Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» (далі - відповідач) треті особи: Міністерство соціальної політики України, Головне управління держпраці у Київській області про стягнення заробітної плати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом Голови правління АТ «БМ Банк» №70-К від 18.12.2018 року позивача було звільнено у зв'язку зі скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України. 22.01.2018 року з позивачем було проведено розрахунок, але кошти виплачені не у повному розмірі. Позивач додатково зазначає, що із розрахункового листа вбачається, що за період роботи позивача з 11.06.2007 року по 22.01.2018 року при виплаті заробітної плати не проводилась передбачена чинним законодавством індексація заробітної плати, внаслідок чого було порушено законні права на оплату праці. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість з індексації заробітної плати за період з 01.05.2011 року по 22.01.2018 року в розмірі 43299,28 грн., компенсацію за втрату частини доходу за період з травня 2011 року по лютий 2018 року в сумі 9631,73 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку (з 22.01.2018 року по день винесення судом рішення). Ухвалою судді від 18.06.2018 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 25.09.2018 року у судовому засіданні представник позивача звернувся до суду із клопотанням про витребування доказів, а саме : витребувати в АТ «БМ Банк» (м. Київ, бул. Т. Шевченка, 37/122. ідентифікаційний код 33881201) положення про мотивацію штатних працівників АТ «БМ Банк», затвердженого Протоколом правління від 30.03.2007 року №9; розрахункові листи про структуру та розмір заробітної плати [PERSON] в тому числі розмір надбавки та періодичність її сплати, за період з 01.02.2013 року по 01.05.2015 року. Ухвалою від 25.09.2018 року клопотання представника позивача про витребування доказів по справі за позовом [PERSON] ([ADDRESS], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) до Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» (м. Київ, бул. Т. Шевченка, 37/122, ідентифікаційний код 33881201) треті особи: Міністерство соціальної політики України (м. Київ, вул. Експланадна, 8/10), Головне управління держпраці у Київській області (м. Київ, вул. Вавілових, 10) про стягнення заробітної плати - задоволено частково. У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. У судовому засіданні представники відповідача позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначивши, що позивачу всі належні виплати при звільненні було виплачено, підтримали пояснення зазначені у письмовому відзиві. У судовому засіданні представник третьої особи Головного управління держпраці у Київській області поклався на розсуд суду щодо задоволення позовних вимог. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представників відповідача, представника третьої особи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини справи та дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з таких підстав. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43 Конституції України). Судом встановлено, що позивача прийнято на посаду головного аудитора Управління внутрішнього аудиту 11.06.2007 року. 12.08.2016 року між ПАТ «БМ Банк» та позивачем, начальником внутрішнього аудиту Управління внутрішнього аудиту, було підписано трудовий договір, предметом якого є трудові відносини визначені даним договором, посадовими та трудовими обов'язками (а.с. 8-11). Наказом АТ «БМ Банк» №70-к від 18.01.2018 року позивача було звільнено з посади начальника відділу внутрішнього аудиту Управління внутрішнього аудиту 22.01.2018 року у зв'язку із скороченням штату, за п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку та грошової компенсації за 48 календарних днів невикористаної щорічної відпустки на підставі повідомлення про скорочення посади від 22.11.2017 року, ст. 44 КЗпП України (а.с. 12). Позивачем надано довідки про суму доходу, розрахункові листи за період з 01.01.2010 року по 22.01.2018 року та виписку банку про нараховані доходи (а.с. 13-118). Як вбачається з письмового відзиву відповідача, позивачу у день звільнення банк, в порядку дотриманням вимог ст.116 КЗпП та ст.44 КЗпП здійснив остаточний розрахунок, виплативши у повному обсязі грошові кошти у вигляді: посадового окладу за фактично відпрацьований час, інші компенсаційні виплати (за невикористану відпустку), дохід у вигляді індексації заробітної плати. В матеріалах справи міститься розрахунковий листок позивача за січень 2018 року, з якого вбачається , що позивачу було нараховано оклад за січень в розмірі 8493,33 грн., індексацію за січень в розмірі 327,82 грн., відпускні за січень 2018 року в розмірі 1925,92 грн., компенсація за невикористану відпустку за січень 2018 року у розмірі 23111,04 грн., вихідна допомога за січень 2018 року у розмірі 13188,42 грн. (а.