Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

У травні 2017р. [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], посилаючись на те, що йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 лютого 2017року належить квартира [ADDRESS], в якій зареєстровані члени сім`ї колишнього власника зазначеної квартири, відповідачі у справі. Зазначав, що відповідачізабрали свої особисті речі, залишили спірну квартиру та в ньому не проживають. Місце проживання відповідачів в теперішній час йому не відомо, оскільки зв'язок із ними відсутній та до квартири вони не приходять. Посилаючись на порушення своїх прав, позивач остаточно просив суд винести рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою №19 по вул. Академіка Філатова, 49 в м. Одесі. Ухвалою суду від 04 вересня 2017 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою №19 по вул. Академіка Філатова, 49 в м. Одесі були залишені без розгляду (а.с.40). Позивач та її представник, діюча на підставі довіреності від 14 липня 2017року у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити та розглянути справу в порядку заочного провадження, у звязку з систематичною неявкою відповідачів в судові засідання(а.с. 25). Відповідачі в судове засідання не зявилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися, відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України (а.с.47,48). Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з неявкою відповідачів та неповідомленням ними про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, які беруть участь у справі, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29, розділом першим, та главою 32 розділу другого книги третьою Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 лютого 2017року належить квартира [ADDRESS] (а.с.5). Право власності позивача на квартиру [ADDRESS], в м.Одесі зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 18961717 10 лютого 2017року(а.с.6). Відповідно до довідки (виписки із будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію), в квартирі позивача з 04 грудня 2013року зареєстровані [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.7,19,30,24). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON]з лютого 2017року в квартирі [ADDRESS] не проживають, що підтверджується актом про не проживання, завіреним Головою правління ОСББ «Філатова,49» від 24 травня 2017року (а.с.8,37). Факт не проживання відповідачів в в квартирі [ADDRESS] також підтверджується поясненнями свідка [PERSON], який пояснив суду, що відповідачі у квартирі [ADDRESS] з моменту її продажу не проживають, їх місце знаходження невідоме (а.с.49). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Права власника житлового будинку, квартири визначенні статтями 317,383 ЦК України та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Матеріалами справи встановлено, що відповідачі були зареєстровані у спірній квартирі та набули право користування нею зі згоди колишнього власника квартири. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої він вселився, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом. Право відповідачів, які не є власниками спірної квартири, на користування нею було похідним від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося і право користування житлом відповідачів. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивач [PERSON] є новим власником квартири, який не надавав згоди на вселення та реєстрацію у ньому відповідачів, а останні були зареєстрований в квартирі зі згоди колишнього власника, суд приходить до висновку про задоволення вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, оскільки після того, як особа, до якої вони вселилися, позбулась права власності, вони стали тимчасовими жильцями. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили, є підставою для зняття відповідачів з реєстрації місця проживання. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Відповідачами до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях відповідачі також розпорядились на власний розсуд. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 640,00грн., які сплачені позивачем у повному обсязі (а.с.1). На підставі ст.ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved