Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

у травні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в котрому просила суд: -визнати недійсним договір резервування квартири № П115/2-16 Н від 07.08.2007 року, укладений між ТОВ «Форум-Інвест» та [PERSON] ; -визнати недійсним додаток № 1 до договору резервування квартири № П115/2-16 Н від 07.08.2007 року; -визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 22.12.2009 року до договору резервування квартири № П115/2-16 Н від 07.08.2007 року; -визнати недійсним акт пред`явлення облігацій до погашення від 22.12.2009 року між ТОВ «Форум-Інвест» та [PERSON] ; -визнати недійсним акт приймання-передачі майнових прав від 22.12.2009 року між ТОВ «Форум-Інвест» та [PERSON] ; -вирішити питання судових витрат. Свої вимоги мотивувала тим, що вона визнана переможцем електронних відкритих торгів (аукціону) на електронному майданчику ТОВ «Закупки.Пром.УА», що відбулись 12.09.2018 року за лотом: двокімнатна квартира загальною площею 93, м2 за адресою: [ADDRESS] , про що було складено протокол електронних торгів № UA-EA-2018-09-03-000042-b від 13.09.2018 року. На виконання умов аукціону 17.12.2018 року укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між ПАТ «КБ «Хрещатик» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» Славкіної М.А. та нею. Право власності на вказану квартиру за продавцем було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом КМНО Гречаною Р.Т. 17.12.2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 808586580000, номер запису про право власності 12588582, а за покупцем - приватним нотаріусом КМНО Бочкарьовою А.В. 17.12.2018 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 808586580000, номер запису про право власності 29486533. Вказала, що з метою незаконного заволодіння майном - квартирою [ADDRESS] , яке їй належить та державі в особі ПАТ «КБ «Хрещатик» Лященко С.М. у 2015 році звернувся до суду з позовами про визнання недійсним договору іпотеки № 11-47/1-10/4 від 22.12.2011 року, укладеного між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «КУА АПФ «ДС-Фінанс» (справа № 752/17419/15-ц) та про витребовування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності (справа № 752/27305/17), в ході розгляду яких подав неналежні та недостовірні докази, а саме: договір резервування квартири № П115/2-16/Н від 07.08.2007 року та додаток № 1 до нього, укладений між [PERSON] та ТОВ «Форум-Інвест», та договір купівлі-продажу цінних паперів (облігацій) № Б73-1/07 від 27.08.2007 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «КУА АПФ «ДС-Фінанс», суть яких та разом із додатками суперечить вимогам Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», Закону України «Про національну депозитарну систему та особливості обігу цінних паперів в Україні», Інформації про розміщення облігацій, опублікованої в офіційному виданні ДКЦПФР «Вісник Цінні папери» № 239-240 (1751) від 18.10.2006 року та самому договору резервування квартири № П115/2-16 Н від 07.08.2007 року, що дає підстави стверджувати про їх неналежність та недостовірність як доказів, які надані [PERSON] до суду з метою введення його в оману та незаконного заволодіння майном, власником якого вона є, придбавши його на законних підставах. До того ж, вважала, що договір купівлі-продажу цінних паперів (облігацій) № Б73-1/07 від 27.08.2007 року та договір резервування квартири № П115/2-16 Н від 07.08.2007 року та додаток № 1 до нього за своїм змістом суперечать вимогам закону, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, що є порушенням ч. ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними відповідно до ст. 234 ЦК України. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 05.08.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 09.12.2019 року (т. 1 а.с. 103). Ухвалою від 09.12.2019 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ТОВ «Форум-Інвест», в якості третьої особи - ТОВ «КУА АПФ «АСД-Менеджмент» та продовжено підготовче засідання у справі до 31.03.2020 року (т. 1 а.с. 157-158). 31.03.2020 року справа не розглядалась, судове засідання призначено на 17.09.2020 року (т. 1 а.с. 192). Ухвалою від 13.04.2020 року задоволено заяву [PERSON] про відвід головуючого задоволено, відведено суддю Плахотнюк К.Г. від подальшого розгляду справи та передано справу для повторного автоматизованого розподілу (т. 1 а.с. 205-206). Ухвалою від 27.04.2020 року справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. та призначено підготовче засідання на 17.09.2020 року (т. 1 а.с. 209-210). 17.09.2020 року підготовче засідання відкладено на 17.02.2021 року ( т. 2 а.с. 35-36). Ухвалою від 17.02.2021 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано у [PERSON] оригінали: договору купівлі продажу цінних паперів (облігацій) № Б73-1/07 від 27.08.2007 року; договору резервування квартири №П115/2-16/Н від 07.08.2007 року та Додаток № 1 до нього (оспорюваний правочин); додаткової угоди № 1 від 22.12.2009 року до Договору резервування квартири № П115/2-16/Н від 07.08.2007 року (оспорюваний правочин); акту пред`явлення облігацій до погашення від 22.12.2009 року (оспорюваний правочин); акту приймання-передачі майнових прав від 22.12.2009 року (оспорюваний правочин) (т. 2 а.с. 58-60). Ухвалою від 17.02.2021 року виправлено описку в ухвалі від 27.04.2020 року (т. 2 а.с. 61). 17.02.2021 року розгляд справи відкладено на 25.03.2021 року (т. 2 а.с. 56-57). Ухвалою від 25.03.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 20.05.2021 року (т. 2 а.с. 144). 26.12.2019 року до суду надійшов відзив представника [PERSON] - адвоката Собковича В.В., в якому останній просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі, з огляду безпідставність та надуманість його доводів, які направлені на незаконне заволодіння квартирою [ADDRESS] , яка мала б бути оформлена у власність законним інвестором [PERSON] . Також, вказав, що [PERSON] , беручи участь в електронних торгах, була ознайомлена з лотом, та їй було відомо про наявність судового спору і про наявність арешту, про що було зазначено в описі лота (т. 1 а.с. 165-168). 10.01.2020 року [PERSON] подано відповідь на відзив, в якій остання відхилила заперечення відповідача [PERSON] в повному обсязі та просила задовольнити її позов, посилаючись на неспростування [PERSON] її доводів, викладених у позові (т. 1 а.с. 177-189). 05.12.2019 року представником третьої особи ПАТ «КБ «Хрещатик» - адвокатом Ніколаєнко О.В. подано пояснення на позов, в яких остання просила позов задовольнити в повному обсязі (т. 1 а.с. 135-137). В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі, виходячи з обставин, викладених в позові та відповідях на відзив. Вказала, що всі оспорювані документи є підробленими, окрім договору купівлі-продажу квартири, внаслідок чого порушені її права, адже останні покладені в основу позову [PERSON] до ПАТ «КБ «Хрещатик» про витребовування майна. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов, просив відмовити у його задоволенні а також просив суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Відповідач - ТОВ «Форум-Інвест» та третя особа - ТОВ «КУА АПФ «АСД-Менеджмент», котрі в установленому порядку повідомлялись про дату, час та місце судового розгляду, явку представників в судове засідання не забезпечили, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позов та пояснення щодо нього не подали. Заслухавши позивача та представника відповідача [PERSON] , котрі не заперечували проти розгляду справи по суті за відсутності учасників процесу, котрі не з`явились, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно положень ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. ? Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Для підтвердження існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Бочкарьовою А.В. за реєстровим № 1422, [PERSON] придбала у ПАТ «КБ «Хрещатик» двокімнатну квартиру, загальною площею 92,3 м2, житловою площею 50,2 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 13-15). Згідно п. 1.2.1 договору нерухоме майно, яке відчужується, належить продавцеві на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Гречаною Р.Т. 17.12.2015 року. Право власності на вказану квартиру за продавцем було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом КМНО Гречаною Р.Т. 17.12.2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 808586580000, номер запису про право власності 12588582. Право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу 1422 від 17.12.2018 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом КМНО Бочкарьовою А.В. 17.12.2018 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 808586580000, номер запису про право власності 29486533. Отже, право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] набуто на підставі договору купівлі-продажу від 17.12.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Бочкарьовою А.В. за реєстровим № 1422, що засвідчено державою шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, державна реєстрація, проведена 17.12.2018 року, визначила момент, після якого у позивача виникло право власності. Звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] вказала на порушення її прав як власника квартири [ADDRESS] відповідачами [PERSON] та ТОВ «Форум-Інвест», котрі з метою заволодіння її майном 07.08.2007 року уклали договір № Р115/2-16/Н резервування квартири, додатком № 1 до якого визначені характеристики квартири: будівельна адреса: [ADDRESS] , номер квартири (будівельний) 414, поверх 11, кількість кімнат 2, загальна площа 92,02, житлова - 47,73, та підписали акт пред`явлення облігацій до погашення від 22.12.2009 року між ТОВ «Форум-Інвест» та [PERSON] та акт приймання-передачі майнових прав від 22.12.2009 року між ТОВ «Форум-Інвест» та [PERSON] (т. 1 а.с. 17-20, 141-144). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. У cт. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину. ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є правочином. Водночас за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона зобов`язані повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Позивач, вважаючи порушеними свої права, звернулась з позовом про визнання недійсними договору резервування квартири № П115/2-16 Н від 07.08.2007 року, укладеного між ТОВ «Форум-Інвест» та [PERSON] ; додатку № 1 до договору резервування квартири № П115/2-16 Н від 07.08.2007 року; додаткової угоди № 1 від 22.12.2009 року до договору резервування квартири № П115/2-16 Н від 07.08.2007 року; акту пред`явлення облігацій до погашення від 22.12.2009 року між ТОВ «Форум-Інвест» та [PERSON] ; акту приймання-передачі майнових прав від 22.12.2009 року між ТОВ «Форум-Інвест» та [PERSON] , посилаючись на те, що стала власником квартири за адресою: [ADDRESS] , одержавши перемогу на електронних відкритих торгах (аукціоні) на електронному майданчику ТОВ «Закупки.Пром.УА», що відбулись 12.09.2018 року за лотом: двокімнатна квартира загальною площею 93, м2 за адресою: [ADDRESS] , про що було складено протокол електронних торгів № UA-EA-2018-09-03-000042-b від 13.09.2018 року, й на виконання умов аукціону 17.12.2018 року уклавши договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між ПАТ «КБ «Хрещатик» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» Славкіної М.А. та нею, з відповідною реєстрацією права власності, а відповідачі з метою незаконного заволодіння майном - квартирою [ADDRESS] , яке їй належить та державі в особі ПАТ «КБ «Хрещатик», зокрема, [PERSON] , у 2015 році звернувся до суду з позовами про визнання недійсним договору іпотеки № 11-47/1-10/4 від 22.12.2011 року, укладеного між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «КУА АПФ «ДС-Фінанс» (справа № 752/17419/15-ц) та про витребовування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності (справа № 752/27305/17), в ході розгляду яких подав неналежні та недостовірні докази, а саме: договір резервування квартири № П115/2-16/Н від 07.08.2007 року та додаток № 1 до нього, укладений між [PERSON] та ТОВ «Форум-Інвест», та договір купівлі-продажу цінних паперів (облігацій) № Б73-1/07 від 27.08.2007 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «КУА АПФ «ДС-Фінанс», суть яких та разом із додатками суперечить вимогам Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», Закону України «Про національну депозитарну систему та особливості обігу цінних паперів в Україні», Інформації про розміщення облігацій, опублікованої в офіційному виданні ДКЦПФР «Вісник Цінні папери» № 239-240 (1751) від 18.10.2006 року та самому договору резервування квартири № П115/2-16 Н від 07.08.2007 року, що дає підстави стверджувати про їх неналежність та недостовірність як доказів, які надані [PERSON] до суду з метою введення його в оману та незаконного заволодіння майном, власником якого вона є, та придбане нею на законних підставах. Тобто, у цій справі позов поданий особою, яка не була стороною договорів, - заінтересованою особою. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 року у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 року у справі № 910/31110/15) вказав, що під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Згідно зі ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року у справі N 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.06.2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19) вказано, що «наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним». Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Разом з тим, позивач не надала належних і переконливих доказів порушення її прав відповідачами. Суд вважає, що позивачем не доведено доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, що відповідачами на момент укладення договору резервування квартири № П115/2-16 Н від 07.08.2007 року з додатком № 1 до договору резервування квартири № П115/2-16 Н від 07.08.2007 року; додаткової угоди № 1 від 22.12.2009 року до договору резервування квартири № П115/2-16 Н від 07.08.2007 року та підписання акту пред`явлення облігацій до погашення від 22.12.2009 року; акту приймання-передачі майнових прав від 22.12.2009 року, порушені, невизнані, або оспорюються будь-які її права, свободи чи законні інтереси як не сторони останніх. У зв`язку з тим, що позивач не довела порушення її прав з боку відповідачів, у суду відсутні підстави для визнання недійсними договору резервування квартири № П115/2-16 Н від 07.08.2007 року з додатком № 1 до договору резервування квартири № П115/2-16 Н від 07.08.2007 року; додаткової угоди № 1 від 22.12.2009 року до договору резервування квартири № П115/2-16 Н від 07.08.2007 року та підписання акту пред`явлення облігацій до погашення від 22.12.2009 року; акту приймання-передачі майнових прав від 22.12.2009 року, стороною яких позивач не є. Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача цими правочинами є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19), а тому позов задоволенню не підлягає. При цьому суд вважає за необхідне вказати, що як порушення розуміється такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Отже, наявність укладених за 11 років до набуття позивачем квартири [ADDRESS] на підставі договору-купівлі продажу № 1422 від 17.12.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Бочкарьовою А.В. 17.12.2018 року, договору резервування квартири № П115/2-16 Н від 07.08.2007 року з додатком № 1 до договору резервування квартири № П115/2-16 Н від 07.08.2007 року; додаткової угоди № 1 від 22.12.2009 року до договору резервування квартири № П115/2-16 Н від 07.08.2007 року та підписаних акту пред`явлення облігацій до погашення від 22.12.2009 року й акту приймання-передачі майнових прав від 22.12.2009 року, не свідчить про безумовне порушення відповідачами майнових прав позивача як особи, яка стала власником майна. За наслідками задоволення такого позову має відбуватися поновлення (захист) майнових прав позивача або ж її інтереси можуть бути реалізовані, внаслідок чого вона здатна буде набути прав, проте, заявлені [PERSON] у справі вимоги не спрямовані безпосередньо на відновлення її прав, оскільки стосуються зобов`язань, стороною яких вона не є, такі вимоги і не спрямовані на захист її прав, що свідчить про неправильно обраний позивачем у наведеному випадку спосіб захисту порушеного, на її думку, права. Тим паче, що звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач, як зазначалось вище та вбачається з матеріалів справи, як на підставу своїх вимог вказувала про те, що стала власником квартири за адресою: [ADDRESS] , одержавши перемогу на електронних відкритих торгах (аукціоні) на електронному майданчику ТОВ «Закупки.Пром.УА», що відбулись 12.09.2018 року за лотом: двокімнатна квартира загальною площею 93, м2 за адресою: [ADDRESS] , про що було складено протокол електронних торгів № UA-EA-2018-09-03-000042-b від 13.09.2018 року, й на виконання умов аукціону 17.12.2018 року уклавши договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між ПАТ «КБ «Хрещатик» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик» Славкіної М.А. та нею, з відповідною реєстрацією права власності, а відповідачі з метою незаконного заволодіння майном - квартирою [ADDRESS] , яке їй належить та державі в особі ПАТ «КБ «Хрещатик», зокрема, [PERSON] , у 2015 році звернувся до суду з позовами про визнання недійсним договору іпотеки № 11-47/1-10/4 від 22.12.2011 року, укладеного між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «КУА АПФ «ДС-Фінанс» (справа № 752/17419/15-ц) та про витребовування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності (справа № 752/27305/17), в ході розгляду яких подав неналежні та недостовірні докази, а саме: договір резервування квартири № П115/2-16/Н від 07.08.2007 року та додаток № 1 до нього, укладений між [PERSON] та ТОВ «Форум-Інвест», та договір купівлі-продажу цінних паперів (облігацій) № Б73-1/07 від 27.08.2007 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «КУА АПФ «ДС-Фінанс», суть яких та разом із додатками суперечить вимогам Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», Закону України «Про національну депозитарну систему та особливості обігу цінних паперів в Україні», Інформації про розміщення облігацій, опублікованої в офіційному виданні ДКЦПФР «Вісник Цінні папери» № 239-240 (1751) від 18.10.2006 року та самому договору резервування квартири № П115/2-16 Н від 07.08.2007 року, що дає підстави стверджувати про їх неналежність та недостовірність як доказів, які надані [PERSON] до суду з метою введення його в оману та незаконного заволодіння майном, власником якого вона є, та придбане нею на законних підставах, тобто, позивач фактично звернулась до суду в інтересах третіх осіб - сторін у справах № 752/17419/15-ц та № 752/27305/17, що дає підстави вважати, що метою поданням даного позову є переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами даної справи. Стосовно заяви представник відповідача [PERSON] про застосування позовної давності суд виходить з того, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, тобто тільки у разі встановлення наявності порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду. Суд у наведеному випадку не установив порушення прав і законних інтересів позивача. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed