Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

Уточнившись з позовними вимогами, [PERSON], в особі представника [PERSON] звернулася в суд з позовом до Черкаського державного технологічного університету про стягнення невиплаченої заробітної плати, недоплаченої компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди. Просить суд: -стягнути з Черкаського державного технологічного університету на її користь заробітну плату за час вимушеного простою з вини роботодавця за період з 07 листопада 2016р. по 26 вересня 2017р. у сумі 20048 грн. 43коп. -стягнути з Черкаського державного технологічного університету на її користь компенсацію за невикористані відпустки у сумі 4724 грн. 28 коп. -стягнути з Черкаського державного технологічного університету на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28 вересня 2017 року по 21 серпня 2018 року в сумі 35656 грн. 02 коп. -стягнути з Черкаського державного технологічного університету на її користь 10000 грн. моральної шкоди. -судові витрати покласти на відповідача. Свій позов обґрунтовує тим, що з 1997 року по 26 вересня 2017 року вона працювала в Черкаському державному технологічному університеті, зокрема з 23 жовтня 2014 року по 26 вересня 2017 року на посаді начальника навчального відділу. У квітні 2016 року під час перебування на лікарняному, поштовою кореспонденцією вона отримала Витяг з наказу №138-к від 31 березня 2016 року «Про зміни істотних умов оплати праці та займаних посад» та лист-повідомлення про внесення змін до штатного розпису ЧДТУ, зокрема про ліквідацію з 1 квітня 2016 року очолюваного нею навчального відділу. 7 листопада 2016 року, після тривалого перебування на лікарняному, під час якого їй було встановлено 2-гу групу інвалідності, вона вийшла на роботу, але не була допущена до свого робочого місця, оскільки у її робочому кабінеті працювала інша особа ( [PERSON]М.). Не маючи можливості виконувати посадові обовязки згідно укладеного з нею у 2014 році трудового договору, який розірваним чи припиненим станом на 7 листопада 2016 року не був, вона звернулась до в.о. ректора ЧДТУ [PERSON] з письмовою заявою, у якій повідомила його про недопущення її до робочого місця та просила надати їй можливість приступити до роботи у звязку із закінченням перебування на лікарняному. Проте, в цей день питання визначення робочого місця та посадових обовязків [PERSON] у звязку із ліквідацією посади начальника навчального відділу, а ні юридично, а ні фактично вирішено не було. 8 листопада 2016 року не будучи знову допущеною до свого робочого кабінету вона звернулась у профком, де дізналась про надходження до профкому від в.о. ректора ЧДТУ [PERSON] подання про її звільнення на підставі п.6 ст.36 КЗпП України. З 9 листопада 2016 року по 5 грудня 2016 року вона перебувала на лікарняному, під час якого направила на імя ректора ЧДТУ [PERSON] заяву, у якій повторно повідомила про недопущення її до виконання посадових обовязків та просила вирішити питання із забезпеченням роботою. Проте, а ні на заяву від 7 листопада 2016 року, а ні на заяву від 29 листопада 2016 року відповіді не отримала. Протягом грудня 2016 року вона щодня приходила в ЧДТУ, годинами просиджувала у приймальні ректора, намагаючись отримати від [PERSON] вирішення питання визначення свого робочого місця та посадових обовязків, пропонуючи або видати наказ про її переведення на іншу посаду, яка відповідає її освіті та кваліфікації, або видати наказ про звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Проте, іншої, крім пропозиції подати заяву «за власним бажанням», від ректора [PERSON] не отримувала. У березні 2017 року вона триччі у письмовій формі знову повідомляла ректора ЧДТУ [PERSON] про не забезпечення її роботою та в черговий раз просила вирішити питання щодо її працевлаштування на іншій посаді або видати наказ про звільнення. У вересні 2017 року їй стало відомо про звернення в.о. ректора [PERSON] до профкому ЧДТУ з поданням про її звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України і надання згоди профкомом на таке звільнення. 27 вересня 2017р. вона особисто подала на імя в.о. ректора ЧДТУ [PERSON] заяву про надання їй копії наказу про звільнення, проведення розрахунку та надання довідки про виплачену станом на дату звільнення заробітну плату. В цей же день, в її присутності в її трудову книжку було зроблено запис про звільнення та видано копію наказу № 306-к від 26 вересня 2017 року. Таким чином, з 7 листопада 2016 року по 26 вересня 2017 року [PERSON], перебуваючи у трудових відносинах з ЧДТУ була позбавлена можливості виконувати посадові обовязки згідно умов її трудового договору та не була забезпечена робочим місцем із відому керівника. Тому, виходячи із змісту ч. 1 ст. 34 КЗпП України, період з 7 листопада 2016р. по 26 вересня 2017р. для неї був часом вимушеного простою з вини роботодавця. Згідно ст.116 КЗпП України, 28 вересня 2017 року ( наступний день після подання нею заяви про проведення розрахунку при звільненні) їй мали виплатити всі належні до виплати при звільненні грошові кошти, а саме: невиплачену за період перебування у трудових відносинах по день видання наказу про звільнення заробітну плату (по 26 вересня 2017р. включно); компенсацію за всі дні невикористаних щорічних відпусток; компенсацію за невикористані соціальні відпустки; вихідну допомогу при звільненні (у розмірі середньомісячного заробітку). Як вбачається із довідки № 241 від 29 вересня 2017р., при звільненні [PERSON] були нараховані грошові кошти у сумі 26226 грн. 87 коп., з яких 16557 грн. 56 коп. - компенсація за невикористані відпустки та 9669 грн. 31коп. - вихідна допомога при звільненні. При звільненні їй не була виплачена заробітна плата за час вимушеного простою з вини роботодавця ( з 7 листопада 2016 року по 26 вересня 2017 року), який відповідно до ст. 113 КЗпП України оплачується не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Сума неоплаченої заробітної плати за час вимушеного простою складає 20048 грн. 43 коп. Також їй не було сплачено компенсацію за невикористану відпустку в сумі 4724 грн. 28 коп. Оскільки у вересні 2017 року при проведенні розрахунку при звільненні їй не були виплачені в повному обсязі належні їй до виплати при звільненні грошові кошти то вона має право на стягнення з ЧДТУ середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 35656 грн. 02 коп., за період з 28 вересня 2017 року по 21 серпня 2018 року. Крім того, протиправними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в розмірі 10000 грн. Провадження у справі відкрито ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 жовтня 2017 року. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх повністю. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що визначення [PERSON] періоду часу з 7 листопада 2016 року по 26 вересня 2017 року періодом вимушеного простою з вини ЧДТУ є безпідставним та необгрунтованим. Крім того вважає безпідставними та необґрунтованими вимоги позивачки про стягнення на її користь не донарахованої суми компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що як вбачається з трудової книжки [PERSON], вона з 28 липня 1997 року по 26 вересня 2017 року працювала на різних посадах в Черкаському державному технологічному університеті, зокрема з 23 жовтня 2014 року по 26 вересня 2017 року на посаді начальника навчального відділу. Під час перебування на посаді [PERSON] тривалий час знаходилася на лікуванні, а саме: з 20 липня 2015 року по 31 серпня 2015 року, з 1 вересня 2015 року по 28 вересня 2015 року, з 29 вересня 2015 року по 19 жовтня 2015 року, з 20 жовтня 2015 року по 13 листопада 2015 року, з 15 січня 2016 року по 5 лютого 2016 року, з 8 лютого 2016 року по 17 лютого 2018 року, з 18 лютого 2016 року по 14 березня 2016 року, з 15 березня 2016 року по 24 березня 2016 року, з 24 березня 2016 року по 8 квітня 2016 року, з 11 квітня 2016 року по 28 квітня 2016 року, з 29 квітня 2016 року по 10 травня 2016 року, з 11 травня 2016 року по 27 травня 2016 року, з 30 травня 2016 року по 10 червня 2016 року, з 13 червня 2016 року по 1 липня 2016 року, з 19 липня 2016 року по 1 серпня 2016 року, з 2 серпня 2016 року по 17 серпня 2016 року, з 2 серпня 2016 року по 23 вересня 2016 року, з 26 вересня 2016 року по 7 жовтня 2016 року, з 10 жовтня 2016 року по 19 жовтня 2016 року, з 20 жовтня 2016 року по 28 жовтня 2016 року, з 31 жовтня 2016 року по 4 листопада 2016 року, що підтверджується довідкою заступника начальника відділу кадрів ЧДТУ Під час перебування на лікарняному, [PERSON] отримала лист ЧДТУ №523/01-17 від 1 квітня 2016 року, з якого вбачається, що 1 квітня 2016 року затверджений штатний розпис ЧДТУ. Навчальний відділ університету, керівником якого вона є, ліквідований. Їй для ознайомлення направлений витяг з наказу ЧДТУ №138-к від 31 березня 2016 року «Про зміни істотних умов оплати праці та займаних посад». У витязі з наказу від 31 березня 2016 року № 138-К, який доданий до позовної заяви зазначено, що у звязку зі змінами, внесеними до штатного розпису університету, в.о. ректора [PERSON] наказує начальнику відділу кадрів довести до відома нижчезазначених співробітників університету про зміни істотних умов праці: по навчальному відділу: [PERSON], начальника відділу. Підстава: штатний розпис від 1 квітня 2016 року. 7 листопада 2016 року, після виходу з лікарняного, [PERSON] звернулася до в.о. ректора ЧДТУ [PERSON] з заявою, в якій повідомила, що 7 листопада 2016 року після закінчення лікарняного, вона приступила до виконання посадових обовязків, але до їх виконання не була допущена. Просила вказати причини відсторонення її від виконання посадових обовязків та коли вона приступити до їх виконання. 8 листопада 2016 року первинна профспілкова організація ЧДТУ листом повідомила [PERSON] про те, що до профкому ЧДТУ надійшло подання про її звільнення по п.6 ст. 36 КЗпП України (відмова працівника від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці) та було запропоновано надати письмове розяснення стосовно того, чи дійсно вона відмовилася від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці, і чи пропонувався їй перелік наявних в ЧДТУ вакантних посад станом на 8 листопада 2016 року. На виконання вказаного листа, [PERSON] 8 листопада 2016 року повідомила профком ЧДТУ про те, що 7 листопада 2016 року, після перебування на лікарняному, вона прийшла на роботу, та виявила, що в університеті не існує навчального відділу, керівником якого вона була з 23 жовтня 2014 року. Адміністрація університету не пропонувала їй іншу посаду. Крім того, вона не ознайомлювалася з наказом про ліквідацію чи організацію навчального відділу. 29 листопада 2016 року [PERSON]ГН. повторно звернулася до в.о. ректора ЧДТУ [PERSON] з заявою в якій просила надати відповідь на її заяву від 7 листопада 2016 року. Крім того повідомила ректора про те, що рішенням первинної профспілкової організації ЧДТУ від 13 листопада 2016 року відмовлено адміністрації в задоволенні подання про звільнення її з посади начальника навчального відділу. 14 березня 2017 року [PERSON]ГН. повторно звернулася до в.о. ректора ЧДТУ [PERSON] з заявою в якій зазначила, що вже зверталася з заявами 7 листопада 2016 року та 29 листопада 2016 року, щодо допущення її до виконання службових обовязків начальника навчального відділу або звільнення її з даної посади. Відповіді до цього часу не отримала. Як вбачається з акту від 22 березня 2017 року про перевірку фактів порушення законодавства про працю за зверненням працівника [PERSON], відповідно до наданих прав і повноважень профспілкам статтею 40 частиною 9 статті 21 та частиною 5 статті20 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» припинення трудових відносин з [PERSON] є неправильним та таким, що не відповідає чинному законодавству. [PERSON] підлягає негайному поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Листом від 22 березня 2017 року ЧДТУ повідомив [PERSON] про те, що 22 березня 2016 року \~ \~ \~ \~за результатами засідання Вченої ради ЧДТУ від 21 березня 2016 року наказом ЧДТУ № 80/01 було прийнято рішення про внесення змін в структуру Черкаського державного технологічного університету шляхом виведення, зі штатного розпису навчального відділу з 1 квітня 2016 року. 23 березня 2016 року \~ \~ \~ \~рішенням профкому первинної профспілкової організації ЧДТУ № 30-03 профкомом були погоджені зміни до штатного розпису. Враховуючи введені в дію зміни у штатному розписі з 1 квітня 2016 року був виданий наказ ЧДТУ № 138-К від 1 квітня 2016 року «Про зміну істотних умов оплати праці та займаних посад», яким всіх працівників навчального відділу, в тому числі і її, попереджено про зміну істотних умов праці. 