Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

У травні поточного року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] селищної ради Миколаївської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що тривалий час проживав [INFO] разом з тіткою [PERSON], яка була власницею ? частини спірного будинку як майна набутого подружжям за час шлюбу та власником ? будинку як майна, набутого шляхом вступу в оперативне управління майном, після смерті чоловіка. Після смерті тітки, у 1997 році, він безперервно більше 10 років відкрито володіє та користується спірним будинком. Спадщину прийняти не може, оскільки не входить до кола спадкоємців визначених ЦК, 1963 року. Інших осіб, які претендують на дане нерухоме майно, крім позивача немає. Позивач, його представник позов підтримали. Представник відповідача [PERSON] селищної ради [PERSON] позов визнала. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, звернувшись з заявою (вх.№2821 від 19.06.2017 року) про розгляд справи у його відсутність, в якій не заперечує проти задоволення позову. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За життя, спадкодавець [PERSON] набула право власності на ? частину спірного будинку, як на майно нажите подружжям під час шлюбу та ? частину спірного будинку, в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON], шляхом вступу в оперативне управління майном (рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області суду№474/434/17 року від 22.06.2017р., технічний паспорт на будинок №85 (нині 91) смт. Врадіївка Миколаївської області, список вулиць селища смт.Врадіївка станом на 01.11.1987 року, з переліком домоволодінь та прізвищ їх власників, складений в ході інвентаризації та постановлення на облік по МБТІ); За нею ж з 05.01.1994 року було зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою площею 0,11 га по вул. Червоноармійській (нині Армійській), 91 смт.Врадіївка, призначеної для ведення особистого підсобного господарства. 19.04.1997 року [PERSON] померла (свідоцтво про смерть І-ФП №257620); Позивач [PERSON] А є племінником [PERSON] (рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області суду№474/434/17 року від 22.06.2017р.); З 1988 року по 22.04.1997 рік [PERSON] був зареєстрований та проживав за однією адресою з [PERSON], доглядав її та здійснював постійний догляд за нею, а після її смерті поховання (акт обстеження матеріально побутових умов від 29.05.2017р.); З квітня 1997 року заявник [PERSON] продовжив проживати у спірному будинку та по теперішній час утримує його, здійснює поточні ремонти, обробляє присадибну земельну ділянку, сплачує комунальні платежі (акт обстеження матеріально побутових умов від 29.05.2017р., довідка ПАТ «Миколаївобленерго» №01/955 від 09.06.2017р., показання свідка [PERSON] П.); Спадкоємцем за заповітом на земельну частку (пай) після смерті [PERSON] є [PERSON], він же третя особа по справі, який не заперечує проти задоволення позову (заява вх.№2821 від 19.06.2017 року, довідка нотаріуса №04-30/453/17 від 31.05.2017 року, інформаційна довідка із спадкового реєстру №48028364); Інші спадкоємці на спадкове майно будинок, після смерті [PERSON], які звернулися у встановлені строки до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини чи такі, що прийняли її шляхом вступу в оперативне управління майном відсутні, спадщина відумерлою не визнавалася, з огляду на безперервне, довгострокове, добросовісне володіння цим нерухомим майном- позивачем, та те, що він є старого типу побудови (саманний), не являє цінності для селищної ради з огляд на більшу вартість оформлення ніж вартість будинку (довідка нотаріуса №04-30/453/17 від 31.05.2017 року, інформаційна довідка із спадкового реєстру №48028364, показання в якості свідка представника відповідача [PERSON]А.); Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини з приводу визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності. При прийнятті рішення суд керується: \~ст. 548 ЦК Української РСР 1963 року, що\~для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до\~ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року\~(чинної на момент смерті спадкодавця [PERSON]І.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. З огляду на викладене, суд вважає доведеним, що [PERSON] в силу\~ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року\~прийняла спадщину на ? частину будинку після свого чоловіка [PERSON] фактично вступивши в управління спадковим майном. Вона ж є такою, що набула право власності на ? частину будинку на підставі ст. 22 КпШС, як спільне майно подружжя. ст. 344 ЦК України, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 8\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила\~ст.344 ЦК України\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Згідно зі \~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Виходячи з аналізу норм\~ст.344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести саме позивач (ч.1\~ст.60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Пленум ВССУкраїни у п. 9 Постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). Право власності за давністю володіння, перш за все, може виникнути на придбане для володіння майно, яке відноситься до будь-якої форми власності, крім того, яке вилучено з цивільного обороту. В силу ч.1\~ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать у тому числі об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знеціненні та зміни їх призначення. Також, обов'язковою ознакою нерухомого майна, як об'єкту матеріального світу, в розумінні вимог матеріального закону, є будівництво об'єкту нерухомості у встановленому законом порядку. Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст.3 ЦК України). Аналіз вимог чинного законодавства, в яких йдеться про недостовірних учасників цивільних правовідносин, дозволяє зробити висновок, що особу слід вважати добросовісною у тому випадку, коли вона діє без умислу причинити шкоду іншій особі, а також не допускає легковажності або самонадійності чи необережності по відношенню до можливого завдання шкоди. З матеріалів даної цивільної справи вбачається, що фактичне володіння спірним майном не завдало шкоди правам та охоронюваним законом інтересам третіх осіб, а сам факт володіння таким майном з боку позивача не спрямований на спричинення шкоди іншим особам. З огляду на досліджені в судовому засіданні докази та встановлені факти, суд вважає, що позивач мав підстави вважати, що користування майном протягом настільки тривалого строку і без будь-яких вимог з боку третіх осіб щодо повернення цього майна, свідчить про правомірність такого володіння. Безперервність володіння повинна бути протягом визначених законом строків і цей строк диференціюється в залежності від об'єкта, в даному випадку для нерухомого майна є таким, що становить 10 років. Також обов'язковою ознакою, необхідною для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~ст. 344 ЦК України\~є факт відкритого володіння, очевидного для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов'язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. При цьому перебіг строку набувальної давності починається з моменту володіння. Суд звертає увагу, що за період володіння та користування спірним будинком він не був примусово витребуваний у позивача законним володільцем, а фактичне володіння таким майном з боку позивача також не було визнано недобросовісним у встановленому законом порядку. З огляду на вказані вимоги чинного законодавства та фактичні обставини справи, зокрема наявності фактичного, без титульного, відкритого та безперервного, добросовісного володіння позивачем нерухомим майном у вигляді будинку, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на вказане майно за набувальною давністю. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та враховуючи волевиявлення позивача щодо відсутності необхідності стягувати з відповідача сплачений позивачем судовий збір, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved