Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

У травні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Незалежної помісної церкви «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м.Києва та [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном. Просив суд визнати дії [PERSON] та Незалежної помісної церкви «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м. Києва щодо фактичного користування житловим будинком та земельною ділянкою працівників та прихожан церкви протиправними; зобовязати відповідачів не порушувати установлених меж земельної ділянки по вул. Дружби, 21 в с.Гатне, яка належить [PERSON]; зобовязати відповідачів усунути перешкоди в користуванні майном, яке належить [PERSON]; заборонити відповідачам перебувати у будинку по вул. Дружби, 21 в с.Гатне, який належить [PERSON], та на прибудинковій території. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 січня 2014 року позов [PERSON] залишено без розгляду (т.2 а.с. 196). При розгляді справи Незалежна помісна церква «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м.Києва подала зустрічну позовну заяву до [PERSON] Свої вимоги мотивував тим, що у січні 2000 року [PERSON] та його дружина [PERSON] звернулись з пропозицією про спільне будівництво молитовного будинку на належній [PERSON] земельній ділянці. Основними умовами домовленості з реалізації спільного проекту будівництва нерухомого майна: частина будівлі (75%) буде передана церкві для проведення богослужінь та для інших потреб церкви та її прихожан з правом оформлення права власності на цю частину будівлі; інша частина будівлі (25%) повинна була б бути відведена сімї [PERSON]; фінансування будівництва буде здійснюватись за рахунок коштів церкви та праці його учасників (прихожан церкви), а також за рахунок трудової участі [PERSON]; [PERSON] надає свою земельну ділянку для будівництва, яка після реєстрації права власності на побудоване нерухоме майно буде поділене на частини, відповідно до пропорцій, які співвласники мають у нерухомому майні (церква 75%, [PERSON] 25%). 20 травня 2000 року даний договір був фактично укладений та на засіданні Пресвітерської ради церкви було прийняте рішення погодити укладення даного договору про спільну діяльність на вищевказаних умовах. На виконання вказаних домовленостей був замовлений проект будівництва, розпочато будівництво виключно за рахунок та силами церкви, тому саме церква є власником всіх матеріалів, використаних для будівництва молитовного дома та кватири для [PERSON] З 2000 року по 2011 рік було витрачено коштів на загальну суму 252\~347 дол. США. На даний час будівництво було фактично завершено, але відповідач відмовився передавати їм частину будівлі та земельної ділянки, чим порушив домовленості та права церкви. Просили суд визнати дійсним договір про спільну діяльність між Незалежною помісною церквою «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м.Києва та [PERSON] від 20 травня 2000 року на будівництво нерухомого майна за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Дружби, 21; визнати право власності Незалежної помісної церкви «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м.Києва на всі матеріали, використані в будівництві будівлі на земельній ділянці за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Дружби, 21, які становлять 100% усіх матеріалів, що були використані для будівництва; визнати будівлю, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Дружби, 21, новоствореним майном; визнати будівлю, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Дружби, 21, обєктом права спільної часткової власності; визнати право власності Незалежної помісної церкви «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м.Києва на частку, яка становить 75/100 у праві спільної часткової власності на будівлі, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Дружби, 21; визнати право Незалежної помісної церкви «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м.Києва на частку, яка становить 7/10 у праві спільної часткової власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Дружби, 21. У судовому засіданні представник Незалежної помісної церкви «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м.Києва та [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили суд задоволити позов. У судовому засіданні представник [PERSON] проти позову заперечували, подали суду письмові заперечення. Просив суд відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник третьої особи не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оглянувши відео, заслухавши покази свідків, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 11 квітня 2012 року [PERSON] отримав державний акт серія ЯМ №527361 на право власності на земельну ділянку площею 0,0728га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Дружби, 21, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 3222481601:01:050:5011. Дана земельна ділянка була придбана на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №2-1264 від 13 березня 1998 року. Відповідно до довідки виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №1273 від 05 жовтня 2013 року житловий будинок в с.Гатне по вул. Дружби, загальною площею 718,6 кв.м, який належить [PERSON] дійсно розташований на земельній ділянці площею 0,0728га, яка зареєстрована в сільській раді за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Дружби, 21. З поданого суду копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по вул. Дружби, 21 в с. Гатне Києво-Святошинського району Київської області, виготовлений станом на 02 квітня 2012 року, вбачається, що на земельній ділянці, яка належить на праві власності [PERSON], знаходиться житловий будинок під літ А (2009 рік побудови) площею 445,2 кв.м, тамбур під літ. а (2008 рік побудови) площею 4,6 кв.м, тамбур під літ. а1 (2008 рік побудови) площею 3,6 кв.м, тамбур під літ. а2 (2008 рік побудови) площею 3,6 кв.м, балкон бетон (2008 рік побудови), криниця І (2002 рік побудови), криниця ІІ (2009 рік побудови). Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. Ст. 1131 ЦК України встановлені вимоги до форми та умови договору про спільну діяльність. Так, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. За ст. 61 ЦПК України не потребують доказування обставини, визнані сторонами. З пояснень сторін встановлено, що відповідач [PERSON] був прихожанином Незалежної помісної церкви «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м.Києва, який в 2010 році був виключений з церкви. Між ними виник конфлікт щодо користування та належності земельної ділянки та будівлі. Вищевказана будівля була розділена на дві половина: в одній проживали [PERSON] разом з сімєю, а в іншій розміщувалась Незалежна помісна церква «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м. Києва. Дані обставини також підтверджені і постановами про відмову в порушені кримінальної справи від 27 травня 2011 року, 30 травня 2011 року, 03 серпня 2011 року, 07 червня 2012 року показами допитаних в судовому засіданні свідків, численним листами, телеграмами, адресованими один одному. У грудні 2012 року було переміщено майно Незалежної помісної церкви «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м.Києва, яке знаходилось в будівлі, на земельну ділянку, яка належить [PERSON] За ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обовязковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. За ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Предявляючи позов до суду позивач, стверджував, що письмово договір про спільну діяльність між ними не укладався, всі домовленості були усними. З поданих суду виписок з протоколів загальних зборів вбачається, що представники церкви мали на меті підписати з відповідачем протокол про наміри щодо будівництва. Разом з тим, в даних протоколах відсутні причини не підписання такого протоколу протягом тривалого часу. Не надано суду проект такого протоколу. На підтвердження фінансування будівництва Незалежною помісною церквою «Філадельфія» християн євангельської віри у Голосіївському районі м.Києва та дійсності договору про спільну діяльність суду подані акти виконаних робіт з 2002 року по 2011 рік (а.с.180-250 т.1, а.с.1-23 т.2), розписки про отримані кошти на будівництво будинку від 03 вересня 2001 року, 25 грудня 2002 року, 25 грудня 2003 року, 29 лютого 2004 року, 28 грудня 2005 року, 28 грудня 2006 року, 25 грудня 2007 року, 29 лютого 2009 року (а.с. 24-31 т.2). Подані документи суд оцінює критично, зважаючи на висновки судового експерта. За заявою [PERSON] було проведено почеркознавче дослідження та наданий суду висновок експерта №0654 від 21 жовтня 2013 року. При цьому експерту для дослідження надані електрографічні копії актів виконаних робіт від 10 жовтня 2002 року, від 30 березня 2003 року, від 15 листопада 2003 року. Висновок експерта, що на вказаних електрографічних копіях актів підписи від імені [PERSON] виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням підписів [PERSON] Даний висновок суд до уваги не бере, оскільки дослідження проводилось за заявою [PERSON], надано не оригінали, а електрографічні копії актів, відсутність вільних, умовно-вільних зразків підпису датованих за період 2002 2003 років для порівняння. При розгляді справи за ухвалою суду було призначено почеркознавчу експертизу. Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №7821/78/22/14-32 від 06 листопада 2014 року: підписи від імені [PERSON], які розміщені в: підписи від імені [PERSON], які розміщені в розписках від 03.01.2001 після рукописного тексту перед рукописним записом «/[PERSON]/», від 25.12.2002 після рукописного тексту, від 25.12.2003 після рукописного тексту перед рукописним записом «/[PERSON]/», від 29.02.2004 після рукописного тексту на зворотній стороні, від 28.12.2005 після рукописного тексту перед рукописним записом «/[PERSON]/», від 28.12.2006 під рукописним текстом на лицьовій стороні, від 25.12.2007, від 29.12.2009 після рукописного тексту на зворотній стороні та у графі «С актом согласен» в рядку « пастор [PERSON]» в актах: від 10.10.2002, від 22.11.2002, від 10.01.2004, від 30.01.2004, від 03.02.2004, від 05.02.2004, від 10.04.2004, від 31.07.2004, від 30.08.2004, від 30.08.2004, від 31.08.2004, від 31.08.2004, від 30.09.2004, від 31.10.2004, від 30.11.2004, від 06.12.2004, від 01.09.2002,від 05.09.2002, від 19.09.2002, від 25.09.2002, від 10.10.2002, від 10.10.2002, від 23.10.2002, від 04.11.2002, від 21.11.2002, від 22.11.2002, від 22.11.2002, від 28.11.2002, від 30.01.2003,від 05.02.2003, від 30.02.2003, від 05.03.2003, від 30.03.2003, від 30.04.2003, від 05.05.2003, від 10.05.2003, від 30.05.2003, від 01.06.2003, від 01.06.2003, від 15.06.2003, від 28.06.2003, від 30.06.2003, від 10.07.2003, від 10.07.2003, від 15.07.2003, від 15.07.2003, від 15.07.2003, від 30.09.2003, від 01.11.2003, від 12.11.2003, від 12.11.2003, від 12.11.2003, від 15.11.2003, від 20.02.2004, від 28.02.2004, від 03.03.2004, від 10.03.2004, від 30.03.2004, від 30.04.2004, від 30.05.2004, від 30.06.2004, від 30.07.2004, від 15.08.2004, від 30.10.2004, від 30.10.2004, від 20.12.2004, від 30.12.2004, виконані рукописним способом кульковою ручкою без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. Рукописні тексти розписок від 03.01.2001 (за виключенням запису «/[PERSON]/» після рукописного тексту, 25.12.2002, 25.12.2003 (за виключенням запису «/[PERSON]/» після рукописного тексту, 29.02.2004, 28.12.2005 (за виключенням запису «/[PERSON]/ Д.В.» після рукописного тексту, 28.12.2006, 25.12.2007, 29.12.2009 виконані не [PERSON]. Рукописні тексти «/[PERSON]/» після рукописного тексту у розписці від 03.01.2001, «/[PERSON]/» після рукописного тексту у розписці 25.12.2003, «/[PERSON]/ Д.В.» після рукописного тексту у розписці від 28.12.2005 виконані самим [PERSON]. Підписи від імені [PERSON], які розміщені в розписках від 03.01.2001 після рукописного тексту перед рукописним записом «/[PERSON]/», від 25.12.2002 після рукописного тексту, від 25.12.2003 після рукописного тексту перед рукописним записом «/[PERSON]/», від 29.02.2004 після рукописного тексту на зворотній стороні, від 28.12.2005 після рукописного тексту перед рукописним записом «/[PERSON]/», від 28.12.2006 під рукописним текстом на лицьовій стороні, від 25.12.2007, від 29.12.2009 після рукописного тексту на зворотній стороні та у графі «С актом согласен» в рядку «_____пастор [PERSON]» в актах: від 10.10.2002 (а.с. 181), від 22.11.2002 (а.с. 183), від 12.11.2003 (а.с. 215), від 10.01.2004 (а.с. 229), від 30.01.2004 (а.с. 231), від 03.02.2004 (а.с. 237), від 05.02.2004 (а.с. 238), від 10.04.2004 (а.с. 242), від 31.07.2004 (а.с. 222), від 30.08.2004 (а.с. 228), від 30.08.2004 (а.с. 244), від 31.08.2004 (а.с. 224), від 31.08.2004 (а.с. 225), від 30.09.2004 (а.с. 233), від 31.10.2004 (а.с. 235), від 30.11.2004 (а.с. 236), від 06.12.2004 (а.с. 245), виконані самим [PERSON]. Підписи від імені [PERSON], розміщені у графі «С актом согласен» в рядку «_____пастор [PERSON]» в актах: від 01.09.2002, від 05.09.2002, від 19.09.2002, від 25.09.2002, від 10.10.2002, від 10.10.2002, від 23.10.2002, від 04.11.2002, від 21.11.2002, від 22.11.2002, від 22.11.2002, від 28.11.2002, від 30.01.2003, від 05.02.2003, від 30.02.2003, від 05.03.2003, від 30.03.2003, від 30.04.2003, від 05.05.2003, від 10.05.2003, від 30.05.2003, від 01.06.2003, від 01.06.2003, від 15.06.2003, від 28.06.2003, від 30.06.2003, від 10.07.2003, від 10.07.2003, від 15.07.2003, від 15.07.2003, від 15.07.2003, від 30.09.2003, від 01.11.2003, від 12.11.2003, від 12.11.2003, від 15.11.2003, від 20.02.2004, від 28.02.2004, від 03.03.2004, від 10.03.2004, від 30.03.2004, від 30.04.2004, від 30.05.2004, від 30.06.2004, від 30.07.2004, від 15.08.2004, від 30.10.2004, від 30.10.2004, від 20.12.2004, від 30.12.2004 виконані не [PERSON], а іншою особою. Пояснення представника позивача про те, що подані розписки можуть бути підписані як дружиною відповідача [PERSON], так і синами [PERSON], [PERSON], суд до уваги не бере, оскільки належних та допустимих доказів цим обставнам суду не подано. Разом з тим, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, а саме визнання дійсним договору між церквою та [PERSON], а не церквою та іншими членами сімї відповідача. За ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Та в свою чергу відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог ЦК України договір про спільну діяльність належить вчиняти в простій письмовій формі. За загальним правилом, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Позивач просив визнати договір про спільну діяльність дійсним на підставі ч.2 ст 218 ЦК України. Разом з тим, позивач не врахував, що положення ст.ст.1130, 1131 ЦК України не містять положення про недійсність правочину у разі недотримання простої письмової форми. А норма ч.2 ст. 218 ЦК України підлягає застосування лише до правочинів, для яких законом встановлена його недійсність у разі недотримання письмової форми. З огляду на те, що чинним законодавством не передбачено такого способу захисту як визнання дійним договору, для якого не встановлена законом недійсність у разі не укладення його в письмовій формі, тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Також слід зазначити, при розгляді справи позивач стверджував, що 20 травня 2000 року між церквою та [PERSON] був укладений договір про спільну діяльність, при цьому посилався на норми ст.