиконання навчального плану; порушення умов договору (контракту), укладеного між вищим навчальним закладом та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; інші випадки, передбачені законом. Підготовка в аспірантурі і докторантурі здійснюється за рахунок, зокрема, коштів Державного бюджету України - за державним замовленням для роботи у державному секторі народного господарства (підпункт 1 пункту 4 Положення). Відповідно до підпункту 4 пункту 16 Положення аспіранти і докторанти зобов`язані виконувати індивідуальний план роботи над дисертацією. Індивідуальний план роботи аспіранта передбачає складання кандидатських іспитів із спеціальності, іноземної мови та філософії, а у разі необхідності - додаткового іспиту, визначеного рішенням спеціалізованої вченої ради закладу, установи, де передбачається захист дисертації, і заліків з дисциплін, визначених рішенням вченої ради вищого навчального закладу, наукової установи з урахуванням профілю підготовки, а також педагогічна практика. За змістом пункту 22 цього Положення аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України. Вказаних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/7554/18 щодо спору про відшкодування вартості навчання за підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення у постанові від 29 травня 2019 року. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Відтак, оскільки, незважаючи на укладену сторонами угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення, відповідач не виконав індивідуального плану без поважних причин, у результаті чого його було відраховано з аспірантури, а рішень позивача, яким вирішено питання про відрахування в установленому порядку не оскаржив, суд приходить до обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вартість навчання, згідно з умовами укладеної між сторонами угоди у розмірі, заявленому позивачем і, розрахованому, виходячи із виплаченої відповідачу стипендії за весь період навчання в аспірантурі Університету та суми, виплаченої науковому керівнику відповідача, [PERSON] (з розрахунку 50 годин на рік на одного аспіранта) як заробітна плата за наукове керівництво роботою [PERSON] , і який останнім не спростовано, відповідач має відшкодувати завдану позивачу майнову шкоду у розмірі 198 344, 06 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 2 975, 16 грн /т. І а. с. 2, 132/. На підставі встановлених фактів, що мають юридичне значення, та

Outcome: approved