Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

у травні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального Троїцький С.Є., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування своїх вимог зазначив про те, що 03.09.2014 року між ним та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» було укладено кредитний договір. Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ним та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» було укладено договір застави транспортного засобу - автомобіля «Skoda Octavia Tour», 1.81, тип кузова -Хетчбек, рік випуску 2008, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . 08.09.2016 року приватним нотаріусом КМНО Троїцьким С.Є. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2466, про звернення стягнення на вказаний автомобіль. Проте, вважає, що вказаний виконавчий напис здійснений з порушенням вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріусом не було перевірено безспірність заборгованості, зокрема, в останньому зазначені суми заборгованості, що встановлюють подвійну відповідальність боржника, що заборонено Конституцією України, не було його повідомлено про вчинення виконавчого напису. З урахуванням викладеного, позивач просив суд визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко О.Л. від 01.06.2017 року відкрито провадження у справі (а.с. 18-19). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко О.Л. від 29.05.2017 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та зупинено стягнення на підставі виконавчого напису № 2466 від 08.09.2016 року, вчиненого приватним нотаріусом КМНО Троїцьким С.Є. про звернення стягнення на автомобіль «Skoda Octavia Tour», 1.81, тип кузова -Хетчбек, рік випуску 2008, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 21-22). Ухвалою суду від 05.10.2017 року витребувано у приватного нотаріуса КМНО Троїцького С.Є. завірені належним чином копії документів, що надавались йому ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» для вчинення виконавчого напису від 08.9.2016 року про звернення стягнення на предмет застави, зареєстрованого за реєстровим № 2466 (а.с. 43-44). Ухвалою від 29.10.2018 року справу прийнято до провадження суддею Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. та призначено підготовче засідання на 13.12.2018 року (а.с. 81-83). Ухвалою від 20.02.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 25.04.2019 року (а.с. 93-94). Ухвалою від 29.08.2019 року повернуто розгляд справи в стадію підготовчого засідання та призначено розгляд на 26.11.2019 року (а.с. 133-134, 135). 26.11.2019 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 17.03.2020 року (а.с. 148). 17.03.2020 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 11.06.2020 року (а.с. 156). 11.06.2020 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 05.11.2020 року (а.с. 166). Ухвалою від 05.11.2020 року підготовче провадження закрито та призначено судовий розгляд справи на 29.03.2021 року (а.с. 186). ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» подано відзив на позов, в якому останнє просило відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та недоведеність (а.с. 99-104). Позивач подав відповідь на відзив, у якій просив позов задовольнити, посилаючись на те, що вчинений виконавчий напис є незаконним з огляду на те, що в ньому зазначені суми заборгованості не відповідають Закону України «Про захист прав споживачів» й нотаріусом не надано документи, на підставі яких ним вчинено виконавчий напис, що не дає підстав встановити правомірність нарахування заборгованості (а.с. 141-142). В судове засідання сторони не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Третя особа, котра повідомлялась в установленому порядку про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, пояснення на позов не подала, документи, витребувані ухвалою від 05.10.2017 року не надала. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено Законом (право застави). Згідно зі ст. 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 03.09.2014 року між сторонами у справі укладено кредитний договір № 106601295, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 93 583,65 грн. зі сплатою 14.99% річних строком на 48 місяців (а.с. 110-112). Окрім того, 03.09.2014 року між [PERSON] та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» було також укладено договір застави автотранспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ангеловською О.С. за номером 1268 (а.с. 108-109). Відповідно до вказаного договору, заставою забезпечується виконання усіх грошових зобов`язань заставодавця за кредитним договором № 106601295 від 03.09.2014 року (включно зі всіма додатковими договорами до нього), укладеного між заставодержателем як кредитодавцем і заставодавцем, а також зобов`язання з відшкодування збитків і сплати неустойки (пені), що виникають з порушення заставодавцем умов зазначеного кредитного договору. За цим договором заставодавець передає на забезпечення виконання ним зобов`язань за кредитним договором належним йому на праві власності автомобіль марки Skoda, модель Octavia Tour, 1.81, тип - легковий хетчбек-в, рік випуску 2008, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . 08.09.2016 року приватним нотаріусом КМНО Троїцьким С.Є. здійснено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на автомобіль марки Skoda, модель Octavia Tour, 1.81, тип - легковий хетчбек-в, рік випуску 2008, номер шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] (а.с. 107). На підставі вказаного виконавчого напису державним виконавцем Дніпропетровського районного відділу ДВС міста Київ ГТУЮ у м. Києві Клітченко О.А. 07.11.2016 року відкрито виконавче провадження № 52825848 (а.с. 7-8). Постановою державного виконавця від 07.11.2016 року оголошено розшук майна боржника (а.с. 105). 19.04.2017 року складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу (а.с. 9). За загальним правилом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з підп. 2.1 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підп. 2.2 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно із підп. 1.1, 1.2 п. 1, підп. 3.1,3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з нотаріально посвідчених угод, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону україни «Про нотаіат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підп. 2.3 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та, з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 року у справі №137/1666/16-ц. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і неправильність вимог стягувача. Тому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-887цс17. Можливість звернення стягнення на предмет застави передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальними Законом України «Про заставу» та Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Стаття 20 Закону України «Про заставу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачала, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Згідно положень ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема, реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що нотаріус не повідомляв його про вчинення виконавчого напису та перед вчиненням виконавчого напису нотаріус не пересвідчився, що заборгованість не є безспірною. Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду копію постанови про відкриття виконавчого провадження № 52825848 від 07.11.2016 року, копію акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 19.04.2017 року, копію договору застави від 03.09.2014 року копію виконавчого напису від 08.09.2016 року № 2466. Посилаючись на те, що вказана у виконавчому написі заборгованість за кредитним договором не є безспірною, позивач не зазначив, яким є дійсний розмір цієї заборгованості та не надав доказів на підтвердження своїх доводів в цій частині, а тому такі доводи є припущенням, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Посилання позивача на те, що умови кредитного договору містять положення, що суперечать Конституції України та Закону України «Про захист прав споживачів», судом до уваги не приймаються, виходячи із принципу свободи договору, закріпленого у ст. ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору. Відомості про визнання кредитного договору недійсним чи його окремих положень матеріали справи не містять, й до того ж не є предметом розгляду в межах даної справи. З огляду на зазначене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами й фактично ґрунтуються на припущеннях позивача, що в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України є неприпустимим. Твердження позивача про те, що виконавчий напис нотаріуса не відповідає вимогам чинного законодавства, так як вказана у ньому заборгованість не є безспірною, не знайшло свого підтвердження в ході розгляду даної справи, оскільки будь-яких доказів на підтвердження вказаної обставини позивачем не було надано. В той же час, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 25.06.2019 року у справі № 924/1473/15 та від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 сформулювала правовий висновок, що суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. За правилом ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як вбачається з умов договору застави автотранспортного засобу, укладеного сторонами 03.09.2014 року, сторони погодили порядок звернення стягнення на предмет застави. Так, відповідно до п. 5.2. договору задоволення заставодержателем своїх вимог за рахунок майна можливе, на розсуд заставодержателя, наступними шляхами: набуття права власності заставодержателем на майно після одержання ним майна у володіння; добровільної передачі заставодержателю майна у власність або для подальшої реалізації; реалізація майна заставодавцем з письмового дозволу заставодержателя з обов`язковим направленням виручених коштів на погашення боргу; звернення стягнення на майно; іншими шляхами на розсуд заставодержателя відповідно до чинного законодавства України. Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Крім того, ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема, реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. Частинами 1, 3 ст. 24 вказаного Закону установлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. Така вимога узгоджується з ч. 1 ст. 27 даного Закону, згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Тобто законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача. Пунктом 2.2.5 договору застави від 03.09.2014 року також визначено обов`язок заставодержателя у разі наміру звернути стягнення на майно в позасудовому порядку надіслати заставодавцю та іншим обтяжувачам письмове повідомлення про порушення забезпеченого майном зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на майно. У ст. 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачені вимоги до повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Це повідомлення повинне містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Згідно зі ст. 28 вказаного Закону якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими ст. 8 цього Закону. Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пов`язує подальші дії стягувача не лише з виконанням чи невиконанням боржником вимоги усунути порушення зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу, але й установлює відповідний строк для такого виконання - протягом 30 днів, та пов`язує початок спливу цього строку з моментом реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а отже, і подальших дій зі звернення стягнення на предмет застави. Тобто, ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави. Відповідач у справі та третя особа не надали доказів щодо дотримання вказаних норм Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Матеріали справи також їх не містять. Надана відповідачем копія вимоги про усунення порушень не спростовує вказаних вище висновків суду. Враховуючи вищевикладене, суд надходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог. На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved