Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 04.08.1999 року, від якого вони мають трьох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя не склалося через різні погляди на сімейне життя та обов`язки, близько року тому шлюбні відносини припинені, спільного господарства не ведуть. Примирення між ними неможливе. Тому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований Житомирським міським ВРАГС за актовим записом № 967 та стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дітей: неповнолітнього [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та малолітнього [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Сторони у підготовче судове засідання не з`явилися, про час та місце його проведення були повідомлені належним чином, подали до суду письмові заяви, у яких просять розглядати справу у їхній відсутності. У поданій до суду заяві позивач вказала про підтримання позовних вимог, а відповідач у заяві зазначив, що позовні вимоги визнає. Частиною ч. 3 ст. 211 ЦПК України передбачено право учасників справи заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у їхній відсутності на підставі наявних у суду матеріалів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.08.1999 року між позивачем та відповідачем Житомирським міськвідділом реєстрації актів громадянського стану було зареєстровано шлюб за актовим записом 967, від якого вони мають трьох дітей: повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про одруження та копіями свідоцтв про народження дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У зв`язку з відсутністю між сторонами взаєморозуміння наміру зберігати сім`ю вони не мають. Зважаючи на те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, а також враховуючи визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону і не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, тому приймається судом, і за даних обставин суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін, що є підставою для розірвання шлюбу. Статтею 180 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Як визначено ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Зміст глави 15 СК України вказує на обов`язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Добровільної угоди щодо утримання дітей між сторонами не досягнуто. Відповідач, будучи батьком неповнолітніх дітей, зобов`язаний утримувати їх до досягнення ними повноліття, що передбачено положеннями ст. 51 Конституції та ст. 180 СК України. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази незадовільного стану здоров`я або непрацездатності відповідача, відомості про перебування на його утриманні інших осіб, його тяжкого матеріального становища, а також докази на підтвердження інших обставин, які мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання дітей в розмірі 1/2 частини всіх видів його заробітк (доходу)у, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення ними повноліття. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та ч. 1 ст. 142 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати зі сплати судового збору в частині розірвання шлюбу у розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, та у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. А в частині позову про стягнення аліментів відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» була звільнена позивач при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved