Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] (далі - відповідач 1), Головного управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач 2), третя особа - Третя Київська державна нотаріальна контора (далі - третя особа) про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини за законом недійсною та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що [INFO] року помер батько позивача - [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, до якої входить частина квартири [ADDRESS], яка належала йому на праві приватної спільної сумісної власності. На час смерті батька позивача, спадкоємцями першої черги за законом були позивач, рідний брат позивача - [PERSON], та мати позивача - [PERSON], як дружина померлого. У вересні 2011 року, наприкінці шестимісячного строку для прийняття спадщини, брат позивача подав заяву про відмову від спадщини на користь дружини спадкодавця [PERSON] та позивача, як доньки спадкодавця. У вересні 2011 року позивач також подала заяву про відмову від спадщини на користь матері [PERSON]. Вже після закінчення шестимісячного стоку для прийняття спадщини, державним нотаріусом Даниленко О.О. після проведення правової експертизи поданих [PERSON] документів було встановлено відсутність підстав для видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна померлого [INFO] року, у зв`язку з тим, що поданими документами не підтверджується факт родинних відносин з померлим. Безпосередньою підставою такої відмови було вказано анулювання шлюбу, який було укладено між батьком та матір`ю ще 28 січня 1965 року на підставі рішення народного суду Шевченківського району м. Києва від 26 листопада 1970 року. Отримана інформація виявилася несподіваною, оскільки батьки позивача ніколи не згадували про розірвання шлюбу та всі жили однією сім`єю. У даному випадку склалася ситуація, за якої брат [PERSON] та позивач як спадкоємці першої черги відмовилися від прийняття спадщини на користь матері, яка не є дружиною померлого батька позивача з 1970 року, а отже не є спадкоємцем першої черги. Написавши заяву про відмову від прийняття спадщини, на час вчинення даного правочину, позивач помилялася стосовно його природи та можливих наслідків, оскільки вважала, що спадщина перейде до матері як дружини. Крім того, протягом 2012-2013 років позивач на довгий час виїжджала з міста Києва та доглядала за матір`ю, яка проживає у Житомирській області. Тому позивач просила взнати [PERSON] до Третьої Київської державної нотаріальної контори про відмову від спадщини за законом, зареєстровану в книзі обліку спадкових справ від 21.09.2011 року за №462/2011 - недійсною та визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, тривалістю два місяці з дня набрання рішенням суду законної сили. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Відповідача 1 в судове засідання не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлений належним чином, суду надав заяву про визнання позову, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а також просив розглядати справу без його участі. Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечення не надав. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечення не надав. Суд заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). [INFO] року помер батько позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08.04.2014 року, серія [NUMBER] (а.с.44). 22 вересня 2011 року Третьою київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 462/2011 щодо майна померлого [INFO] року [PERSON]. Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на житло від 30.06.2005 року, виданого Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією, померлому на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності та членам його сім`ї [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках кожному, належала квартир [ADDRESS] в м. Києві (а.с.53). 22.09.2011 року позивач та брат позивача [PERSON] подали заяву про відмову від спадщини (а.с.43), а мати позивача [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини. Згідно матеріалів справи, 24 листопада 2011 року [PERSON] звернулася до Третьої київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідно до листа Третьої київської державної нотаріальної контори № 3998/02-14 від 24.11.2011 року, де зазначено, що свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна померлого [INFO] року [PERSON], який мешкав в [ADDRESS], видані бути не можуть, оскільки з поданих Вами документів неможливо встановити факт родинних відносин з померлим. Саме у зв`язку з анулюванням шлюбу від 28 січня 1965 року між Вами та [PERSON] на підставі рішення нарсуду Шевченківського району м. Києва від 26 листопада 1970 року (а.с.59). Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між [PERSON] та [PERSON] анульовано на підставі рішення нарсуду Шевченківського району м. Києва, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с.55-56). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до свідоцтва про народження, від 28.01.1965 року, [PERSON] є дочкою [PERSON] (а.с. 7). Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 11.12.1986 року (а.с. 8). Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини ( ч. 1 ст. 1273 ЦК України). Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття ( ч. 6 ст. 1273 ЦК України). Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. (ч. 2 ст. 1274 ЦК України). Відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкодавцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо. У разі відкликання спадкоємцем своєї відмови від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття, він відновлює своє право на спадкування. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Коло осіб, на користь яких спадкоємець може відмовитися від прийняття спадщини, є вичерпним і за його волевиявленням змінюватись або доповнюватись не може. У разі коли спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь особи, вказаної в статті 1266 ЦК, правила про спадкування за правом представлення не застосовуються. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених статтями 225, 229-231, 233 ЦК (п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення (п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Враховуючи викладене та те, що позивач є спадкоємцем першої черги, суд дійшов до висновку, що вимога про визнання заяви про відмову від спадщини за законом недійсною, підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України, передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. З урахуванням викладеного, суд вважає, що в судовому засіданні позивач довела, що строк для прийняття спадщини було нею пропущений з поважної причини, а тому суд приходить до висновку, що позовна вимоги про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved