Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

У червні 2015 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що у військовій частині [NUMBER] полковником [PERSON] була отримана за ордером № 03 від 23.08.2005 року службова квартира житловою площею 26,8 кв.м. за адресою [ADDRESS] на склад сім`ї із 3-х осіб. Рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної ради № 822 від 17.11.2006 року вказана квартира була виключена із числа службових та залишилась за наймачем [PERSON] , проте відповідача було знов включено до списку осіб, які потребують покращення житлових умов, так як до складу сім`ї відповідача було включено матір його дружини і станом на 01.01.2009 року він перебував на черзі за № 127, а станом на 01.01.2010 року - за № 121. 30.07.2010 року [PERSON] отримав ордер № 28 на отримання службового житла, розташованого в [ADDRESS] , житловою площею 42,7 кв.м. на чотирьох членів сім`ї, при цьому займав попереднє місце проживання у [ADDRESS] . На теперішній час [PERSON] звільнений з лав Збройних сил України, утримує дві квартири і ігнорує вимогу добровільно виписатись із службової квартири [ADDRESS] , яка належить державі в особі Міністерства оборони. Посилаючись на ст. 124 ЖК УРСР, та наказ Міністра оборони №737 від 31.11.2011 року, позивач просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням, знявши їх із реєстрації (а.с.1-3). Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області 23 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено. Визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням розташованим в [ADDRESS] , знявши їх із реєстрації (а.с.84-87). Додатковим рішенням цього ж суду від 25 грудня 2015 року визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим в [ADDRESS] ,\~ знявши їх із реєстрації (а.с.91-92) \~ \~ \~ \~В апеляційній скарзі представник відповідачів [PERSON] , посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування рішення суду від 23 грудня 2015 року та додаткового рішення від 25 грудня 2015 року та просить ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.94-103). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. З Постанови Кабінету Міністрів України № 1081 від 03.08.2006 року «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями», п. 3.14 наказу Міністра оборони №737 від 30.11.2011р та виходив з того, що відповідачі мають постійне місце проживання у м. Дніпропетровську. Однак, з такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального права. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 Житлового кодексу України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. \~ Із матеріалів справи вбачається, що позивач у позовній заяві посилався на ст. 124 ЖК України, яка встановлює, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Тобто, вказана норма права не регулює правовідносини щодо визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, про що просив позивач. Крім того, в обґрунтування позову позивач посилався на те, що службова квартира отримана [PERSON] неправомірно, і не викладав обставин, які свідчать про не проживання відповідачів у спірній квартирі. У порушення ч.4 ст. 10 ЦПК України суд 1 інстанції не роз`яснив позивачу право на уточнення позовних вимог та наслідки вчинення чи не вчинення процесуальних дій, і розглянув позов про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, з посиланням на ст. 124 ЖК України, яка не регулює дані правовідносини. Апеляційний суд відповідно до ст. 303, 304, 307 ЦПК України позбавлений можливості усунути зазначене порушення. За таких обставин рішення суду слід скасувати згідно із п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України (судом 1 інстанції застосовано закон, який не підлягав застосуванню), з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. У зв`язку із скасуванням рішення суду від 23 грудня 2015 року, підлягає скасуванню і додаткове рішення від 25 рудня 2015 року.

Outcome: dismissed