29 березня 2017 року листом [PERSON] повідомила ректора ЧДТУ [PERSON] про те, що на даний час вона не вбачає свого подальшого працевлаштування на інших посадах окрім керівника навчально-методичного відділу, оскільки за штатним розписом кількісний склад навчально-методичного відділу та його функціональні обовязки є аналогічними з навчальним відділом, який було реорганізовано із значними порушеннями. Своєю заявою від 7 листопада 2016 року вона повідомляла про недопущення до виконання службових обовязків у звязку з чим знаходиться у вимушеному прогулі. Як вбачається з наказу ЧДТУ №144-к від 28 квітня 2017 року, вирішено визнати недійсним пункт 1 наказу 138-к від 1 квітня 2016 року «Про зміни істотних умов оплати праці та займаних посад», щодо начальника навчального відділу [PERSON]Г; провести процедуру скорочення [PERSON] відповідно до чинного законодавства; притягнути [PERSON] за відсутність на робочому місці без поважних причин (прогул) з 7 листопада 2016 року по 28 квітня 2017 року до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани; покласти на начальника відділу кадрів обовязок, щодо перевірки дотримання [PERSON] правил внутрішнього розпорядку ЧДТУ протягом періоду проведення процедури скорочення; зобов'язати [PERSON] відповідно до п.2.8.5 та 2.8.7 Регламенту ЧДТУ повідомляти першого проректора про вихід на роботу, відсутність на робочому місці до завершення процедури скорочення; начальнику відділу кадрів [PERSON] визначити для [PERSON] робоче місце; здійснювати виплату заробітної плати згідно до вимог чинного законодавства. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Як зазначалося вище, перебуваючи на лікарняному, [PERSON] був отриманий витяг з наказу ЧДТУ № 138-К від 31 березня 2016 року «Про зміну істотних умов оплати праці та займаних посад», а не від 1 квітня 2016 року. Доказів про те, що [PERSON] отримала саме наказ ЧДТУ № 138-К від 1 квітня 2016 року «Про зміну істотних умов оплати праці та займаних посад», яким всіх працівників навчального відділу, в тому числі і її, попереджено про зміну істотних умов праці представником відповідача не надано. У витязі з наказу від 31 березня 2016 року № 138-К, який засвідчений мокрою печаткою та наданий [PERSON] в судовому засіданні зазначено, що у звязку зі змінами, внесеними до штатного розпису університету, в.о. ректора [PERSON] наказує начальнику відділу кадрів довести до відома нижчезазначених співробітників університету про зміни істотних умов праці: по навчальному відділу: [PERSON], начальника відділу. Підстава: штатний розпис від 1 квітня 2016 року. Як вбачається з витягу з книги реєстрації наказів ЧДТУ, наказ № 138-К «Про зміну істотних умов оплати праці та займаних посад» був зареєстрований саме 31 березня 2017 року. Наказ ЧДТУ № 138-К від 1 квітня 2016 року «Про зміну істотних умов оплати праці та займаних посад» в книзі реєстрації наказів ЧДТУ не зареєстрований. За таких обставин суд вважає таким, що не відповідає дійсності твердження представника відповідача про те, що [PERSON] повідомлялася про зміну істотних умов оплати праці та займаних посад саме наказом №138-К від 1 квітня 2016 року. Крім цього слід зазначити, що працівники ЧДТУ ознайомлювалися саме з наказом №138-К від 31 березня 2016 року, а не від 1 квітня 2016 року, що підтверджується листом ознайомлення з наказом, який наданий представником відповідача в судовому засіданні. Також, як вбачається із змін до штатного розпису ЧДТУ на 2016 рік, з 1 квітня 2016 року виводиться навчальний відділ, начальником якого була [PERSON] та вводиться навчально-методичний відділ. Вказані зміни затверджені заступником міністра освіти та науки України, але дата затвердження відсутня. Докази, коли саме були затверджені зміни до штатного розпису ЧДТУ представником відповідача не надано Разом з тим, в листі ЧДТУ №523/01-17 від 1 квітня 2016 року, який був направлений на імя [PERSON] та який був отриманий нею, зазначено, що штатний розпис ЧДТУ затверджений 1 квітня 2016 року. У звязку з чим був виданий наказ № 138-К від 31 березня 2017 року «Про зміну істотних умов оплати праці та займаних посад», що не є логічним, оскільки наказ виданий за день до затвердження штатного розпису. В подальшому, наказом ЧДТУ №223-к від 18 липня 2017 року попереджено за два місяці під особистий підпис про скорочення [PERSON] начальника навчального відділу 18 вересня 2017 року. Наказом № 306-к від 26 вересня 2017 року [PERSON] звільнена з посади начальника навчального відділу відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, в звязку із скороченням штатів. Як вбачається з наказу ЧДТУ №309-к від 28 вересня 2017 року «Про внесення змін до наказу №306-к від 26 вересня 2017 року», вказаним наказом пункт 1.1. наказу №306-к від 26 вересня 2017 року викладено у такій редакції: « Звільнити: [PERSON], начальника навчального відділу, з роботи в звязку зі скороченням штату відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України 26 вересня 2017 року. Щорічну відпустку не використала за період роботи з 28.07.2017 по день звільнення. Бухгалтерії виплатити вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку, компенсацію за 104 календарних дні невикористаної щорічної відпустки та 40 календарних дні невикористаної додаткової соціальної відпустки за 2014, 2015, 2016, 2017 роки. Підстава: наказ №223-к від 18 липня 2017 року та згода профкому (протокол №59-09 від 25 вересня 2017 року). Як вбачається з наказу ЧДТУ №406-к від 1 грудня 2017 року «Про внесення змін до наказу №306-к від 26 вересня 2017 року», вказаним наказом пункт 1.1. наказу №306-к від 26 вересня 2017 року викладено у такій редакції: « Звільнити: [PERSON], начальника навчального відділу, з роботи в звязку зі скороченням штату відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України 26.09.2017. Щорічну відпустку не використала за період роботи з 28.07.2017 по день звільнення. Бухгалтерії виплатити вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку, компенсацію за 115 календарних дні невикористаної щорічної відпустки та 40 календарних дні невикористаної додаткової соціальної відпустки за 2014, 2015, 2016, 2017 роки. Підстава: наказ №223-к від 18 липня 2017 року та згода профкому (протокол №59-09 від 25 вересня 2017 року) . Підстава: наказ №144-к від 28 квітня 2017 року та акти від 31 травня 2017 року, від 3 липня 2017 року, від 31 липня 2017 року, від 31 серпня 2017 року, від 26 вересня 2017 року, та Закон України «Про відпустки». Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилається на те, що визначення [PERSON] періоду часу з 7 листопада 2016 року по 26 вересня 2017 року періодом вимушеного простою з вини ЧДТУ є безпідставним та необгрунтованим. Наказом ЧДТУ від 28 квітня 2017 року № 144-к [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності відсутність на робочому місці без поважних причин (прогул) з 7 листопада 2016 року по 28 квітня 2017 року шляхом оголошення догани. Підставою для такого наказу був висновок службової перевірки за зверненням [PERSON] 29 березня 2017 року. Службовою перевіркою факт не допуску [PERSON] до роботи не підтвердився, що і стало причиною визнання періоду з 7 листопада 2016 року по 28 квітня 2017 року прогулом. Окрім того, в період з 28 квітня 2017 року по 26 вересня 2017 року позивач також була відсутня на роботі, підтвердженням чому є складені комісією акти про відсутність [PERSON] на робочому місці. З матеріалами вказаної перевірки, наказом ЧДТУ від 28 квітня 2017 року № 144-к, актами, [PERSON] була ознайомлена 27 вересня 2017 року, проте відмовилась його підписувати (акт про відмову від 27 вересня 2017 року). А ні даний наказ, ні результати службової перевірки, а ні акти [PERSON] не оскаржується. А тому підтверджують відсутність у [PERSON] факту вимушеного простою. Також нею не оскаржується і наказ ЧДТУ від 26 вересня 2017 року № 306-к щодо звільнення [PERSON]Г відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України. Щодо факту перебування [PERSON] в цей час на лікарняному, листки непрацездатності були надані позивачкою до ЧДТУ лише 17 жовтня 2017 року, тобто майже через рік від початку хвороби. За весь період часу з 7 листопада 2017 року по 27 вересня 2017 року на адресу [PERSON] надсилалися листи щодо проведення процедури скорочення, службової перевірки, необхідності надання пояснень, необхідності прибуття до ЧДТУ для подальшої роботи. Проте всі листи були проігноровані та поверталися не отриманими у звязку із спливом терміну зберігання. Таким чином, саме [PERSON] ухилялася від виконання покладених на неї обовязків. У звязку з цим, суд вважає за необхідне зазначити що виключно [PERSON] належить право оскаржити до суду наказ про притягнення її до дисциплінарної відповідальності та звільнення з роботи. А тому небажання оскаржити вказані накази, акти та результати службової перевірки не може свідчити про те, що [PERSON] самостійно ухилялася від виконання покладених на неї обовязків. Щодо відсутності [PERSON] на робочому місці в період з 28 квітня 2017 року по 26 вересня 2017 року, підтвердженням чому є складені комісією акти, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається з акту від 31 травня 2018 року, складеного працівниками ЧДТУ [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] з 28 квітня 2017 року по 31 травня 2017 року в каб. 206-1 корпуса не зявлялась. З акту від 3 липня 2017 року, складеного працівниками ЧДТУ [PERSON], [PERSON] та [PERSON], вбачається, що [PERSON] з 1 червня 2017 року по 3 липня 2017 року в каб. 206-1 корпуса не зявлялась. Як вбачається з акту від 31 серпня 2017 року, складеного працівниками ЧДТУ [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] з 3 липня 2017 року по 31 липня 2017 року в каб. 206-1 корпуса не зявлялась. Як вбачається з акту від 31 серпня 2017 року, складеного працівниками ЧДТУ [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] з 1 серпня 2017 року по 31 серпня 2017 року в каб. 206-1 корпуса не зявлялась. Як вбачається з акту від 26 вересня 2017 року, складеного працівниками ЧДТУ [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] з 1 вересня 2017 року по 26 вересня 2017 року в каб. 206-1 корпуса не зявлялась. Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, що робочим місцем [PERSON] є саме кабінет 206-1. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 06 листопада 1992 р. З наступними змінами і доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам слід мати на увазі, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Аналізуючи діюче законодавство, а саме: норми п. 4 ст. 40 та ст. 147 КЗпП України, можна дійти висновку, що звільнення чи винесення догани на підставі прогулу допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення чи винесенні догани. Прогулом можна вважати також самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки; залишення роботи без поважних причин до спливу строку строкового договору; залишення роботи без поважних причин до закінчення строку, який працівник зобов'язаний відпрацювати за призначенням після закінчення навчального закладу; неявка без поважних причин на роботу, якщо працівник був переведений на неї відповідно до закону; залишення працівником без поважних причин роботи до спливу двотижневого терміну попередження про розірвання трудового договору за власним бажанням. Разом з тим, в судовій практиці склалась правова позиція, відповідно до якої не може вважатися прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці. Тобто, якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, він не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності за прогул. За таких обставин, суд приходить до висновку що вказані акти не можуть бути доказом відсутності [PERSON] на робочому місці у період з 28 квітня 2017 року по 26 вересня 2017 року. Згідно із ч. 1 ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Статтею 113 КЗпП України передбачено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. Час простою з вини працівника не оплачується. Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил ст.113 КЗпП України,так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, що оплата часу простою не з вини працівника у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган(бригадира,майстра,інших службових осіб) у тому разі,коли не йдеться про простій певного структурного підрозділу чи всього підприємства. Крім того, як простій можуть бути кваліфіковані лише ті випадки, коли працівник приходить на роботу, але не працює з причин відсутності матеріально-технічного забезпечення виробництва, незабезпечення технологічною документацією, несправності устаткування, простою з інших причин, не пов'язаних з виною працівника. Якщо працівник через простій самовільно не приходить на роботу чи йде з роботи, він не має права вимагати оплати відповідного часу простою з підстав, передбачених ст. 113 КЗпП України. То ж матеріали справи містять докази того, що [PERSON] попереджала керівника ЧДТУ про відсутність умов для виконання нею посадових обовязків за посадою, на якій вона перебувала згідно умов свого трудового договору ( начальника навчального відділу) та про незабезпеченість її робочим місцем. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що період з 7 листопада 2016 року по 26 вересня 2017 року для [PERSON] був часом вимушеного простою з вини роботодавця. Відповідно до\~ст. 113 КЗпП України\~час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Як вбачається з розрахунку наданого представником позивача, за період простою з вини роботодавця з 7 листопада 2016 року по 26 вересня 2017 [PERSON] не виплачено заробітну плату в сумі 20048 грн. 43 коп. Вказаний розрахунок здійснено відповідно до вимог діючого законодавства, відповідачем він не спростований а тому приймається судом як належний. Відповідно до ч. 1\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1\~статті 117 КЗпП України\~обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином розмір компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 27 вересня 2017 року по 21 серпня 2018 року (дата, визначена в уточнених позовних вимогах) становить 35656 грн. 02 коп. (157 грн. 77 коп./ середньоденна заробітна плата /х 226 / кількість робочих днів. Що стосується позовних вимог про відшкодування позивачеві відповідачем моральної шкоди, то його доводи про порушення законних прав, яке полягало у невиплаті належних його грошових сум нарахованої заробітної плати, - знайшли своє підтвердження. Наявність такого порушення призвело до моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує встановлені обставини справи, характер порушення прав позивача, ступінь моральних страждань, зміни у житті та зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, а також принципи розумності та справедливості, а тому вважає за необхідне задовольнити вимоги у розмірі 5000 грн. Суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь компенсації за невикористані відпустки, оскільки як вбачається з наказів ЧДТУ №309-к від 28 вересня 2017 року «Про внесення змін до наказу №306-к від 26 вересня 2017 року», № ЧДТУ №406-к від 1 грудня 2017 року «Про внесення змін до наказу №306-к від 26 вересня 2017 року» позивачці виплачена компенсація за невикористані відпустки. Вказані накази позивачкою не оскаржувалися, а тому є чинними. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Оскільки позивачка звільнена від спалити судового збору за подачу позовної заяви, судовий збір в сумі 640 грн. на користь держави слід стягнути з відповідача. На підставі наведеного, ст.ст.34, 113, 117 КЗпП України

Outcome: partial