Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

У січня 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що відповідач є його знайомим звернувся до нього, щоб отримати терміново грошові кошти, оскільки в нього трапилась надзвичайна подія за кордоном. Запевнив, що при поверненні до країни йому ці грошові кошти будуть повернуті. 08 та 09 липня він йому перерахував кошти в загальному розмірі 81 000 грн. Після повернення [PERSON] відмовився повертати кошти та укладати будь-які договори з ними щодо повернення цих коштів. Тому він надіслав вимогу про повернення грошових коштів у строк до 26 вересня 2019 року. Даний лист відповідач отримав 28 вересня 2019 року. Але кошти так і не повернув. Оскільки відповідач отримав кошти без достатньої правової підстави, тому на підставі ст.1212 ЦК України має повернути грошові кошти в розмірі 81 000 грн. та на підставі ст.625 ЦК України сплатити три відсотки річних в розмірі 791,81 грн. У добровільному порядку відповідач відмовляється повертати кошти, тому його право є порушеним. Просив суд стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 81 000 грн., три відсотки річних за період з 28 вересня 2019 року по 24 січня 2020 року в розмірі 791,81 грн.; судові витрати по сплаті судового збору за подання позову в розмірі 840,80 грн., за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 420,40 грн. та витрати на правову допомогу. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Суду пояснила, що позивач та відповідач є знайомими, відповідач ніколи не працював та не працює у позивача. Грошові кошти відповідач просив перерахувати за порушення, виявлені за кордон та за які на нього був накладений штраф. За умови сплати штрафу, він міг далі їхати. Просив суд задоволити позов. У судовому засіданні відповідач проти позову заперечував. Суду пояснив, що він фактично працював на позивача водієм та здійснював міжнародні перевезення, всі важливі фінансові питання погоджував з позивачем, який є засновником товариства. Порушення, які були виявлені, були саме через дії позивача, штраф був накладений на товариство, а не на нього. Тому суму штрафу на його картку перерахував позивач. Вважає вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими. Просив відмовити в задоволенні позову. Також у судовому засіданні відповідач надав письмові пояснення. Вказав, що він працював в ТОВ «ВТ Транссервіс», на якому [PERSON] є засновником. Він виконував міжнародні перевезення на території Республіки Польщі на підставі дозволу № 5612692 , який видало товариство перед поїздкою. Під час перебування у Польщі, автомобіль товариства, на якому він здійснював перевезення було поміщено на штрафмайданчик через порушення використання дозволу № 5612692 . Тому він зателефонував керівництву компанії, а саме позивачу, який і перерахував штраф зі свого рахунку, а не рахунку копманії для уникнення в подальшому у товариства проблем. При поверненні до країни, на товаристві йому повідомили, що він має відпрацювати суму штрафу, на що він не погодився, оскільки його вини в цьому не було. Тому він вимушений був звільнитись. При вирішенні спору просив врахувати, що на його карту [PERSON] і раніш перераховував кошти і повернення таких коштів не вимагав. Тому дані кошти не є безпідставно набутими, а він лише виконував вказівку щодо перерахунку коштів на сплату штрафу. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] працював в ТОВ «Транссервіс» з 15 травня 2019 року по 18 липня 2019 року на посаді водія автотранспортних засобів. Звільнений за власним бажанням по ст.38 КЗпП. [PERSON] виконував під час здійснення трудових обов`язків міжнародні перевезення, в тому числі на території Республіка Польща. З пояснень сторін встановлено також, що 08 липня та 09 липня 2019 року [PERSON] зі свого рахунку перерахував на картковий рахунок [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 81 000 грн. Дана обставина не оспорювалась сторонами при розгляді справи, підтверджена і копіями квитанцій, і випискою з рахунку відповідача [PERSON] . Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Статтею 1212 ЦК України встановлено загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Відповідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно зі змісту ч. 1 ст. 1212 ЦК України отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті лише за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз ст. 1212 ЦК України і змісту цього інституту цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2018 року у справі №212/3593/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі №634/727/16-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. [PERSON] вказував, що між ним та позивачем існували фактично договірні зобов`язання по перерахуванню коштів, він виконував вказівку керівництва. Разом з тим, відповідач не вказав, якою саме нормою закону врегулювано таке перерахування коштів. Жодних довіреностей на виконання таких дій суду не надав. Також відповідач стверджував, що то був штраф, накладений на підприємство. Але не надав доказів таким обставинам. Поданий дозвіл №5612692 не підтверджує умови та особу, на яку накладено арешт, розмір штрафу. Відсутні будь-які пояснення щодо умов польського законодавства про притягнення до відповідальності за порушення правил перевезення. Відповідач у разі складнощів в отриманні доказів клопотань про їх витребування не заявляв, хоча про відкрите провадження відомо ще з лютого 2020 року. На підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заявлених позивачем грошових коштів, як завданої позивачці шкоди з підстав ст. 1212 ЦК України. Встановлено, що 16 вересня 2019 року [PERSON] надіслав вимогу [PERSON] щодо повернення грошових коштів. Дану вимогу отримано 28 вересня 2019 року. Ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи висновок Верховного Суду (постанова від 01 червня 2016 року №910/22034/15) та перевіривши розрахунок з відповідача слід стягнути три відсотки річних за період з 28 вересня 2019 року по 24 січня 2020 року в розмірі 791,81 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат. При подачі позову позивачем був сплачений судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача відповідно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі 840,80 грн., що підтверджено відповідними доказами.

Outcome: approved