с. 171). Позивач зазначає, що із розрахункового листа вбачається, що за період роботи позивача з 11.06.2007 року по 22.01.2018 року при виплаті заробітної плати не проводилась передбачена чинним законодавством індексація заробітної плати, внаслідок чого було порушено законні права на оплату праці та виплачено кошти не у повному розмірі, на підтвердження чого надав розрахунок індексації. Відповідно до вимог ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» встановлює структуру заробітної плати, відповідно до якої основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - до них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Стаття 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Таким чином, індексація заробітної плати є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв'язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов'язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Індексація заробітної плати працівників провадиться відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». У відповідності з положеннями ч.5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до ч. 1 ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, в якому індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації, зазначений в частині першої цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Зазначений порядок індексації, заробітної плати передбачений і п. 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003р., з наступними змінами та доповненнями. У рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013р. №9-рп/2013 зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 р. N 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 р. за N 114/8713. Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Тобто індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком, як передбачено ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Позивач надав суду розрахунок, згідно якого на його користь підлягає стягненню індексація заробітної плати за період з 01.05.2011 року по 22.01.2018 року в розмірі 43299,28 грн. (а.с. 119-148). Відповідно до Положення про бухгалтерський облік оплати праці в АТ «БМ БАНК», затвердженого 17 грудня 2014 року правлінням АТ «БМ БАНК», заробітна плата не бізнесових підрозділів Банку складалась з постійної частини - посадового окладу, який встановлюється Штатним розписом та змінної частини негарантованої надбавки, яка виплачувалась працівниками відповідно до Розпорядження Голови правління АТ «БМ БАНК» №220 від 27.11.2012 року. Розмір негарантованої надбавки (п.4 Розпорядження) залежить від ефективності праці, своєчасності, повноти та якості виконання працівниками поставлених перед ними задач, дотримання внутрішніх положень та актів внутрішнього регулювання діяльності Банку, Правил внутрішнього порядку, виконання наказів, розпоряджень та інших регламентуючих документів. Рішення про зменшення або не виплату надбавки приймає Голова Правління на підставі службової записки керівника структурного підрозділу або посадової особи, яка є куратором цього підрозділу. В матеріалах справи містяться витяги зі штатного розпису щодо встановлення посадового окладу позивачу за період з 11.06.2007 по 22.01.2018 (а.с. 185-194). Судом встановлено, що позивачу було нараховано оклад за січень в розмірі 8493,33 грн., індексацію за січень в розмірі 327,82 грн., відпускні за січень 2018 року в розмірі 1925,92 грн., компенсацію за невикористану відпустку за січень 2018 року у розмірі 23111,04 грн., вихідну допомогу за січень 2018 року у розмірі 13188,42 грн., що підтверджується розрахунковим листком позивача за січень 2018 року. Відтак, за встановлених в судовому засіданні обставин, досліджених доказів, з урахуванням наданого розрахункового листка позивача за січень 2018 року, виписок з банківського рахунку, судом встановлено, що відповідачем при звільненні позивачу сплачено всі належні виплати, в тому числі індексацію заробітної плати, що свідчить про відсутність з боку відповідача порушень вимог чинного законодавства при звільненні позивача, тому суд приходить до висновку про відмову в цій частині позовних вимог, а оскільки позовні вимоги про стягнення компенсації за втрату частини доходу за період з травня 2011 року по лютий 2018 року в сумі 9631,73 грн. та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є похідними, то підлягають відмові також. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Даючи юридичну оцінку доказам та поясненням сторін, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, з урахуванням наданого розрахункового листка позивача за січень 2018 року, виписок з банківського рахунку, судом встановлено, що відповідачем при звільненні позивачу сплачено всі належні виплати, в тому числі індексацію заробітної плати, що свідчить про відсутність з боку відповідача порушень вимог чинного законодавства при звільненні позивача, тому суд приходить до висновку про відмову в частині стягнення заборгованості з індексації заробітної плати за період з 01.05.2011 року по 22.01.2018 року в розмірі 43299,28 грн., а оскільки позовні вимоги про стягнення компенсації за втрату частини доходу за період з травня 2011 року по лютий 2018 року в сумі 9631,73 грн. та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку є похідними, то підлягають відмові також, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed