Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

У травні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПП «Науково-виробнича фірма «Природа» про визнання трудових відносин припиненими. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що на підставі рішення власників (засновників) №16/09 від 16.09.2013 позивача було призначено на посаду директора ПП «Науково-виробнича фірма «Природа». 17.09.2013 на підтвердження укладення трудового договору було видано відповідний наказ №17/09 про призначення директора та внесено відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Відповідач діє на підставі статуту, який затверджено рішенням власників №1 від 14.02.2012, згідно якого вищим органом управління підприємства є збори власників підприємства, яким відповідно до п. 9.2.3 статуту належить право призначення та звільнення з посади директора підприємства. 06.11.2020 позивачем на адресу місцезнаходження відповідача, а також на адреси власників підприємства ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) була направлена заява про його звільнення з посади директора ПП «Науково-виробнича фірма «Природа» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України від 16.12.2020. У відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 31 та ст. 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» одночасно з поданням заяви про звільнення, позивачем, як директором ПП «Науково-виробнича фірма «Природа» з дотриманням строку (30 днів до дати проведення загальних зборів) було надіслано на адреси засновників підприємства наказ №1 від 06.11.2020 та повідомлення №1 про скликання загальних (позачергових) зборів учасників на 16.12.2020 з вимогою розглянути питання про звільнення його з посади директора за власним бажанням. Вказані заяви, наказ і повідомлення були направлені рекомендованими листами з описом вкладення. У заплановану дату 16.12.2020 загальні збори учасників ПП «Науково-виробнича фірма «Природа» не відбулися, про що був складений відповідний акт від 16.12.2020, у зв`язку з неявкою на них 4 (чотирьох) із 6 (шести) учасників підприємства. У зв`язку з відсутністю кворуму рішення про звільнення позивача не було прийнято. Позивач стверджує, що відповідачем порушується право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а також, позивач позбавлений можливості вільно обирати працю, як це передбачено ст. 43 Конституції України. Враховуючи викладене, позивач просить визнати трудові відносини між [PERSON] та ПП «Науково-виробнича фірма «Природа» припиненими з 16.12.2020 у зв`язку зі звільненням з посади директора за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Ухвалою суду від 19.05.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №756/7459/21, визначено, що справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Тютюнник Г.В. подали до суду заяву з проханням проводити розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять задовольнити. Не заперечують щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач ПП «Науково-виробнича фірма «Природа» явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечило, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялось належним чином, що підтверджується наявними у справі документами, письмових пояснень щодо причин своєї неявки суду не надало. Разом з тим, відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та не подано відзиву на позовну заяву. Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому суд прийшов до висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням власників (засновників) ПП «Науково-виробнича фірма «Природа» №16/09 від 16.09.2013 призначено на посаду директора підприємства [PERSON] з 17.09.2013 (а.с. 9). Наказом ПП «Науково-виробнича фірма «Природа» №17/09 від 17.09.2013 [PERSON] призначено на посаду директора з 17.09.2013 з окладом згідно штатного розкладу (а.с. 8). Засновниками ПП «Науково-виробнича фірма «Природа»є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується витягом з ЄДР (а.с. 11-16). Як вбачається з позовної заяви позивач втратив будь-яку зацікавленість у перебуванні на посаді керівника Підприємства, перебування на посаді створює перешкоди для нового працевлаштування, що суттєво порушує його права. З метою звільнення з посади керівника ПП «Науково-виробнича фірма «Природа», [PERSON] 06.11.2020 направив на адресу всіх засновників Підприємства заяви про звільнення. Окрім того, 06.11.2020 з метою скликання загальних зборів власників Підприємства для розгляду питання про звільнення директора ПП «Науково-виробнича фірма «Природа»на адресу підприємства та адреси його засновників, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] позивач направив повідомлення про проведення позачергових зборів учасників (а.с. 40-79). Відповідно до акту, складеного 16.12.2020 директором ПП «Науково-виробнича фірма «Природа» Свинарем В.С., зафіксовано наступну явку власників підприємства: [PERSON] - відсутній, [PERSON] - відсутній, [PERSON] - присутній, [PERSON] - відсутній, [PERSON] - присутній, [PERSON] - відсутній. У зв`язку з необхідністю присутності на зборах власників підприємства, які сукупно володіють частками в розмірі 100% та відсутністю зазначених вище власників, питання порядку денного, призначені до розгляду на даних зборах власників підприємства, не можуть бути розглянуті. Таким чином, збори власників ПП «Науково-виробнича фірма «Природа», скликані директором [PERSON] відповідно до наказу №1 від 06.11.2020 визнаються такими, що не відбулись (а.с. 36). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом У відповідності до ч. 1 ст. 63 ГК України залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти підприємства таких видів , зокрема, приватне підприємство, що діє на основі приватної власності громадян чи суб`єкта господарювання (юридичної особи). Приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. Приватним є також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання - юридичної особи (ч. 1 ст. 113 ГК України). Згідно положень ст. 65 ГК України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом) відповідно до закону. Відповідно до п.п. 9.2.3 Статуту ПП «Науково-виробнича фірма «Природа» (далі - Статут) до виключної компетенції власників відноситься призначення та дострокове звільнення (відкликання) директора, членів ревізійної комісії, затвердження її звітів. Згідно п. 8.1.1 Статуту органами управління та контролю підприємства, зокрема, є власники підприємства. За приписами ст. 22 КЗпП України та ст. 43 Конституції України заборонено будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладені, зміні та припинені трудового договору. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати робітникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Як передбачено п.1 ч.1 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноваженого ним орган письмово за два тижні, передбачено ст. 38 КЗпП України. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)). У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, § 29). При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79 (в кінці); «Ефстатіу та та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24 (в кінці); «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, § 21). Написання [PERSON] заяви про звільнення за власним бажанням, направлення вказаної заяви усім власникам (засновникам) підприємства, ініціювання позивачем проведення позачергових загальних зборів із винесенням питання звільнення директора на порядок денний, свідчать про те, що позивачем дотримана процедура звільнення із займаної посади директора підприємства. Відповідно до трудового законодавства України, керівник товариства (директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні. Разом з тим, особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства. Уповноважений на звільнення керівника орган ПП Науково-виробнича фірма «Природа»проігнорував вимогу позивача про звільнення і не розглянув по суті її заяву про звільнення протягом передбачених законодавством строків, не виконав покладені на нього обов`язки. У випадку відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника, зокрема через неможливість зібрати кворум для проведення загальних зборів, керівнику із метою захисту свої прав надано можливість звернутися до суду із вимогою про визнання трудових відносин припиненими. З урахуванням встановлених обставин справи та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між [PERSON] та ПП Науково-виробнича фірма «Природа», суд дійшов висновку, що ефективним і таким, що не суперечить закону, у даному випадку буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин позивача та ПП Науково-виробнича фірма «Природа»на підставі частини першої статті 38 КЗпП України. Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку,що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі. Наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. На підставі викладеного,

Outcome: approved