Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона уклала з публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») наступні договори банківського вкладу: «Вклад Копилка» від 15 жовтня 2009 року; «Вклад Копілка» № SAMDN47000707943046 від 15 жовтня 2009 року; «Вклад Стандарт» від 5 вересня 2011 року; «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 7 червня 2013 року; «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 26 липня 2013 року; «Депозит плюс» від 18 грудня 2013 року; «Приват-вклад» від 18 грудня 2013 року. Посилаючись на те, що після закінчення строку дії договорів банк не повернув їй грошові кошти, просила стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за договорами банківського вкладу з нарахованими відсотками в розмірі 46 581,58 доларів США, 5 511,04 Євро та 57 688 грн 86 коп., а також витрати на правову допомогу в розмірі 4 тис. грн. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 9 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено. З таким рішенням не погодилася Позивач та звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 лютого 2016 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 9 листопада 2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 грудня 2016 року ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 8 лютого 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено розмір депозитних вкладів на час звернення до суду з даним позовом або його залишок в разі зняття коштів з вкладу та розмір нарахованих відсотків. Апеляційний суд не погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» наступні договори банківського вкладу: «Вклад Копилка» від 15 жовтня 2009 року; «Вклад Копілка» № SAMDN47000707943046 від 15 жовтня 2009 року; «Вклад Стандарт» від 5 вересня 2011 року; «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 7 червня 2013 року; «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 26 липня 2013 року; «Депозит плюс» від 18 грудня 2013 року; «Приват-вклад» від 18 грудня 2013 року. 10 травня 2015 року [PERSON] направила ПАТ КБ «ПриватБанк» вимогу про повернення банківського вкладу за договором банківського вкладу «Вклад Копилка» від 15 жовтня 2009 року у розмірі 955 доларів 40 центів США та 538 доларів 90 центів США проценти за договором; за договором банківського вкладу «Копілка» № SAMDN47000707943046 від 15 жовтня 2009 року суму вкладу у розмірі 236 Євро 50 євроцентів та 133 Євро 48 євроцентів проценти за договором; за договором банківського вкладу «Вклад Стандарт» від 5 вересня 2011 року сума вкладу 18 200 доларів США та 4 640 доларів 63 центи США проценти за договором; за договором банківського вкладу «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 7 червня 2013 року вклад у розмірі 18 817 доларів 05 центів США, 3 429 доларів 60 центів США проценти за договором; за договором банківського вкладу «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 26 липня 2013 року суму вкладу у розмірі 4 548 Євро та 593 Євро 06 євроцентів проценти за договором; за договором банківського вкладу «Депозит плюс» від 18 грудня 2013 року суму вкладу у розмірі 40 тис. грн та 9 328 грн 80 коп. проценти за договором; за договором банківського вкладу «Приват-вклад» від 18 грудня 2013 року суму вкладу у розмірі 7 487 грн та 873 грн 06 коп. проценти за договором. Також [PERSON] просила закрити рахунки, відкриті на виконання вказаних договорів (а.с. 114-115). Вказану вимогу отримано банком 22 травня 2015 року (а.с. 115, зворот). Крім того, згідно дублікатів чеків, завірених належним чином, позивач 8 липня 2013 року внесла кошти у розмірі 150,79 доларів США, 8 серпня 2013 року у розмірі 157,3 доларів США, 8 вересня 2013 року у розмірі 158,33 долари США, 8 жовтня 2013 року у розмірі 154,48 доларів США, 8 листопада 2013 року у розмірі 160,92 долари США, 8 грудня 2013 року у розмірі 157,02 долари США. Призначення вказаних коштів капіталізація процентів за договором № SAMDN25000735749011 (договір банківського вкладу «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 7 червня 2013 року). Також, під час розгляду даної справи в суді першої інстанції позивач на вимогу суду надала для огляду оригінали договорів вкладів, умови яких невиконані відповідачем, а також квитанції про внесення коштів за рахунки банківських вкладів, відкритих відповідно до цих договорів, що зафіксовано на носії інформації, на який здійснювався технічній запис судового засідання. Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. За правилами чч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до п. 2. 1. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення), грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті. Пунктом 2.9 Положення передбачено, що укладення договору банківського рахунку та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів. Відповідно до п. 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного Банку України від 30 грудня 1998 року № 566, будь-яка система обліку повинна забезпечити хронологічне та систематичне відображення всіх операцій банку в регістрах бухгалтерського обліку на підставі первинних документів; Таким чином, відкриття банківських рахунків та обліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту), є обов'язком банку. Пунктом 3.3 Глави 3 Положення № 516 передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги фізичної особи про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ / заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобов'язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі фізичній особі письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім'я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком. Банк зобов'язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту). Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку. У порушення зазначених нормативних актів, вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Національного банку України № 566 від 30 грудня 1998 року, Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Національного банку України № 174 від 1 червня 2011 року, а також вимог ч. 2 ст. 27, ст. ст. 58-59, 64 ЦПК України, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав суду доказів, які б свідчили про те, що між банком та позивачем не укладались зазначені договори банківського вкладу, не відкривалися рахунки за цими договорами, не надходили грошові кошти до банку, доказів на підтвердження припинення відповідних зобовязань у зв'язку з їх виконанням, тощо. Банк не спростував належними та допустимими доказами наявності депозитних зобовязань перед позивачем за вказаними вище договорами «Вклад Копилка» від 15 жовтня 2009 року, «Копілка» № SAMDN47000707943046 від 15 жовтня 2009 року; «Вклад Стандарт» від 5 вересня 2011 року; «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 7 червня 2013 року; «Вклад Стандарт на 12 місяців» від 26 липня 2013 року; «Депозит плюс» від 18 грудня 2013 року; «Приват-вклад» від 18 грудня 2013 року, не спростував відомостей про відкриття по таких договорах особових рахунків, наявності платіжних банківських документів про внесення вкладів позивачем на загальну суму 37 972 долари 45 центів США, 4 784 Євро 50 євроцентів та 47 487 грн. Також банком, всупереч принципу диспозитивності цивільного процесу, не було надано доказів на спростування розрахунків обсягів коштів за договорами вкладу та розрахованих Позивачем відсотків, так само, як не було надано власного контррозрахунку, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що Позивач у позові зазначив період, за який стягуються проценти, за якою процентною ставкою вони нараховані та зазначив правову підставу стягнення процентів поза межами строку дії договорів, вказаний розрахунок Позивача належним чином деталізований, арифметично правильний, неточностей в собі не містить та приймається апеляційним судом, як належний доказ. На підставі викладеного колегія суддів вважає, що Банком були порушені свої зобовязання за договорами банківського вкладу, а висновки суду першої інстанції про правомірність дій Банку при відмові в поверненні суми вкладів, є безпідставними, та такими, що спростовуються наведеними вище обставинами та доказами, у звязку з чим рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. Що стосується витрат на правову допомогу, апеляційний суд зазначає наступне. Відповідно до положень ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать , зокрема, витрати на правову допомогу. Частиною 1 ст. 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Частинами 1, 2 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. До матеріалів справи доданий договір від 08 травня 2015 року про надання [PERSON] правової допомоги (а.с.28-29), яким передбачено, що адвокат зобовязується надати клієнту правові послуги, додаток до договору №1, яким сторони визначили вартість послуг в розмірі 4000 грн., або 400 грн. за годину роботи адвоката (а.с.29) та акт приймання-передачі грошових коштів, згідно якого, на виконання умов договору про надання правової допомоги [PERSON] сплачено 4000 грн. адвокату [PERSON] Таким чином, відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, позивачем надано належні та допустимі докази, на підставі яких з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на правову допомогу в обсязі 4000 грн. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати по справі в сумі 7673,40 грн. на користь держави, оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат.

Outcome: approved