Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

У червні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, набутого під час шлюбу, який після усунення недоліків обґрунтовує тим, що з 10.11.1995 року вона перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Під час сумісного життя в зареєстрованому шлюбі за договором купівлі-продажу від 24.09.2010 року, сторонами за спільні кошти було придбано квартиру [ADDRESS] за ціною 52988 грн., яка була зареєстрована за відповідачем. Оскільки частки кожного з подружжя у спільному сумісному майні є рівними, а відповідач її право власності не визнає, до квартири не пускає і використовує квартиру для свого власного проживання, просить поділити вказане майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири. Ухвалою від 27.06.2018 року за даним позовом у справі відкрито загальне позовне провадження та розпочате підготовче провадження. Ухвалою від 12.10.2018 року підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не прибули, суду надано заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, суду надана заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін на підстав наданих документів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, знаходить позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 10.11.1995 року ( а.с.13). Під час перебування в зареєстрованому шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу від24.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Козиряцьким О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №86, [PERSON] за ціною 52988 грн. придбано квартиру [ADDRESS], загальною площею49,7кв.м., жиловою площею 28,8 кв.м.( а.с.6). Право власності на вказану квартиру було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 27.09.2010 року за [PERSON] ( а.с.8). Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Вирішуючи справу в частині позовних вимог сторін про визнання права власності на певну частину спірної квартири, як на спільне сумісне майно подружжя, суд виходить з того, що відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, у сімейному законодавстві як на час придбання спірної квартири, такі і на момент розгляду справи судом, діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.77,78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. 12, 13, 81 ЦПК України). При цьому, судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено в ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої ст.61 СК України кореспондує частині четвертій ст.65 СК Україні, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя. Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс16. З'ясувавши усі обставини справи та оцінивши надані сторонами докази на підтвердження своїх доводів та заперечень з точки зору їх належності, допустимості, достатності та достовірності, суд прийшов до висновку, що квартира [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності подружжяКунець, оскільки придбана за договором купівлі-продажу в період зареєстрованого шлюбу між сторонами та за спільні кошти, в інтересах сім'ї, незалежно від того, на кого було оформлено право власності. Крім того, суд враховує, що позов визнаний відповідачем [PERSON] повністю і він не оспорює ту обставину, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, у зв'язку з чим ця обставина відповідно до ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зіст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Проаналізувавши викладені норми законодавства, суд вважає, що спірне нерухоме майно підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя в спільному майні суд не знаходить. Також суд вважає, що визнання відповідачем позову в частині визначення часток у праві спільної сумісної власності не суперечить закону, не порушує чиї-небудь права, свободи чи інтереси. Таким чином, враховуючи те, що позивач довела, що спірна квартира набута в період зареєстрованого шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, а також враховуючи, те що відповідач визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне даний позов задовольнити повністю та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку спірної квартири, залишивши квартиру у спільній частковій власності сторін. Позивач в позовній заяві вимагає компенсації за понесені нею судові витрати по справі. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, ч.1 ст.142 ЦПК України визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем [PERSON] за подання позовної заяви був сплачений судовий збір у сумі 2275 грн. Відповідно до ст.141, ч.1 ст.142 ЦПК України, з урахуванням того, що відповідач визнав позов повністю до початку розгляду справи по суті, суд вважає необхідним повернути позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, інші 50% - стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved