Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про розірвання договору банківського вкладу, стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.07.2017 року між сторонами укладено депозитний договір № SAMDNWFD0071634219900, вклад «Стандарт», зі строком на 1 місяць, з нарахуванням 1% річних, cума вкладу позивача становить 3 002,00 доларів США. Відповідно до договору відповідач відкрив позивачу особистий рахунок № [NUMBER] . 01.06.2018 року позивач в порядку п. 20 договору подав до відповідача заяву про розірвання договору банківського вкладу та виплату належної йому суми банківського вкладу. Однак, листом від 07.06.2018 року № 20.1.0.0.0/7-20180601/2709 відповідач відмовив позивачу у видачі банківського вкладу до повного погашення заборгованості за кредитним договором № HAXRRX14030198 від 15.05.2007 року та зазначив, що за вказаним кредитним договором обліковується прострочена заборгованість. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2015 року у справі № 202/36452/13-ц відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № HAXRRX14030198 від 15.05.2007 року у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду. У подальшому, позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути належні йому грошові кошти. Проте, на даний час кошти не повернуті. У зв`язку з цим, позивач просив розірвати договір банківського вкладу № SAMDNWFD0071634219900 від 12.07.2017 року та стягнути з відповідача на його користь: суму вкладу за договором банківського вкладу у розмірі 3 002,00 доларів США; нараховані але невиплачені відсотки у розмірі 58,42 доларів США; 3% річних за кожний день прострочення виконання зобов`язання у розмірі 90,06 доларів США та пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 32 871,90 доларів США. Ухвалою суду від 12.06.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче провадження на 29.08.2019 року (а.с. 49). 15.07.2019 року представником відповідача [PERSON] подано відзив на позов (а.с. 59-62), відповідно до якого заперечила щодо задоволення позову, посилаючись на існуючу у позивача прострочену заборгованість за кредитним договором № HAXRRX14030198 від 15.05.2007 року, у зв`язку з чим грошові кошти, які знаходяться на депозитному рахунку позивача відповідно до договору № SAMDNWFD0071634219900 від 12.07.2017 року перераховуються на погашення заборгованості. Також позивачем не надано доказів, що відсотки не нараховувались на вказаний депозитний рахунок та спростовується випискою по рахунку. Крім того, з 04.05.2017 року відповідно до протоколу Комітету управління активами і пасивами від 25.04.2017 року була встановлена відсоткова ставка по вкладам «До запитання» у розмірі 0,01% річних. Звернула увагу, що позивач неправомірно просить стягнути 3% річних від суми невиконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, а отже така вимога не підлягає задоволенню. Щодо нарахування позивачем пені відповідно до ч. 5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» просить суд застосувати Постанову Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №759/13827/15-ц (касаційне провадження №61-5543св18), з урахуванням прийнятої ухвали від 31.07.2018, в частині необхідності здійснення правильного розрахунку пені та застосування наведеної Верховним Судом формули пені при розгляді справи та ухваленні судового рішення. 13.11.2019 року представником позивача адвокатом Аліменко О.Ю. подано відповідь на відзив, відповідно до якої на підставі рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2015 року у справі № 202/36452/13-ц відповідач втратив право вимоги щодо повернення споживного кредиту позивачем за кредитним договором № HAXRRX14030198 від 15.05.2007 року у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Тому перерахування відповідачем на власний розсуд грошових коштів, що знаходяться на депозитному рахунку позивача на погашення заборгованості за кредитним договором у позасудовому порядку є незаконним. Крім того, при обчисленні 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Таким чином, виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті та нарахування 3% річних, визначених ст. 625 ЦК України, які входять до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті. Отже, 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 07.06.2018 року по 06.06.2019 складає 90,06 доларів США з розрахунку 3002,00 доларів США х 3% х 365 днів/365 днів (а.с. 87-93). Ухвалою суду від 22.11.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.03.2020 року (а.с. 104). У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача позовні вимоги не визнала з підстав, вказаних у відзиві. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Відповідно до п. 1 ст. 2 до Закону України «Про банки та банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов кредитного договору. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що 12.07.2017 року між сторонами [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» укладено договір № SAMDNWFD0071634219900, вклад «Стандарт» на 1 місяць, з нарахуванням 1 % річних, cума вкладу позивача становить 3 002,00 доларів США. Відповідно до договору відповідач відкрив позивачу особистий рахунок № [NUMBER] (а.с. 16-17). На підставі положень п. 6 договору строк дії вкладу був неодноразово пролонгований. Згідно з п. 20 договору у вкладника є право достроково розірвати договір, повідомивши про це банк за 2 (два) банківські дні до дати розірвання договору. Відповідно до п. 22 договору, якщо вкладник вимагає дострокового розірвання договору, а строк вкладу ще не настав, вкладнику повертається сума вкладу. За неповний строк вкладу проценти виплачуються по ставці вкладу «До вимоги» за фактичну кількість днів, що пройшли з дати оформлення вкладу до дня розірвання договору. 06.06.2018 року позивач подав до відповідача заяву про дострокове розірвання договору від 12.07.2017 року № SAMDNWFD0071634219900 та виплату належної йому суми банківського вкладу (а.с. 23-24). Таким чином договір банківського вкладу є розірваним на підставі п. 20 договору, у зв`язку з чим позовні вимоги про припинення договору банківського вкладу шляхом його озірвання задоволенню не підлягають. Згідно з випискою по рахунку позивача № [NUMBER] станом на 13.05.2019 року на рахунку позивача залишок вкладу становить 3 002 доларів США та нарахованих на нього процентів у розмірі 55,34 доларів США (а.