Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

У червні 2019 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до Ізмаїльської міської ради про визнання дійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 23.02.1994 року [PERSON] уклала на Одеській товарній біржі договір купівлі-продажу нерухомого майна № 84, за яким вона придбала у [PERSON] та [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] . А 13 червня 1997 року [PERSON] уклала на Одеській товарній біржі договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1958, за яким вона придбала у [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] . У зв`язку з викладеним, просить визнати дійсним договори купівлі-продажу нерухомого майна та визнати за нею право власності на вказану квартиру. Представником позивача до суду надано заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає та просить їх задовольнити. Також просив поновити строк звернення до суду. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог з наступних підстав. Так, відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна № 84 від 23.02.1994 року [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] (а.с.9-10). Вказаний договір було зареєстровано представництвом Одеської товарної біржі у м. Ізмаїл 23.02.1994 року за № 84. 13.06.1997 року [PERSON] продав, а [PERSON] придбала Ѕ частину квартири [ADDRESS] (а.с.11-12). Вказаний договір було зареєстровано представництвом Одеської товарної біржі у м. Ізмаїл 13.06.1997 року за № 1958. Усі істотні умови договорів до їх реєстрації на товарній біржі виконано, грошовий розрахунок по даним договорам здійснено. Згідно ст.224 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу ч.1 ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. вбачається, що договори про відчуження нерухомого майна підлягали нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або часткова виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Станом на 2019 рік договір нотаріально не посвідчено. Згідно ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Відповідно до ст.80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Оскільки вищевказаним договором передбачалось, що останній нотаріальному посвідченню не підлягає, і позивач не знав про порушення свого права, суд приходить до висновку про можливість визнання причини пропуску строку позовної давності поважною. На підставі викладеного,

Outcome: approved