Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

У травні 2015 року позивач звернувся до Арбузинського районного суду Миколаївської області із зазначеним позовом до відповідачів, в якому просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість в розмірі 372472,60 доларів США, що за курсом 21.78 відповідно до службового розпорядження НБУ від 16.04.2015 року, складає 8112453,34 грн. за кредитним договором № ZPB0GA0000000255 від 29.09.2008 року, а з [PERSON] стягнути на свою користь 1000,00 грн., а також понесені судові витрати. В обґрунтування якого позивач вказував, що відповідно до укладеного кредитного договору [PERSON] отримала кредит в розмірі 72832,08 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцем терміном повернення кредиту 29.09.2013 року. В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобовязання за договором належним чином не виконала та станом на 16.04.2015 року має заборгованість на суму 372518,52 доларів США., яка складається з наступного: 72083,40 доларів США.- заборгованість за кредитом, 29967,94 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 11152,40 доларів США. заборгованість по комісії за користування кредитом; 241564,87 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи: 11,48 доларів США (фіксована частина), 17738,43 доларів США (процентна складова). Крім того, зобовязання за вказаним договором забезпечено порукою в розмірі 1000.00грн. згідно договору поруки №02/ДЗ від 15.08.2014 року. Вимога, що була предявлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобовязання, залишена без задоволення. Приймаючи до уваги, що відповідачі у кредитних правовідносинах діють як солідарні боржники, предметом спору є однорідні права і обовязки, що випливають з кредитного договору та договору поруки, вважає доцільним обєднати позовні вимоги в одній позовній заяві. Посилаючись на зазначені обставини, просив суд стягнути з відповідачів суму боргу та судові витрати. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року справу передано до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області за підсудністю. У березні 2016 року позивач подав до суду уточнюючу позовну заяву, в якій в тексті позовної заяви суми штрафів вказав у гривнях як 250 грн. (фіксована частина), 386343,54 грн. процентна складова, інші складові заборгованості та загальну суму боргу в розмірі 372518,52 доларів США залишив без змін, однак в прохальній частині позову помилково просив стягнути заборгованість в розмірі 372318,52 доларів США, що складає за кусом НБУ 21,78 відповідно до службового розпорядження від 16.04.2015 року 8113453,34 грн. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримав позовні вимоги повністю та просив задовольнити, на запитання додатково пояснив, що позовна давність позивачем не пропущена, оскільки Банк неодноразово звертався до суду до [PERSON]: у 2013 році з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, у 2015 році - з позовом про виселення. Ще раніше у 2009 році позивач також звертався до [PERSON] з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке було скасовано апеляційним судом Запорізької області у звязку з не співрозмірністю суми боргу та вартістю іпотечного майна. Тобто, такими зверненнями до суду позовна давність, яка згідно умов договору становить 5 років, в тому числі і до вимог щодо стягнення штрафів та пені, переривалася. Крім цього, з наданої суду виписки видно, що останній платіж в розмірі 23 долари США , який зарахований на погашення пені, відповідачем [PERSON] було здійснено 17.09.2009 року, після цього банком здійснювалося списання коштів на погашення заборгованості за кредитом з її пенсійної картки згідно до умов кредитного договору, в якому позичальник надала таких повноважень позивачу. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, в судове засідання не зявилися, причину неявки не повідомили, заперечень на позов не направили. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] в судове засідання не зявився, надіслав письмове клопотання про перенесення розгляду справи у звязку з його зайнятістю у засіданні Вищого Господарського суду України. Однак суд, врахувавши, що це його повторна неявка в судове засідання та за наявності в матеріалах справи його заяви від 24.03.2016 року про розгляд справи за його відсутності та те, що судом були заслухані його пояснення в судовому засіданні, яке відбулося 25.02.2016 року, ухвалив розглянути справу за його відсутності з урахуванням його пояснень по справі та поданої заяви про застосування строків позовної давності від 25.02.2015 року. Заслухавши представника позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи з свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так в судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № ZPB0GA0000000255 від 29.09.2008 року [PERSON] отримала кредит в розмірі 72832,08 доларів США, з них 70000,00 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу банку, а також 2100,00 доларів США на сплату винагороди на надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,64 річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п.7.2 договору з кінцевим терміном повернення кредиту 29.09.2013 року. Дані обставини підтверджується копією кредитної справи, випискою з 28.08.2008 року по 26.02.2016 року по рахунку №29099059577186, відкритому на імя [PERSON] для виконання кредитного договору (п.8.2 договору). Відповідно до п.8.1 кредитного договору позичальник зобовязалася сплачувати кредит шляхом надання щомісячного платежу в період з 20 по 25 число кожного місяця в розмірі 1967,35 доларів США згідно графіку погашення кредиту (Додаток 2 до договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсоткам, винагороди, комісії. У п. 8.3 договору вказано, що забезпечення виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає іпотека квартири: 3-кімнатна квартира загальною площею 68,20 кв.м., що знаходиться за адресою: Запорізька область, м.Бердянськ, пр.. Пролетарський/Мазіна, буд.226/58, кв.35. Крім цього, сторони договору погодили, що при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні ( пункти, 5.1, 8.4 договору), а також при порушенні позичальником строків сплати по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн.+5% від суми позову. Пунктом 5.5 кредитного договору визначено, що термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що згідно з договором поруки №02/ДЗ, укладеному між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], остання поручилася за виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором № ZPB0GA0000000255 від 29.09.2008 року, розмір відповідальності поручителя обмежується сумою 1000,00 грн. Свої зобовязання за кредитним договором позичальник не виконала та згідно наданого позивачем розрахунку станом на 16.04.2015 року має заборгованість на суму 372518,52 доларів США., яка складається з наступного: 72083,40 доларів США.- заборгованість за кредитом, 29967,94 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 11152,40 доларів США. заборгованість по комісії за користування кредитом; 241564,87 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи: 250,00 грн. (фіксована частина), 386343,54 грн. (процентна складова). Позивачем на адресу [PERSON] була направлена досудова вимога №30.1.0.0/2 [NUMBER] від 16.03.2015 року, в якій Банк вказав на порушення нею умов договору та наявності заборгованості за кредитним договором в розмірі 372518,52 доларів США, надавши 30-денний строк з дня одержання повідомлення для погашення заборгованості, з попередженням про можливість звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості та збитків. Згідно із частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, заставою .. (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання. Як вбачається з матеріалів справи та як пояснив у судовому засіданні представник позивача, Банк скористався своїм правом та у липні 2013 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та членів її сімї з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, який рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 січня 2014 року було задоволено частково: в рахунок погашення заборгованості за цим кредитом, яка станом на 29.05.2013 року становила 250569,94 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру №35, розташовану в м.Бердянську по пр. Пролетарському/вул..Мазіна, буд 226/58, з наданням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» право продажу предмета іпотеки, що підтверджується копією рішення суду від 21.01.2014 року. Рішення набрало законної сили 01 квітня 2014 року та на даний час не виконане Крім цього, представник позивача не заперечував того факту, що ще у 2009 році Банк звертався з таким же позовом до позичальника, який було задоволено у 2010 році, але рішення було скасоване апеляційним судом Запорізької області через незначну прострочену заборгованість по кредиту, про що вказує в клопотанні про застосування строків позовної давності і представник відповідача, а також зазначає, що перша вимога до [PERSON] про дострокове повернення кредиту датується 06.04.2011 року. Вирішуючи спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд визнає, що позовні вимоги обґрунтовані та доведені частково, враховуючи наступне: в судовому засіданні доведено, що позичальник, у порушення умов кредитного договору щодо щомісячного внесення платежу в розмірі 1967,35 доларів, сплатила лише 6058,55 доларів США за період з 20.10.2008 року по 17.09.2009 року, після чого банком з її пенсійної картки на погашення заборгованості за кредитом та пенею списувалися певні суми: 0,29 дол.США, 16,59 дол.США, 16.49 дол.США, 11,90 дол. США, 13,28 дол. США та 11.73 дол. США за період з 10.09.2010 року по 20.11.2015 року, як вбачається з наданої суду виписки по рахунку [PERSON] №29099059577186. Крім цього, суд враховує, що незважаючи на те, що рішення суду від 21.01.2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки набрало законної сили, позичальник разом із своєю сімєю добровільно не звільняє житлове приміщення для його продажу банком, а навпаки, не виконуючи кредитних зобовязань, її представником було оскаржене рішення суду про її виселення від 09.07.2015 року та рішенням апеляційного суду Запорізької області від 04.02.2016 року воно скасоване, як вбачається з копій судових рішень. Таким чином, суд вважає, що права позивача порушені та на його користь підлягають стягненню суми основної заборгованості за кредитним договором, які становлять заборгованість за тілом кредиту в розмірі 72083,40 доларів США, заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами в розмірі 29967,94 доларів США, заборгованість з комісії в розмірі 11152,40 доларів США, оскільки наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, бо за змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобовязанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобовязання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Суд враховує, що відповідачем [PERSON] не надано суду доказів про належне виконання нею своїх зобовязань за кредитним договором, більш того жодних заперечень з приводу правильності розрахунків по цим сумам вона суду не надала, а в її клопотанні про закриття провадження у справі про нібито повторне звернення позивача до суду, ухвалою суду від 25.02.2016 року було відмовлено. Її представник за довіреністю [PERSON] також не надав суду власного розрахунку заборгованості за кредитом, лише пояснюючи в судовому засіданні 25.02.2016 року, що на руки через касу [PERSON] отримала кредитні кошти в розмірі 70000,00 доларів США, а з суми 3660,45 доларів США, які повинні були йти на страхування, банк перші три місяці погашав платежі за її кредитом. Доповів, що в 2009 році банк звертався до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте винесене у 2010 році рішення суду про задоволення позову було скасоване апеляційним судом. У звязку з цим вважав, що позивачем пропущено позовну давність, про що подав відповідне письмове клопотання про застосування строків позовної давності та в позові просив відмовити. Отже з урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентам та комісією підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України). Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. При цьому положеннями статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення. Як вбачається із наданого банком розрахунку, за період з 29 грудня 2008 року по 16 квітня 2015 року за порушення умов договору банком нараховано пеню в розмірі 241564,87 доларів США. Зважаючи на те, що розмір основної заборгованості за кредитним договором (тіло + проценти + комісія) становить 113203,74 доларів США, суд, виходячи із принципу розумності і справедливості та вимог ст. 551 ч.3 ЦК України, вважає за необхідне зменшити розмір пені до 100000,00 доларів США, визначивши суму до стягнення в гривневому еквіваленті по курсу НБУ згідно положень п.5.1 договору, що складає за курсом 21,78 грн. за 1 долар станом на 16.04.2015 року розмір 2178000,00 грн. Визначаючи саме такий розмір пені, суд врахував ще й те, що позивач, отримавши рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили ще 01.04.2014 року, на протязі двох років не здійснив жодних дій щодо його реального виконання та задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна, маючи всі повноваження продавця, таким чином штучно збільшуючи розмір штрафних санкцій. Щодо сум штрафів: 250,00 грн.(фіксована частина) та 386343,54 грн. (процентна складова), то суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині позову, враховуючи наступне. Як уже вказувалося вище, сторони договору погодили, що при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні ( пункти, 5.1, 8.4 договору), а також при порушенні позичальником строків сплати по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн.+5% від суми позову. \~\~\~\~\~\~\~\~ Враховуючи, що з січня 2009 року відповідачу [PERSON] за кожне з порушень: несвоєчасну сплату процентів, тіла кредиту вже постійно почала нараховуватись пеня, то при тривалості порушення більше 30 днів нараховано і штраф у фіксованій частині, що дає підстави вважати, що в даному випадку має місце подвійна відповідальність. Процентна складова штрафу (5% від суми заборгованості) нараховано позивачем при зверненні до суду, оскільки розмір штрафу розрахований саме виходячи з боргу за кредитом станом на 16.04.2015 року. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Враховуючи вищевикладене та відповідно до положень статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Саме до аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року по справі №6-2003 цс 15. \~\~\~\~\~ \~Враховуючи зміст вказаних пунктів кредитного договору, суд вважає, що в даному випадку неустойка у вигляді штрафів і пені, нараховані в один і той же період, є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому є неправомірним їх одночасне застосування, у зв'язку з чим не підлягає стягненню штраф, оскільки за цей же період суд вважає необхідним і обґрунтованим стягнути пеню у визначеному розмірі, нарахування якої розпочинається раніше. Також суд не вбачає підстав для стягнення заборгованості в розмірі 1000,00 грн. з відповідача [PERSON] Відповідно до ст. 553 ЦК України\~\~\~\~за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Як видно з п.8.1 кредитного договору, його було укладено між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] зі строком дії з 29.09.2008 року по 29.09.2013 року, при цьому в п.8.3 зазначено, що забезпечення виконання зобовязань за даним договором виступає іпотека квартири. З наданої ж позивачем суду копії договору поруки №02/ДЗ від 15 серпня 2014 року вбачається, що він був укладений між банком та поручителем [PERSON] вже після закінчення строку дії кредитного договору. Згідно п.9 договору поруки, він вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором. Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України, висловленій ним у постанові по справі №6-1599цс15 від 03 лютого 2016 року, умови договору поруки про її дію до повного виконання зобовязань за кредитним договором не означають установлення строку припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в такому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. У звязку з цим, на думку суду, підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості з [PERSON] відсутні, більш того договір поруки фактично є нікчемним, бо укладений вже після встановленого сторонами строку дії кредитного договору, до того ж Банк своїм зверненням до суду з позовом про звернення стягнення предмет іпотеки змінив строк виконання зобовязань та визначив нові умови повернення кредитних коштів. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають до стягнення заборгованість за тілом кредиту 72083,40 дол.США, заборгованість за відсотками 29967,94 дол.США, заборгованість з комісії 11152,40 дол.США та пеня в розмірі 2178000,00 грн., у решті позовних вимог та в позові до [PERSON] слід відмовити. При цьому суд вважає, що доводи представника відповідача про пропуск позовної давності є безпідставними. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно з ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною 2 ст. 264 ЦК України встановлено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. (ч. 3 ст. 264 ЦК України). Сторонами у п.5.5 кредитного договору позовну давність по вимогам про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки-пені та штрафів збільшено до 5 років, що не суперечить положенням ч.1 ст.259 ЦК України. Банк, змінивши строк виконання зобовязань, вперше звернувся до суду у 2009 році, потім у липні 2013 року, як вбачається із змісту рішення суду від 24.01.2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, та у цій справі в травні 2015 року, тобто все в межах встановленої у кредитному договорі позовної давності. Представник відповідача у своїй заяві посилався на пропуск загального трирічного та спеціального річного строку, не приймаючи до уваги положення укладеного кредитного договору з цього питання, що є помилковим. Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. \~\~\~\~\~\~ На підставі викладено,

Outcome: partial