Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернув в суд з зазначеним позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому при звільненні заробітної плати за 29 лютого 2012 року, зобов'язано нарахувати та виплатити йому заробітну плату за 29 лютого 2012 року в розмірі 305 гривень 05 копійок (за вирахуванням передбачених законом податків та платежів), стягнуто з відповідача 18408 гривень 81 копійку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Рішення суду було виконане відповідачем 05 лютого 2016 року. Згідно з довідкою про середньомісячну заробітну плату, його середня заробітна плата за один день складає 876 гривень 61 копійку. Число робочих днів за період з дня, наступного за днем ухвалення судом рішення про виплату належної при звільненні заробітної плати (18 квітня 2015 року), по день фактичного розрахунку (05 лютого 2016 року) складає 202 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку після ухвалення судового рішення складає 177075 гривень 22 копійки. Просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за період затримки розрахунку з 18 квітня 2015 року по 05 лютого 2016 року в розмірі 177075 гривень 22 копійки. 11 жовтня 2016 року [PERSON] подав заяву про зменшення позовних вимог, у якій просить суд стягнути з Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, на його користь суму середнього заробітку за період затримки розрахунку з 18 квітня 2015 року по 05 лютого 2016 року в розмірі 175322 гривні за 200 робочих днів (а.с. 43). У судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов та просив його задовольнити з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог. Представники відповідача вважали, що позов не підлягає задоволенню. Підтримали письмові заперечення, що містяться в матеріалах справи, та подали письмові пояснення до цих заперечень. Пояснили суду, що грошові кошти за рішенням суду за один робочий день були виплачені позивачу 05 лютого 2016 року, оскільки рішення суду про їх стягнення оскаржувалось в апеляційному та касаційному порядку. Стягувач не пред'являв його до виконання та не направляв виконавчий лист до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Лише після отримання інформації щодо порядку та рахунку для виплати коштів за рішенням суду, належні суми були добровільно перераховані позивачу. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року частково задоволено позов [PERSON] до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання нарахувати та виплатити заробітну плату та зобов'язання виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (а.с. 23-31). Визнано протиправною бездіяльність Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг щодо невиплати [PERSON] при звільненні заробітної плати за 29 лютого 2012 року. Зобов'язано Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, нарахувати та виплатити [PERSON] заробітну плату за один робочий день 29 лютого 2012 року в розмірі 305 гривень 05 копійок (за вирахуванням передбачених законом податків та платежів). Стягнуто з Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 18408 гривень 81 копійку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 23 вересня 2015 року зазначене рішення залишено без змін Апеляційного суду міста Києва (а.с. 32-36). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року відхилено касаційну скаргу та залишено без змін рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 вересня 2015 (а.с. 39-42). У листі Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 593/18-12 від 08 лютого 2016 року зазначено, що [PERSON] перераховано кошти в розмірі 305 гривень 05 копійок та 18408 гривень 81 копійку (а.с. 4). Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Факт невиплати позивачу заробітної плати за один день (29 лютого 2012 року) не оспорювався учасниками судового розгляду та встановлений рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року, яке набрало законної сили. У ч. 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13 та є обов'язковою для застосування (ч. 1 ст. 3607 ЦПК України). Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року в справі № 6-788цс16 та є обов'язковою для застосування (ч. 1 ст. 3607 ЦПК України). Рішення суду про стягнення невиплаченої заробітної плати було ухвалено 17 квітня 2015 року, а кошти за рішенням суду виплачені 05 лютого 2016 року. Згідно з довідкою № 260 від 30 березня 2015 року, виданою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 876 гривень 61 копійку (а.с. 5). Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 квітня 2015 року по 05 лютого 2016 року, що складає 200 робочих днів. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 175322 гривні (876,61 х 200 = 175322). Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 175322 гривні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Не є підставою для відмови в задоволенні позову, посилання сторони відповідача на те, що строк виконання судового рішення боржником на користь стягувача залежав від отримання боржником інформації про шляхи отримання стягувачем коштів, оскільки рішення суду про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні було ухвалено 17 квітня 2015 року, і саме на відповідача був покладений обов'язок щодо виконання зазначеного рішення суду. Доказів того, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг вчиняла всі необхідні дії для виконання рішення суду після його ухвалення та, що [PERSON] відмовлявся надавати реквізити для перерахування коштів, відповідачем не було надано. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає 1753 гривні 22 копійки судового збору.

Outcome: approved