overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернувсь до суду з позовом про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що з відповідачем сімейне життя не склалось, оскільки вони втратили почуття любові та поваги один до одного, у них різні погляди на життя. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Спільне господарство не ведуть, подружні стосунки не підтримують. Зазначила, що подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу не можливі і суперечитимуть її інтересам. До судового засідання позивачка надала заяву з проханням розглядати справу без її участі, оскільки позовні вимоги підтримує та просить суд постановити рішення, яким шлюб розірвати. До судового засідання відповідач надав заяву з проханням розглядати справу без його участі, оскільки позов визнає. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про одруження, сторони зареєстрували шлюб 24 вересня 2004року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис № 1200. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Також встановлено, що сторони припинили подружні стосунки, спільне господарство не ведуть та не спілкуються. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст.51 Конституції України та ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Враховуючи всі докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в зв'язку з тим, що збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має істотне значення. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе. На підставі наведеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернувся в суд з позовом, в якому просить шлюб з відповідачем розірвати. В обгрунтування позову послався на те, що 15.10.2011 року був укладений шлюб з відповідачем. Від шлюбу у них дітей немає . Вказує, що сімейне життя з відповідачем не склалося, спільне господарство не ведуть, проживають окремо більше двох років . Сторони в судове засідання не зявились, подали письмові заяви, в яких просять справу розглянути у їх відсутності. Позивач та його представник вказали, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідачка зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, на розірвання шлюбу згідна, та після розірвання шлюбу просить залишити їй шлюбне прізвище «Гутник». Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що у справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 15.10.2011 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії 1-СГ № 281151. Від подружнього життя у сторін дітей немає . Сімейне життя в сторін не склалося, проживають окремо, спільного господарства е ведуть, втратили один до одного почуття любові та поваги. При таких обставинах суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання сторін та збереження їх сім'ї є неможливе та суперечитиме моральним засадам суспільства, тому шлюб між ними слід розірвати на підставі частини 2 статті 112 СК України. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, такі складаються з судового збору в розмірі 640,00 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернувся до відповідача з позовом про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17 березня 2010 року, від шлюбу дітей не мають. Спільне життя між подружжям не склалося, внаслідок несумісності характерів. Шлюбні відносини припинені з жовтня 2016 року. Господарство подружжям не ведеться. Вважаючи, що сімя розпалася, позивач просив розірвати шлюб між сторонами. В судове засідання сторони не зявилися надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю, відповідно до змісту яких позивач на задоволенні позовних вимог наполягає, відповідачка позов визнала. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Вимога підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 17 березня 2010 року (а.с.3). Від шлюбу дітей не мають. Неприязні стосунки призвели до розпаду сімї подальше подружнє життя неможливе. Подружжя має дійсне прагнення до розірвання шлюбу, внаслідок цього не будуть порушені особисті та майнові права сторін.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою, у якій просить розірвати шлюб між ним та відповідачем, зареєстрований 14 грудня 2002 року Донецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 1789. В обґрунтування своєї позовної заяви зазначив, що з 14 грудня 2002 року він перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від спільного шлюбу у них народилася донька, [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини не склалися через відсутність взаєморозуміння та протилежність поглядів на життя та сімейні відносини, в результаті чого постійно виникали сварки, що сприяло погіршенню відносин між ними та призвело до втрати почуття поваги та любові. Шлюбно-сімейні відносини не підтримуються з 2012 року, спільне господарство вони не ведуть. Подальше сумісне життя і збереження сім'ї вважає неможливим. Сім'я з відповідачем розпалася остаточно та відновлена бути не може. Позивач та відповідачка у судове засідання зявилися. Позивач позовні вимоги підтримав і дав пояснення аналогічні позовній заяві. Відповідачка проти позову не заперечувала. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю з наступних підстав. 14 грудня 2002 р. сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають доньку, [PERSON], [INFO], яка залишається з відповідачкою. Сторони припинили шлюбні відносини з 2012 р., мешкають окремо, спільне домашнє господарство не ведуть. Майнового спору сторони не мають Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін або одного з них, що мають істотне значення. Проти примирення позивач заперечує, вважаючи неможливим поновлення шлюбних відносин. За вищенаведених обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому шлюб розриває. У відповідності до ст.113 СК України суд залишає теперішнє прізвище відповідачки [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02 червня 2017 року відкрито провадження у справі. 14.06.2017року позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно та грошові кошти, що належать [PERSON]. У заяві зазначено, що сума позову є досить значною - 1 549 958,54 грн. і вказане забезпечення позову необхідне з метою забезпечення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вказаної заяви з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Згідно з ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Таким чином, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Крім того, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Разом з тим, позивачем не надано документального підтвердження про належність будь - якого майна та грошових коштів належних відповідачу та зі змісту заяви такої реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачем можливого рішення суду про задоволення позову не вбачається. Доводи позивача в обґрунтування забезпечення позову ґрунтуються лише на його припущеннях. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київміськбуд-1» про стягнення заборгованості. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року відкрито провадження у справі. 