ст. 1130, 1131 ЦК України. Так, відповідно до прикінцевих та перехідних положень ЦК України даний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Тобто на момент укладення договору, який вказав позивач, діяли норми ЦК України 1963 року, які підлягають застосуванню до даних правовідносин. За ст..44,46 ЦК України, 1963 року чинного станом на 20 травня 2000 року, повинні укладатись у письмовій формі: угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР. Недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. За ст. 430 ЦК України, 1963 року чинного станом на 20 травня 2000 року, за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т. ін. Громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб. Договори про сумісну діяльність між громадянами і соціалістичними організаціями не допускаються. Тому посилання позивача на норми нового ЦК України саме на підтвердження його дійсності на час укладення, є необґрунтованими. ЦК 1963 року також не передбачалось застереження про недійсність правочину у разі недотримання вимоги щодо письмової форми. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, що були використані в процесі будівництва (створення майна). Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. 28 липня 1998 року між [PERSON] та ЗАТ «НБК» укладено договір №28/7-і. За даним договором було доручено товариству здійснити роботи по будівництву житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гатне, вул. Дружби, 21. 28 грудня 2001 року між [PERSON] та ПП «НБК-Інвест» були погоджені зміни та доповнення до проекту індивідуального двоквартирного житлового будинку (протокол №99/2001 від 28 грудня 2001 року). Рішенням виконавчого комітету Гатненської сільської рад Києво-Святошинського району Київської області №2/40 від 29 січня 2002 року надано дозвіл [PERSON] на будівництво індивідуального житлового будинку і господарських будівель за індивідуальним проектом на 24 кімнати, з житловою площею 341,52 кв., загальною площею 360,48 кв.м, на земельній ділянці 0,1459га в с.Гатне по вул. Дружби. Відповідно до протоколу засідання архітектурно-технічної ради відділу містобудування і архітектури №32/2003 від 09 квітня 2003 року було погоджено індивідуальний проект двоквартирного житлового будинку на 11 кімнат в с. Гатне по вул. Дружби,21 в частині архітектурно-планувального рішення при умові виконання вимог по тепло забезпечення будинку. При цьому основними техніко-економічними показниками житлового будинку є по квартирі №1: житлова площа 311,09 кв.м, по квартирі №2: житлова площа 198,76 кв.м, загальна площа по будинку 867,87 кв.м., житлова площа 509,85 кв.м. З поданого технічного паспорту, виготовленого станом на 02 квітня 2012 року, спірна будівля є самочинно побудованим. На час розгляду справи позивачем не подано суду доказів того, що проведене будівництво здійснювалось відповідно до чинного законодавства, з отриманням відповідних дозвільних документів, з дотриманням будівельних норм та правил, не вказав який процент готовності будинку, таким чином суд приходить до висновку, що даний обєкт не може вважатись обєктом незавершеного будівництва. За ст. 331 ЦК України у разі необхідності особа, яка створила нову річ, може укласти договір щодо обєкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом,що здійснює державну реєстрацію прав не нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення обєкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис обєкта незавершеного будівництва. Оскільки чинним законодавством не передбачено визнання в судовому порядку права власності на обєкт незавершеного будівництва, на обєкт самочинного будівництва, тому в задоволенні вимог про визнання права власності на всі матеріали, визнання права власності на майно, визнання майна новоствореним майном суд відмовляє. Вимога про визнання права власності на земельну ділянку також не підлягає задоволенню, як похідна від права на нерухоме майно, що на ній розміщене. Крім того, предявляючи вимоги про визнання права власності на новостворене чи реконструйоване нерухоме майно, тощо є по суті спрощенням чи уникненням встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на це майно. Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами і зазначені вимоги є формальними не для визнання, а для набуття права власності, задоволені вони бути не можуть. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Відповідно до ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Питання про скасування заходів забезпечення позову вирішується в судовому засіданні з повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Неявка цих осіб не перешкоджає розгляду питання про скасування заходів забезпечення позову. Якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження по справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки у задоволенні позову суд відмовляє, тому вжиті судом заходи забезпечення позову ухвалами від 12 травня 2014 року та від 22 травня 2014 року, слід скасувати.

Outcome: dismissed