с. 66-69). Листом від 12.06.2018 року № 20.1.0.0.0/7-20180606/1719 відповідач відмовив позивачу у видачі банківського вкладу, мотивуючи це тим, що останній є боржником за договором про надання банківських послуг, а саме за кредитним договором № HAXRRX14030198 від 15.05.2007 року, який на даний час має прострочену заборгованість за вказаним кредитним (а.с. 32). Пунктом 2.2.1.13. Умов та правил надання банківських послуг кредитного договору № HAXRRX14030198 від 15.05.2007 року, на який представник відповідача посилається як на підставу правомірності своїх дій, передбачено, що за наявності у клієнта простроченої заборгованості за кредитами та/або кредитними лімітами, а також процентами за їх користування, або простроченої заборгованості за кредитами та/або процентами за їх користування, по яких клієнт є поручителем, банк має право на свій розсуд: - після закінчення терміну вкладу, вклад та нараховані проценти перерахувати на поточний/картковий рахунок клієнта; або - розірвати цей договір. При достроковому розірванні договору банк направляє клієнту письмове повідомлення із зазначенням дати розірвання договору. Вклад і нараховані проценти зараховуються на поточний або картковий рахунок клієнта та в подальшому використовуються для погашення заборгованості. На підтвердження правомірності своїх дій перерахування грошових коштів з депозитного вкладу позивача на сплату кредитної заборгованості відповідачем до матеріалів справи надано копію витягу із Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 70-73). Проте, відповідач не надав належних та допустимих доказів, що саме ці Умови та Правил надання банківських послуг розумів та підписував позивач, був ознайомлений і погодився з ними, укладаючи кредитний договір № HAXRRX14030198 від 15.05.2007 року. При цьому, вказаний договір правового значення для вирішення спірних питань цього розгляду не має. Окрім того, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2015 року у справі № 202/36452/13-ц позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № HAXRRX14030198 від 15.05.2007 року відмовлено в повному обсязі (а.с. 28-30). Вказане свідчить про безпідставність заперечень відповідача в цій частині. Враховуючи викладене, та зважаючи на те, що відповідач безпідставно списав з депозитного вкладу позивача грошові кошти на сплату кредитної заборгованості позивача за кредитним договором № HAXRRX14030198 від 15.05.2007 року, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь в примусовому порядку суми банківського вкладу за договором № SAMDNWFD0071634219900 від 12.07.2017 року у розмірі 3 002 доларів США та нарахованих на суму вкладу процентів в розмірі 55,34 доларів США підлягають задоволенню. При цьому, оскільки за умовами договору банківського вкладу від 12.07.2017 року грошове зобов`язання банку визначене в іноземній валюті - доларах США, суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і зазначає розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Також суд дійшов висновку і про задоволення позовних вимог про стягнення 3% річних, виходячи з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-1286цс16 по валютним вкладам сума валютного вкладу та проценти стягуються у валюті, а 3% річних - у національній валюті України. Отже, 3% річних повинно нараховуватись виключно у гривні та сума боргу в іноземній валюті повинна бути переведена в гривню станом на день початку прострочення виконання грошового зобов`язання боржником. Таким чином, 3% річних від простроченої суми зобов`язання за період з 13.05.2019 року (дата здійснення переводу грошових коштів на погашення простроченої заборгованості) по 06.06.2019 року (дата звернення позивача з даним позовом до суду) становить 24 грн.38 коп. Пунктом 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. Таким благом є видача/повернення банком вкладнику його коштів (депозиту) переданих банку раніше на зберігання та примноження. Верховний Суд України у своїх постановах від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16; від 01 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15; від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1699цс16; від 13 березня 2017 року у справі № 6-2128цс16; від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1881цс16, дійшов висновку, що нарахування пені у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з дня витребування вкладу до дня ухвалення судового рішення, повинно нараховуватися не на ненараховані або невиплачені відсотки, а на сам вклад. Слід звернути увагу на те, що правова позиція Верховного Суду України, викладена у зазначених постановах підтримана та залишена без змін у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові від 12 лютого 2018 року у справі № 753/2454/16-ц; від 14 лютого 2018 року у справі № 761/24140/15-ц; від 04 квітня 2018 року у справі № 367/7401/14-ц; від 28 березня 2018 року у справі № 754/931/15-ц; від 18 квітня 2018 року у справі № 201/17457/15-ц; від 15 травня 2018 року у справі № 761/31569/16-ц; від 18 липня 2018 року у справі № 201/12075/14-ц; у Постанові ВС від 19 вересня 2018 року у справі № 761/46145/16-ц; від 01 жовтня 2018 року у справі № 761/42169/16-ц; від 05 грудня 2018 року у справі № 369/8423/16-ц; від 06 грудня 2018 року у справі № 235/6674/16-ц. Водночас, Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 201/12075/14-ц не лише послався на правовий висновок викладений у постанові Верхового Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16, а й окремо зазначив, що підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив. Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) та постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19). Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року зазначив, що цілком законним є стягнення з банку на користь позивача пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних Банком коштів, оскільки відмова банку виконати рішення суду та своєчасно видати вкладнику належні йому кошти свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних Банком коштів за кожен день прострочення до дня фактичної видачі. Також у даній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що висновок апеляційного суду про те, що вартість послуги за договором банківського вкладу - це лише розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника, не відповідає вимогам наведених норм законодавства, а також пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. Таким благом є видача (повернення) вкладнику його коштів. Тому посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 759/13827/15-ц, провадження №61-5543св18, суд до уваги не бере. Сума пені, яку позивач просить стягнути з відповідача за період з 07.06.2018 року по 06.06.2019 року (365 днів), складає 32 871,90 доларів США. У випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною та не відповідає передбаченим ч. 3 ст. 509 та ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити, про що заявлено відповідачем у справі. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливе джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Це є одним з правових способів, наданих законом, який направлений проти зловживання правом вільного визначення розміру неустойки, тобто по суті, направлений на реалізацію, відповідно до якої при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утриматися від дій, які могли б могли порушити права інших осіб. Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). При цьому, питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків. Отже, при вирішенні питання про зменшення неустойки, суд повинен встановити співрозмірність неустойки невиконаному зобов`язанню відповідачем та врахувати інтереси обох сторін. Суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки та оцінкою дійсного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення з врахуванням істотних обставин. З урахуванням наведеного вбачається, що чинне законодавство передбачає неустойку в якості засобу забезпечення виконання зобов`язань та як міру майнової відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання, а суд, задля усунення явної її не співрозмірності понесеним особою збиткам, має право на пом`якшення такої міри відповідальності боржника та на правомірне зменшення розміру неустойки. Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності, під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, цивільний кодекс допускає виплату кредитору такої компенсації його втрат, яка буде адекватною та співрозмірною з порушеним інтересом. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1)втрати, яких особа зазнана у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» вказує, що доходи - збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників) Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Тобто, відсотки, які отримує вкладник від розміщення коштів на депозитному рахунку у банківській установі, є його доходом та прибутком, та, відповідно, можуть бути віднесені саме до збитків, відповідно до вимог ст. 22 ЦК України. У постанові Верховного Суду від 5 червня 2019 р. у справі № 757/32522/17-ц, якою залишено без змін постанову Київського апеляційного суду від 20.12.2018 року, висловлено позиція про підстави для стягнення з банку на користь позивача пені в розмірі 3% від суми утримуваних банком коштів. Так, відмова банку виконати вимогу вкладника з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних банком коштів за кожен день прострочення з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. При цьому, Верховний Суд погодився з позицією Київського апеляційного суду щодо зменшення розміру пені до розміру відсотків. Тому, враховуючи, що відповідач наполягає на зменшенні суми пені, оскільки розмір неустойки не може значно перевищувати розмір збитків та при її стягненні судом повинні застосовуватися принципи розумності та справедливості (відповідна правова позиція Вищого спеціалізованого суду викладена у справі № 755/20081/15 від 2б.0б.2017р), з урахуванням положень ч. 3 ст. 551 ЦК України, суд дійшов висновку про зменшення розміру неустойки до розміру відсотків, оскільки розмір пені, нарахований позивачем, значно перевищує розмір збитків. З урахуванням наведеного, сума пені за вказаний період, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 55,34 доларів США. Враховуючи, що стягнення пені в іноземній валюті суперечить вимогам чинного законодавства, тому що відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у національній валюті та пеня мас обчислюватися та стягуватися за судовим рішенням виключно у національній валюті України, про що зазначив Верховний Суд України у постанові від 16.08.2017 року у справі № 6-2667цс17, то еквівалент 55,34 доларів США за офіційним курсом Національного банку України (27,0883) станом на 14.07.2020 року (дата ухвалення рішення суду) дорівнює 1 499 грн. 07 коп. Таким чином, суд дійшов висновку про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] кошти - за договором банківського вкладу у розмірі 3 002 доларів США, 55,34 доларів США відсотків за договором, 24 грн. 38 коп. - 3% річних та 1 499 грн. 07 коп. пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, суд враховує, що розділом IV Податкового кодексу України врегульовано Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами та визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 Податкового кодексу України). Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено статтею 164 Податкового кодексу України. Відповідно до пп. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) включаються, зокрема пасивні доходи (крім зазначених у підпункті 165.1.41 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України). До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України. Згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю; б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання; Згідно з пп. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа. Отже, податковий агент, згідно п.п. 14.1.180 Податкового кодексу України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV Податкового кодексу України. При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 Податкового кодексу України. Відповідно абзацу «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до Податкового кодексу України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України. Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку про зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 1% від розміру задоволених позовних вимог, що становить 843 грн. 42 коп., який не сплачений позивачем при поданні позову до суду.

Outcome: partial