Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

У червні 2019 року [PERSON] (позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації (відповідач 1), Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної державної адміністрації (відповідач 2), третя особа: [PERSON] , у якому просила суд визнати незаконним та скасувати розпорядженням голови Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації О.Гаряга № 463 від 31 травня 2619 року «Про встановлення громадянину [PERSON] графіка побачень з малолітньою донькою [PERSON] [INFO] » та покласти витрати по сплаті судового збору на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Розпорядженням голови Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації О.Гаряга № 463 від 31 травня 2019 року «Про встановлення громадянину [PERSON] графіка побачень з малолітньою донькою [PERSON] [INFO] » встановлено [PERSON] обов`язкові дні та години для побачень і участі у вихованні з малолітньою донькою [PERSON] : щовівторка та щочетверга з 16.00 до 20.00 год.; І та II суботу та неділю місяця з 9.00 до 20.00 год.; 1/3 частка усіх канікул. Позивач вважає вказане розпорядження незаконним та таким, що пройняте виключно на користь батька, оскільки при прийнятті рішення про відвідування батьком дитини не враховано думку матері, а також інтереси самої дитини, режиму дня малолітньої та особливостей її харчування. Особливу увагу до дитини [PERSON] почав проявляти лише напередодні свого звернення до Служби у справах дітей та сім`ї. Останній жодним фактичним чином не реалізує свої батьківські права та не виконує батьківські обов`язки, які полягають, зокрема, в утриманні, матеріальній допомозі на дитину та у вихованні. Позивач зазначає, що в порушення вимог п. 73 Порядку № 866, службою у справах дітей не суло складено висновок щодо участі батька у вихованні дитини. Крім того, працівниками служби не було проведено бесіду із батьками. Комісією при розгляді заяви [PERSON] не взято до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків та особисту прихильність дитини до кожного з них. Разом з тим, [PERSON] не позбавлений права спілкуватися із дитиною в будь-який час та спосіб за домовленістю із матір`ю, оскільки дії останньої не спрямовані на перешкоджання батькові спілкуватися з дитиною, а мають на меті лише стабілізацію психоемоційного стану доньки, яка налякана поведінкою батька. Проте, [PERSON] систематично налаштовує доньку проти матері, зловживає довірою доньки і повідомляє їй завідомо неправдиву інформацію про позивача. З урахування ситуації, яка склалася між батьками, та морального стану дитини, позивач вважає за потрібне самостійно визначити порядок участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з донькою. Окрім того, оскаржуване розпорядження прийнято без врахування обставин, які мають істотне значення і є обов`язковими для встановлення. Зокрема, комісією залишено поза увагою, що [PERSON] не надано довідку про розмір заробітної плати, довідки з місця проживання (Форми 3), довідки про місце роботи та його характеристики з місця роботи. Розпорядження прийнято без встановлення фактичною проживання батька. Сукупність вищевказаних обставин свідчить про порушення прав дитини та позивача, що змушує останню звернутися до суду з даним позовом. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача 2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, адже при прийнятті оскаржуваного розпорядження не було порушено вимог закону. Мати дитини була присутня на засіданні комісії, її думку з питань побачень батька з донькою було враховано, батьком дитини надані всі передбачені законом документи. Орган опіки та піклування діяв в межах наданих повноважень, не порушуючи законні права і свободи позивача. Розпорядження було видано з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та на реалізацію права дитини на спілкування з батьками. Таким чином, представник відповідача 2 просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача 1 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа у судове засідання не з`явився, але надав до суду клопотання про відкладення судового засідання, у якому також зазначив, що на його думку позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України). За умови ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 11.06.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 27.08.2019 року закрито підготовче засідання у справі та призначено її до судового розгляду. Протокольною ухвалою суду від 15.10.2019 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву, але ухвалено не приймати його уваги у зв`язку з пропуском строку на його подачу. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.2 ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Згідно зі ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9) та проживає разом із матір`ю [PERSON] за вказаною адресою. Розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 31.05.2019 року №463 «Про встановлення громадянину [PERSON] графіка побачень з малолітньою донькою [PERSON] [INFO] » встановлено [PERSON] наступний графік побачень з малолітньою донькою [PERSON] , а саме: щовівторка та щочетверга з 16.00 до 20.00 год.; І та II суботу та неділю місяця з 9.00 до 20.00 год.; 1/3 частка усіх канікул (а.с. 16). Зазначене розпорядження було прийнято на підставі заяви батька дитини, а також враховуючи висновок комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній у м. Києві державній адміністрації (протокол засідання від 22.05.2019 №10). Звертаючись до суду з даним позовом мати дитини зазначила, що вказане розпорядження є незаконним та таким, що пройняте виключно на користь батька, оскільки при прийнятті рішення про відвідування батьком дитини не враховано думку матері, а також інтереси самої дитини. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно статті 1 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989р. дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше. Відповідно до ч.1 ст.2 Конвенції держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин. Як передбачено частиною 1 статті 18 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про охорону дитинства», дитина - особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.ч.1-3 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Статтею 6 Сімейного кодексу України встановлено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно з ч.ч.1-2 ст.151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Як передбачено частиною 1 статті 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч.2 ст.157 СК України). Згідно з ч.3 ст.157 Сімейного кодексу України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.1 ст.158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини (ч.2 ст.158 СК України). Механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, визначений Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866р. (далі - Порядок № 866). Пунктом 3 Порядку № 866 визначено, що органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад (далі - органи опіки та піклування), які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей. Відповідно до п.73 Порядку № 866, у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини один із батьків, що проживає окремо від дитини, подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (в разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини. Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками, у разі можливості з іншими родичами дитини, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи щодо забезпечення проведення оцінки потреб батьків з метою встановлення здатності матері, батька виконувати обов`язки щодо виховання дитини та догляду за нею. До уваги беруться ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Після з`ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, служба у справах дітей складає висновок. Участь у вихованні дитини та у разі потреби порядок побачення з дитиною того з батьків, який проживає окремо від неї, встановлюються рішенням районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади з урахуванням висновку служби у справах дітей. Під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи (п. 74 Порядку № 866). З матеріалів справи вбачається, що спірне розпорядження було прийнято на підставі висновку комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній у м. Києві державній адміністрації (протокол засідання від 22.05.2019 №10), тобто, з дотриманням п. 73 Порядку № 866. Також суд вважає за необхідне зазначити, що звернення батька до Служби у справах дітей та сім`ї, а у подальшому прийняття оскаржуваного розпорядження, сталися у зв`язку з тим, що батьки [PERSON] не змогли дійти спільної думки щодо участі [PERSON] у спілкуванні з донькою. Так, згідно наявної у матеріалах справи довідки ДОП відділу поліції №3 Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві Іванова В.В., до поліції 29.03.2019 року звернувся [PERSON] у зв`язку з тим, що його колишня співмешканка [PERSON] не дає бачитись з їх спільною донькою [PERSON] . При цьому, у вказаній довідці також зазначені відомості про те, що [PERSON] звернулась до поліції із заявою, у якій повідомила, що [PERSON] погрожує їй фізичною розправою та словесно ображає. При цьому, судом встановлено, що позивач була присутня на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній у м. Києві державної адміністрації. Крім того, [PERSON] подавала до Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації заперечення на заяву [PERSON] від 09.04.2019 року про встановлення порядку спілкування з донькою від 15.05.2019 року, а також доповнення до заперечень від 21.05.2019 року. Посилання позивача на те, що при винесенні розпорядження залишено поза увагою інтереси дитини та забезпечено лише права батька, який не виконує батьківські обов`язки, а також твердження, що працівниками служби не було проведено бесіду із батьками, не взято до уваги особисту прихильність дитини до кожного з них, не було проведено бесіду із батьками, не можуть бути прийняті судом та бути підставою для визнання незаконними та скасування розпорядження з огляду на те, що вказані позивачем обставини не підтверджено належними та допустимими доказами. Твердження позивача про те, що відповідач не надав службі у справах дітей та ними було прийнято рішення без врахування довідки про розмір заробітної плати, довідки з місця проживання, довідки з місця роботи та характеристики з місця роботи є безпідставні, адже під час розгляду спірного питання їх обов`язкове надання не передбачено нормативними документами. У той же час, причин які б унеможливлювали участь батька у вихованні дитини судом не встановлено. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу. Згідно ч.1,2 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Вирішуючи спірні правовідносини, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. № 3477-IV, якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, у справі «Mаркс проти Бельгії» (рішення від 13.06.1979р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що можливість одного з батьків перебувати разом з дитиною становить основоположний елемент «сімейного життя» в розумінні ст.8 Конвенції та є визначальним при розгляді даної справи. В контексті ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод обмеження чи втручання у сімейне життя можливе лише у виняткових випадках, згідно із законом. При цьому, таке втручання повинно матиме легітимну мету та повинно бути необхідним у демократичному суспільстві. У справі «Хант проти України» (рішення від 07.12.2006р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27.11.1992р.), і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54). При цьому, ст.8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (справа «Йогансен проти Норвегії», рішення від 07.08.1996р.). Крім того, Європейський Суд з прав людини при розгляді справи «Савіни проти України» (рішення від 18.12.2008р.) у п. 49 рішення звернув увагу про те, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа «Ньяоре проти Франції», п. 59). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава - відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа « Скоццарі та Дж`юнта проти Італії», п. 148). Отже, з огляду на вищенаведені положення практики Європейського Суду з прав людини, суд дійшов висновку про те, що під час вирішення питань, які стосуються дитини, органи державної влади, в першу чергу, мають враховувати інтереси такої дитини, які переважають над інтересами її батьків, а також брати до уваги ті наслідки, які матимуть місце для дитини у разі прийняття відповідного рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання незаконними та скасування рішення Розпорядження від 31.05.2019 року №463, або його прийняття всупереч інтересам дитини, а тому, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є безпідставним та необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. У відповідності до ст.141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed