Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-22 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що [INFO] помер його племінник [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається, в тому числі, з права на земельну частку (пай), розміром 5,75 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Новомиколаївської сільської ради Барвінківського району Харківської області, яке належало [PERSON] , яка померла [INFO] , спадщину після смерті якої фактично прийняв [PERSON] . Проте, виконуючою обов`язки державного нотаріуса Барвінківської нотаріальної контори Харківської області у видачі свідоцтва про право спадщини на вказане майно було відмовлено в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на неї. [PERSON] посилаючись на те, що іншим шляхом отримати правовстановлюючий документ на земельну частку (пай), а також оформити спадщину не має можливості, просив позов задовольнити. В судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав. Представник відповідача в судове засідання також не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою цієї статті є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Новоселецький проти України» та «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що вбачається зі свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 26 липня 1997 року Новомиколаївської сільської ради Барвінківського району Харківської області (а.с.11). З довідки наданої начальником Відділу у Барвінківському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 10 червня 2020 року №180/102-20, вбачається, що [PERSON] належало право на земельну частку (пай), розміром 5,75 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Новомиколаївської сільської ради Барвінківського району Харківської області, на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серії ХР №0060391, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №488. Як роз`яснено у листі Вищого спеціалізованого суду від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Згідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Судом встановлено, що відкриття спадщини [PERSON] померлої [INFO] відбулося в період чинності ЦК УРСР від 18.07.1963 №1540-VI. Як передбачено ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно до п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. [PERSON] , прийняв спадщину після померлої матері [PERSON] , відповідально до п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР, ст. 548 ЦК УРСР, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] , виданим 08 травня 1971 року Новомиколаївською сільською радою Барвінківського району Харківської області, а також довідкою №192 від 14 травня 2020 року, виданою Новомиколаївською сільською радою Барвінківського району Харківської області(а.с.8,13). Судом встановлено, що [PERSON] не одержав свідоцтв про право на спадщину, що залишилося після померлої [PERSON] та не здійснив відповідної державної реєстрації. З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру ( спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №60650396 від 23 червня 2020 року, наданої виконуючою обов`язки завідувача Барвінківської державної нотаріальної контори Харківської області, вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] відсутня. [INFO] [PERSON] помер, відповідно до свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 12 грудня 2013 року Новомиколаївської сільської ради Барвінківського району Харківської області (а.с.11). Як вбачається зі спадкової справи №34/2014, наданої виконуючої обов`язки завідувача Барвінківської державної нотаріальної контори Харківської області, спадщину після померлого [PERSON] прийняв його дядько, позивач по справі [PERSON] 25 грудня 2015 року державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області, [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Інші спадкоємці відсутні. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 22 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. 15 травня 2020 року виконуючою обов`язки державного нотаріуса Барвінківської нотаріальної контори Харківської області у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну частку (пай), розміром 5,75 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Новомиколаївської сільської ради Барвінківського району Харківської області. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Таким чином, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, як законно обґрунтовані та підтвердженні документально, так як позивач прийняв спадщину після [PERSON] , який фактично прийняв спадщину після смерті [INFO] матері [PERSON] , вступивши фактично в управління та володіння спадковим майном, згідно вимог ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. На підставі викладеного, ст.ст.12-13, 43, 82, 200, 206, 211, 247, 259, 263-365, 268, 353-354 ЦПК України, суд -

Outcome: approved