Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

У червні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (на час розгляду справи - АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в якому вказував, що 14 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є позивач) та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав останньому на власні потреби кредит у вигляді встановленого на платіжну карту кредитного ліміту в розмірі 2 500 грн. з можливістю одностороннього збільшення кредитодавцем розміру ліміту, а відповідач зобов`язався вчасно повернути суму кредиту шляхом внесення щомісячних платежів, а також сплачувати проценти за користування ним в розмірі 3 % на місяць від суми залишку заборгованості. Наслідками порушення договору в частині своєчасного виконання зобов`язань позичальником є обов`язок останнього сплачувати банку проценти за подвійною ставкою, а також сплатити неустойку (штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості). Проте позичальник умови договору в частині вчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування ним не виконував належним чином у зв`язку з чим станом на 29 березня 2013 року виникла заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 37 680,98 грн., в тому числі: - заборгованість за кредитом - 9 991,47 грн.; - заборгованість за процентами - 25 418,99 грн.; - нараховані штрафи за порушення умов договору в загальному розмірі 2 270,52 грн. Вказану заборгованість позивач просив стягнути з [PERSON] в повному обсязі. Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 04 вересня 2013 року з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором б/н від 14 вересня 2006 року, що утворилася станом на 29 березня 2013 року, в розмірі 37 680,98 грн., а також в повернення 376,81 грн. судових витрат. Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 19 травня 2021 року заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду від 04 вересня 2013 року скасовано, а справу призначено до судового розгляду в загальному позовному провадженні зі стадії підготовчого засідання. 02 червня 2021 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якій представник просив відмовити в задоволенні позову з тієї підстави, що [PERSON] не підписував кредитний договір (що підтверджено відповідним висновком судово-почеркознавчої експертизи, проведеної в межах кримінального провадження №12013160190003195), а тому вказаний договір є неукладеним та не породжує будь-яких прав та обов`язків між сторонами, відповідач не отримував від позивача жодних кредитних карток та кредитних коштів, а тому вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення неіснуючої заборгованості є безпідставними. Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 24 червня 2021 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. В судове засідання представник позивача не з`явився, проте в матеріалах справи міститься заява представника АТ КБ «ПриватБанк» про розгляд справи без його участі, згідно заяви, представник позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі відповідача [PERSON] , його представник [PERSON] позовні вимоги не визнав. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представника позивача та відповідача, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору. Заслухавши пояснення представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, в підтвердження своїх вимог про стягнення заборгованості позивачем зазначено, що 14 вересня 2006 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є позивач) уклав у письмовій формі з [PERSON] кредитний договір б/н в якому сторони узгодили всі його умови. Договір складається з письмової заяви позичальника з відмітками банку, а також Умов і Правил надання банківських послуг (далі -Умови), Правил користування платіжною картою (далі - Правила) та встановлених банком тарифів, діє з моменту його укладення до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. Відповідно до договору банк надав [PERSON] кредит у вигляді встановленого на платіжну карту кредитного ліміту в розмірі 2 500 грн. з можливістю одностороннього збільшення кредитодавцем розміру ліміту (заява, п.п. 3.2, 3.3, 5.3 Умов), а відповідач зобов`язався вчасно повернути суму кредиту шляхом внесення щомісячних платежів, а також сплачувати проценти за користування ним в розмірі 3 % на місяць від суми залишку заборгованості. Наслідками порушення договору в частині своєчасного виконання зобов`язань позичальником є обов`язок останнього сплачувати банку проценти за подвійною ставкою (тарифи банку), а також сплатити неустойку - штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості (п. 8.6 Умов). Аналізуючи вказані доводи, суд виходить з наступного. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.ч. 1-2 ст. 509 ЦК України). Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами (ч.ч. 1-3 ст. 207 ЦК України). У письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма (ст. 208 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним (ст. 218 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі №688/3874/18 (справа за позовом фізичної особи до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним з підстави його не підписання стороною) зазначено (початок цитати): «У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 1055 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2021 року у справі № 441/1325/16-ц (провадження № 61-20329св19) зроблено висновок, що «правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність». Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. З урахуванням того, що у справі, яка переглядається, встановлено, що позивач не підписував кредитний договір і недійсність кредитного договору у випадку недодержання письмової форми встановлена законом та цей договір є нікчемним, то судові рішення підлягають зміні, адже позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту прав і в задоволенні позову потрібно було відмовити з цієї підстави. Проте суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позову» (кінець цитати). Згідно змісту наявної в матеріалах справи належним чином засвідченої копії висновку судово-почеркознавчої експертизи від 13 лютого 2015 року №79, проведеної в межах кримінального провадження №12013160190003195 (а.с. 90-95) підписи від імені [PERSON] у графах «Подпись» заяви позичальника з приводу видачі кредитної картки від 14 вересня 2006 року, графі «Подпись» згоди від 14 вересня 2006 року про дозвіл на доступ до кредитної історії (два примірника), навпроти рукописного тексту «Копія вірна [PERSON] 14.09.2006 р.» електрографічної копії свідоцтва про державну реєстрацію ФОП [PERSON] та у чотирьох місцях на аркуші з зображенням копій паспорта та ідентифікаційного коду після рукописного тексту «Копія вірна [PERSON] 14.09.2006 р.», після рукописного тексту «Копія вірна [PERSON] 14.09.2006 р.» на електрографічній копії свідоцтва про сплату єдиного податку ФОП [PERSON] виконані не самим [PERSON] , а іншою особою. У постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16-ц зроблено висновок, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його. Відповідно до постанови Верховного Суду від 25 березня 2021 року у справі №752/21411/17 висновок експерта за результатами проведеної експертизи на підставі постанови слідчого у кримінальному провадженні, що долучений до матеріалів цивільної справи, є належним та допустимим доказом, дослідженим судом відповідно до визначеного законом порядку. У випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, учасники цивільного провадження мають право заявити клопотання про призначення експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цим висновком та зазначивши вимоги до повторної експертизи. Таким чином, висновком судово-почеркознавчої експертизи від 13 лютого 2015 року №79, проведеної в межах кримінального провадження №12013160190003195 (який прийнятий судом в якості належного та допустимого письмового доказу) підтверджено, що [PERSON] не підписував кредитний договір від 14 вересня 2006 року у формі заяви позичальника, наданої ЗАТ КБ «ПриватБанк». Вказаний висновок експерта жодним чином не оспорений позивачем під час розгляду справи. Інші документи, що є частиною кредитного договору від 14 вересня 2006 року, зокрема Умови і Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною картою, банківські тарифи взагалі не містять підпису позичальника. Таким чином, кредитний договір, який не містить підпису однієї зі сторін (позичальника), є нікчемним та не створює для сторін жодних правових наслідків (прав та обов`язків). Також матеріали справи не містять, а АТ КБ «ПриватБанк» не надано суду жодних доказів, що в межах кредитного договору від 14 вересня 2006 року банк надавав [PERSON] кредитну картку з встановленим на ній кредитним лімітом або ж останній іншим чином користувався кредитними коштами, що б засвідчило наявність між сторонами кредитних відносин шляхом вчинення [PERSON] дій, що свідчать про його усну згоду на укладення договору. Проте згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За встановлених обставин, в задоволенні вимог АТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити за безпідставністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивач також не має право на компенсацію понесених ним судових витрат.

Outcome: dismissed