12 червня 2017року позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно Приватного акціонерного товариства «Київміськбуд-1»( код ЄДРПОУ 24595667) та заборонити його відчуження в межах суми. У заяві зазначено, що сума позову є досить значною - 35 124 712,03 грн. і вказане забезпечення позову необхідне з метою забезпечення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вказаної заяви з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Згідно з ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Таким чином, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Крім того, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків. Разом з тим, зі змісту заяви такої реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачем можливого рішення суду про задоволення позову не вбачається. Доводи позивача в обґрунтування забезпечення позову ґрунтуються лише на його припущеннях. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київміськбуд-1» про стягнення заборгованості. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року відкрито провадження у справі. 22 червня 2017року позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно Приватного акціонерного товариства «Київміськбуд-1»( код ЄДРПОУ 24595667) та заборонити його відчуження в межах суми позову в розмірі 35 124 712,03грн. У заяві зазначено, що сума позову є досить значною - 35 124 712,03 грн. і вказане забезпечення позову необхідне з метою забезпечення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вказаної заяви з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Згідно з ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Таким чином, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Крім того, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків. Разом з тим, зі змісту заяви такої реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачем можливого рішення суду про задоволення позову не вбачається. Доводи позивача в обґрунтування забезпечення позову ґрунтуються лише на його припущеннях. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що після смерті 26 травня 2014 року батька, [PERSON], відкрилася спадщина на земельну ділянку №135, площею 0,074 га, для ведення садівництва по вулиці Лісній в садовому товаристві «Мрія», на території Бабинецької селищної ради Бородянського району Київської області. У зв'язку з відсутністю витягу з Державного земельного кадастру, державний нотаріус Ірпінської міської державної нотаріальної контори відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину. Тому просив визнати за ним в порядку спадкування право власності на зазначену земельну ділянку. Представник позивачки [PERSON] в судове засідання не з'явилась, відповідно до заяви просила слухати справу без її участі, позов підтримала. Відповідач Бабинецька селищна рада Бородянського району Київської області та третя особа Ірпінська міська державна нотаріальна контора Київської області в судове засідання представників не направили, просила слухати справу без їх участі. Третя особа Міськрайонне управління Держгеокадастру у Бородянському районі та м.Буча в судове засідання представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 26 травня 2014 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.11). Після смерті [PERSON] спадщину прийняв його син, [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.10), копією заповіту (а.с.13), копією постанови державного нотаріуса Ірпінської міської державної нотаріальної контори (а.с.19). Відповідно до копії державного акту про право приватної власності на землю виданого [PERSON], він був власником земельної ділянки площею 0,074 га для ведення садівництва на території Бабинецької селищної ради, С/Т «Мрія» Бородянського району Київської області (а.с.16). З копії постанови державного нотаріуса Ірпінської міської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 червня 2017 року (а.с.19) вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку не може бути видане, оскільки відсутній витяг з Державного земельного кадастру (а.с.19). Згідно зі ст. 1218, 1225 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. За таких обставин суд вважає за необхідне позов задовольнити та визнати за позивачем право власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказав, що 22 вересня 1998 року він за біржовим контрактом придбав у відповідачів квартиру [ADDRESS]. Зазначений договір він зареєстрував в Маріупольському БТІ, однак нотаріально договір оформлено не було, оскільки згідно діючого законодавства на той час цього було достатньо. На теперішній час виникла необхідність нотаріального оформлення угоди, тому просить визнати дійсною угоду купівлі-продажу зазначеного будинку. Позивач до судового засідання не зявився, надав суду заяву з проханням розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Відповідачі в судове засідання не зявились, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що за біржовим контрактом № 2240 (договором купівлі-продажу), укладеним на Азовській універсальній товарній біржі 22 вересня 1998 року та зареєстрованим в Маріупольському БТІ 28 вересня 1998 року за № 36845 [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, чинного на час укладення між сторонами договору купівлі-продажу, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому випадку подальше нотаріальне оформлення угоди не вимагається. З біржового контракту вбачається, що відповідачі продали, а позивач придбав квартиру [ADDRESS], розрахувавшись готівкою в день укладення договору та передачі документів, і таким чином повністю виконав свій обовязок за договором купівлі-продажу. Утім договір не було нотаріально оформлено, оскільки ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» на той час передбачала, що угоди, укладені на біржі не потребують нотаріального посвідчення. Саме тому біржовий контракт був прийнятий БТІ у якості правовстановлюючого документа, а за позивачкою зареєстроване право приватної власності на вказаний будинок. За таких обставин сторони позбавлені можливості нотаріального оформлення угоди, оскільки для цього продавець (відповідачі [PERSON] та [PERSON] у цій справі) мали б надати нотаріусу документ, який підтверджує їх право власності на відчужувану власність, що унеможливлюється наявністю державної реєстрації права власності на цю квартирою за іншою особою (позивачем [PERSON] у цій справі). З огляду на викладене, суд вважає за можливе визнати угоду дійсною, оскільки інший спосіб упорядкування позивачем прав власності не передбачений законом. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача в рахунок відшкодування збитків вартість електричної енергії у розмірі 47\~942,08 грн., а також судовий збір по справі у розмірі 1 600,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що під час технічної перевірки стану електричних приладів обліку і електроустановок у відповідача за адресою [ADDRESS], що проводилася 04.02.2017 року, було виявлено самовільне підключення до електричної мережі поза приладом обліку прихованим шляхом з порушенням схеми обліку з метою безоблікового споживання електроенергії. Самовільне підключення, яке неможливо виявити без спеціальних технічних засобів, змонтовано з магістральних мереж балансоутримувача будинку на безоблікову розетку в квартирі. При ввімкненні навантаження в дану розетку електроенергія споживається, приладом обліку не враховується. Тобто, у відповідача було виявлено безоблікове споживання електроенергії, тобто при включенні навантаження в цю розетку електроенергія споживається, але приладом обліку не враховується. Внаслідок таких неправомірних дій споживача енергопостачальній компанії було спричинено матеріальний збиток. Такі дії є порушенням в електроенергетиці, що прямо передбачено ст. 27 Закону України «Про електроенергетику» та п. 48 Правил користування електричною енергією для населення (далі ПКЕЕН, Правила). Тому,

Outcome: approved