Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

У травні 2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини. Як вбачається зі змісту позовної заяви, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що вона з[PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2001 року. 19 грудня 2006 року за рішенням Солом`янського районного суду міста Києва шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу вони мають дочку [PERSON] , [INFO] . З моменту розірвання шлюбу вони з [PERSON] стали мешкати окремо. Матеріальну допомогу на утримання дочки [PERSON] вони здійснюють разом з батьком. За взаємною згодою з [PERSON] вона з дочкою виїхали мешкати в місто Торонто в 2009 році. Ними для дитини створено належні умови для виховання та відпочинку. Дитина відвідує навчальний заклад, займається саморозвитком. Відвідує секції та спортивні заклади. Квартира, в якій мешкає позивач разом з дитиною простора, обладнана окремою кімнатою для занять дитини, її відпочинку. Обладнана всіма необхідними для життя умовами, комп`ютерною технікою, товарами побутового призначення, підручниками. У дитини в достатній кількості є одяг, взуття, речі побутового призначення. Вони з [PERSON] і з дочкою постійно спілкуються, підтримують теплі родинні стосунки. Спільно займаються її вихованням, враховуючи інтереси своєї дочки. В теперішній час дочка виявила бажання продовжити проживати разом з матір`ю. Вони з дочкою проводять багато часу разом: розмовляють на різні теми, вирішують питання ведення домашнього господарства, радяться з приводу спілкування дочки з однолітками. Враховуючи досить тривале перебування дочки з позивачкою за межами України, дитина звикла до іншого рівня життя. Успішно навчається в закладі освіти, спілкується з однокласниками, відвідує спортивні секції з урахуванням своїх здібностей. З татом підтримують теплі родинні стосунки. З кожним роком кімната дочки облаштовується всіма необхідними приладами у відповідності до віку дитини. Мати має стабільний заробіток, постійне місце роботи. Відвідує навчальні заклади з урахуванням здібностей дитини. Інтереси дитини є предметом їхнього основного спілкування. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 28.05.2019 року провадження у зазначеній справі відкрито. Представник позивача [PERSON] , до початку судового засідання надала заяву, в якій підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, до початку судового засідання надав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Згідно з ч. 1 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 22 вересня 2001 року був зареєстрований шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] у відділі реєстрації актів громадянського стану Солом`янського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 682. 19 грудня 2006 року за рішенням Солом`янського районного суду міста Києва шлюб між нами було розірвано. Від шлюбу вони мають дочку [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що [PERSON] проживає в іншій державі за межами України, за адресою: [ADDRESS]. Судом встановлено, що [PERSON] досить тривалий час, з 2009 року працює за межами України на посаді торгового представника у будівельній компанії. Дочка [PERSON] , [INFO] тривалий час проживає в іншій країні, а саме з 2009 року і постійно навчається у коледжі в м.Бівертон, США. Судом встановлено, що мати [PERSON] має постійне місце проживання в іншій країні, тривалий час працює там, отримує стабільну заробітну плату, враховуючи думку дитини, яка в своїй заяві просила визначити її місце проживання разом з матір`ю [PERSON] , яка належним чином забезпечує її проживання та перебування в США в місті Бівертон і ті обставини, що в іншій країні дитина навчається у коледжі, бажає продовжити навчання, має друзів, знайомих, що вона хоче жити з матір`ю, наміру повернутися в Україну м. Київ не має, а з батьком має намір підтримувати зв`язки, беручі до уваги надані документи, згоду батька на проживання дитини з матір`ю за межами України, з метою захисту прав дитини, суд вважає можливим визначити місце проживання доньки [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю, [PERSON] . Слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.1 ст. 160, ч.1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Відповідно до Конвенції «Про права дитини» стаття 8 держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 3 метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення того, щоб діти, батьки яких працюють, мали право користуватися призначеними для них службами й установами по догляду за дітьми. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на життя з моменту визначення її живо народженою та життєздатною за критеріями Всесвітньої організації охорони здоров`я. Держава гарантує дитині право на охорону здоров`я, безоплатну кваліфіковану медичну допомогу в державних і комунальних закладах охорони здоров`я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини, раціонального харчування, формуванню навичок здорового способу життя. З цією метою держава вживає заходів щодо: зниження рівня смертності немовлят і дитячої смертності; забезпечення надання необхідної медичної допомоги всім дітям;боротьби з хворобами і недоїданням, у тому числі шляхом надання дітям доступу до достатньої кількості якісних харчових продуктів та чистої питної води; створення безпечних і здорових умов праці; надання матерям належних послуг з охорони здоров`я у до пологовий і післяпологовий періоди;забезпечення всіх прошарків суспільства, зокрема батьків і дітей, інформацією щодо охорони здоров`я і здорового харчування дітей, переваг грудного вигодовування, гігієни, санітарних умов проживання дітей та запобігання нещасним випадкам; розвитку просвітницької роботи, послуг у галузі планування сім`ї та охорони репродуктивного здоров`я; пільгового забезпечення дітей ліками та харчуванням у порядку, встановленому законодавством. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Зокрема, якщо особа, яка несе фінансову відповідальність за дитину, і дитина проживають в різних державах, Держави-учасниці сприяють приєднанню до міжнародних угод або укладенню таких угод, а також досягненню інших відповідних домовленостей. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Зокрема, якщо особа, яка несе фінансову відповідальність за дитину, і дитина проживають в різних державах, Держави-учасниці сприяють приєднанню до міжнародних угод або укладенню таких угод, а також досягненню інших відповідних домовленостей. Держави, в межах цієї території має право на вільне пересування та свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно із законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно з позицією ВП Верховного суду, викладеній у Постанові від 29 травня 2019 року (справа № 357/17852/15-ц, провадження № 14-199цс19) суд, при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини повинен враховувати найкращі інтереси дитини, рівень життя, який необхідний для її розвитку та думку дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі хоча і відсутні непорозуміння, але вони мешкають у різних країнах, з різними можливостями і різними умовами життя та перспектив розвитку та навчання дитини, у зв`язку з цими обставинами загострились взаємовідносин між ними, така ситуація в їх особистих відносинах не дала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання їх дитини, що стало підставою для подачі позову до суду. Враховуючи, що досить тривалий час дитина проживає разом з матір`ю за межами країни, отримала Грін карту на постійне місце проживання в ній, не має наміру повертатися на Україну та сама дитина має бажання залишитися проживати і іншій країні разом з матір`ю, де нею створені за місцем проживання всі умови, позивач має постійне місце роботи в будівельній компанії на посаді торгового представника, забезпечує належні умови для проживання, навчання та розвитку дитини, її фізичний, культурний, духовний та моральний розвиток, за власний рахунок утримує її, піклується про її здоров`я, не вживає шкідливих речовин, веде здоровий спосіб життя, має постійне місце проживання, суд з огляду на подані позивачем докази, вважає за необхідне позов задовольнити. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, судові витрати, понесені позивачем у вигляді сплати судового збору у розмірі 740 грн. 60 коп., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved