Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] , яка є представником [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку із господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що 16 жовтня 1990 року між позивачкою та відповідачем був укладений шлюб в м. Петропалівськ-Камчатськ. 20 червня 1992 року в шлюбі був придбаний житловий будинок [ADDRESS] . Враховуючи, що після придбання в 1992 році вищевказаного будинку позивачка і відповідач переїжджали до міста Артемівськ Донецької області, відповідач [PERSON] приїхав першим і оформив договір купівлі-продажу на себе. У 1993 році позивачка і відповідач зареєструвалися у спірному будинку та проживали разом як сім`я фактично до 1997 року. Сумісних дітей у позивачки і відповідача не має. Після придбання будинку позивачка з відповідачем його перебудували. З початку 1995 року шлюбне життя між позивачкою і відповідачем стало поступово погіршуватися, часто виникали конфлікти та сварки на побутовому ґрунті. З кожним роком відносини взагалі погіршилися і на початку 1997 року відповідач остаточно покинув позивачку, став проживати окремо від позивачки і в подальшому відповідач взагалі виїхав за межи України. З вказаного періоду позивачка і відповідач не проживають як сім`я, не ведуть спільне господарство , не мають спільного бюджету, не підтримують шлюбних відносин. Фактично позивачка - [PERSON] проживає в будинку з 1997 року сама, при цьому користується усім будинком, сплачує всі комунальні послуги відповідач з вказаного періоду взагалі не цікавиться будинком. Враховуючи, що первинно за договором купівлі-продажу житлового будинку від 20.06.1992 р будинок був зареєстрований на ім`я відповідача, 09.08.2000 р було видано свідоцтво про право власності на жилий будинок [ADDRESS] теж на ім`я відповідача. До речі, свідоцтво про право власності на жилий будинок і технічний паспорт в БТІ позивачка отримувала вже одна, оскільки без будь-яких пояснень і попереджень позивачки, відповідач спонтанно виїхав з міста Артемівськ і ніяких контактів позивачці не залишив. Таким чином, питання щодо розірвання шлюбу і переоформлення будинку на позивачку залишилися не вирішеними. В подальшому, після значного підвищення комунальних платежів, позивачка хотіла оформити субсидію, але їй було відмовлено у зв`язку із тим, що за документами власниками будинку і чоловіком досі значився відповідач. Для вирішення цих питань позивачка знову намагалася вияснити місцезнаходження відповідача, навіть зверталася до правоохоронних органів. В даний час позивачка - [PERSON] є власницею 1/2 частини житлового будинку із господарськими спорудами [ADDRESS] .Інша Ѕ частина спірного житлового будинку із господарськими спорудами та побудовами по [ADDRESS] до теперішнього часу належить [PERSON] . Оскільки позивачка проживає і зареєстрована в будинку [ADDRESS] з 1993 року, заволоділа ним добросовісно, продовжує самостійно з 1997 року відкрито та безперервно володіти ним, тобто більш ніж 10 років, [PERSON] вважає, що набула право власності на Ѕ частку будинку, яка належить [PERSON] , на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України. Враховуючи, що позивачка користується об`єктивно чужою Ѕ часткою спірного житлового будинку із господарськими спорудами [ADDRESS] , але вона суб`єктивно вважає майно своїм, вона є добросовісним набувачем, позивачка продовжує відкрито та безперервно володіти одноособово спірним будинком з лютого 1997 року, тобто більше десяти років, а тому, вважають, що позивачка набула і на Ѕ чужу частку жилого будинку [ADDRESS] право власності за набувальною давністю, а тому просять позов задовольнити у повному обсязі. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. До початку судового засідання надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, просили позов задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позові, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечували. Відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, проте в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення слухання справи, або про розгляд справи уйого відсутність до суду не надходило. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, перевіривши надані докази у їхній сукупності, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 16 жовтня 1990 року між сторонами був укладений шлюб, який було зареєстровано у Палаці одруження м. Петропавлівськ - Камчатський, актовий запис № 2301, що вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу на а. с. 6. Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 серпня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Судом встановлено та не оспорюється сторонами у справі, що за період шлюбу було придбано будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Артемівською державною нотаріальною конторою від 20.06.1992 року, що підтверджується довідкою виданою КП «Бахмутське БТІ». Власником будинку вказаний [PERSON] . Вказаний договір зареєстрований 03.07.1992 року. Після придбання, в подальшому будинок було добудовано та відповідно до свідоцтва про право власності на жилий будинок від 09.08.2000 року, виданого Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю на підставі рішення виконкому Артемівської міської ради від 02 серпня 2000 року власником зазначеного будинку на праві особистої власності вказаний [PERSON] . Згідно з реєстровим написом зазначений жилий будинок зареєстрований в Артемівському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за [PERSON] та записаний в реєстрову книгу № 54-97 за реєстровим № 1503. Згідно з Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, позивачка [PERSON] з 31 травня 2000 року зареєстрована в будинку за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 липня 2019 року, визнано за [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , право спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 128,8 кв. м, жилою 86,4 кв. м., кімнатами, вказаними в технічному паспорті: 1-5 площею 9,9 кв. м., 1-6 площею 22,0 кв. м., 1-7 площею 13,8 кв. м., 1-8 площею 21,0 кв. м., 1-9 площею 19,7 кв. м.; площею підсобних приміщень 42,4 кв. м., вказаними в технічному паспорті під цифрами: І площею 6,1 кв. м., ІІ площею 2,2 кв. м., 1-1 площею 4,8 кв. м., 1-2 площею 5,0 кв. м., 1-3 площею 14,4 кв. м., 1-4 площею 9,9 кв. м., а також господарськими спорудами, вказаними в технічному паспорті від 20.07.2000 року сарай, льох, огорожа, водопровід. Поділено спільне сумісне майно між подружжям, визнавши, що житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частині за кожним. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності на житло від 23.09.2019 року, житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частині за кожним. Згідно звіту про оцінку майна, ринкова вартість Ѕ частини житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , складає 41 000,00 грн. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ст. 41 Конституції України від 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (зі змінами) - Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третястатті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст.344 ЦК України). (п. 9 Постанови). З врахуванням вказаних норм законодавства правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; - безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України , згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови). Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першоїстатті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). (п. 14 Постанови) Отже, враховуючи, що позивач добросовісно заволоділа 1/2 часткою житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , відкрито та безперервно, добросовісно користується понад 10 років майном, яке належить відповідачу по справі, продовжує відкрито, безперервно володіти ним, суд вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю на спірне нерухоме майно.

Outcome: approved