Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

У травні 2016 року до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовом звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що її на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.10.2006 року належить жиле приміщення, а саме: будинок № 4 з господарчими та побутовими будівлями і спорудами по вулиці Папаніна смт. Билбасівка Словянського району Донецької області. На теперішній час у цьому будинку зареєстрований як член колишній сімї (колишній чоловік дочки) відповідач [PERSON], який з травня 2014 року не проживає за зазначеною адресою, не сплачує комунальні платежі, внаслідок чого порушуються права позивача. За рішенням Словянського міськрайонного суду від 29.09.2011 року шлюб між дочкою позивача та відповідачем було розірвано, після розірвання шлюбу відповідач продовжував проживати в цьому будинку, але у травні 2014 року він забрав належні йому речі та виїхав до Російської Федерації. Просить суд визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: будинком № 4 з господарчими та побутовими будівлями і спорудами по вулиці Кремінна (Папаніна) смт. Билбасівка Словянського району Донецької області. Позивач підтримала позовні вимоги, прохала їх задовольнити, подавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON]. повідомлявся про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився. Суд зі згоди позивача вважає можливим ухвалити по справі заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Згідно із вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Позивач [PERSON] є власником будинку № 4 з господарчими та побутовими будівлями і спорудами по вулиці Кремінна (Папаніна) смт. Билбасівка Словянського району Донецької області на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.10.2006 року, виданого державним нотаріусом Другої Словянської державної нотаріальної контори (№ в реєстрі 2206) (а. с. 4-6). В зазначеному вище жилому приміщенні зі згоди власника [PERSON] був зареєстрований як член сімї (чоловік дочки) відповідач [PERSON] з 16.09.2009 року, що підтверджено довідкою Билбасівської селищної ради № 02-40/1460 від 05.05.2016 року та копією домової книги ( а. с. 7-10 ). З наданого суду акту від 05.05.2016 р., складеного відповідною комісією, вбачається, що [PERSON] зареєстрований, але не проживає в [INFO] з травня 2014 року по час складання акту ( а. с. 11). Позивач як на підставу позовних вимог посилається на ст. 405 ЦК України. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Згідно зі ст. 119 ЦПК підставами позову, які відповідно до статей 31,212 ЦПК суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не посилання на певну норму закону. Тому, якщо позивач посилається не на ту норму закону, суд зясовує підстави, й застосовує відповідну норму закону, незалежно від того, чи отримано на це згоду позивача. Підставою свого позову позивач вказала порушення її прав власника житла здійснювати своє право володіння, користування, розпорядження майном зі сторони відповідача, який понад один рік (з травня 2014 року) не проживає в спірному приміщенні, не несе витрат по його утриманню, не сплачує комунальні послуги тощо, а тому суд вирішує справу на підставі правових норм, які регулюють правовідносини власника житлового приміщення. Судом встановлено, що спірне жиле приміщення зареєстроване на праві власності за позивачем. Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак, ч. 1 ст. 156 ЖК передбачено, що члени сімї власника, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Аналіз змісту зазначених норм закону свідчить про те, що право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, отже права членів сімї власника будинку на обєкт власності є похідними від прав самого власника. Судом встановлено, що власник спірного жилого приміщення [PERSON] не змінився. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснив судам, що у справах цієї категорії необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Кваліфікуючі спірні правовідносини, враховуючи, що позивач є власником будинку, а відповідач колишній член сімї (колишній чоловік дочки позивача), який був зареєстрований в цьому жилому приміщенні, а у травні 2014 року звільнив спірне жиле приміщення, суд вважає, що йдеться про члена сімї власника житлового приміщення, а тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК України, а застосування положень ЖК до цих відносин виключається. Це обумовлене тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сімї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому в даному випадку відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що тягне втрату членом сімї права користування помешканням. Застосування в цьому випадку строку, встановленого ст. 71 ЖК було б неправильним. Відповідно до ст. 405 ЦК члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] через зміну місця проживання не проживає в спірному будинку з травня 2014 року, позивач до суду з даним позовом звернулася у травні 2016 року, тобто на час звернення позивача до суду та на час вирішення справи пройшов один рік, як це передбачено ч. 2 ст. 405 ЦК, тобто позовні вимоги заявлені обґрунтовано і відповідач може бути позбавлений права на користування цим житлом, а позовні вимоги задоволенню підлягають. Оскільки позовні вимоги задоволенню підлягають, то судові витрати позивача по сплаті судового збору під час звернення до суду покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved