Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

У червні 2016 року до суду звернулися [PERSON] (далі [PERSON]Г.), [PERSON] (далі [PERSON]Ю.) з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі ПАТ «ОТП Банк») про визнання недійсним пункту кредитного договору та визнання договору іпотеки припиненим, яка згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями була передана для розгляду судді Демидовій С.О. (т.1 а.с.1) Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 червня 2016 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним пункту кредитного договору та визнання договору іпотеки припиненим (т1 а.с.2). Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 травня 2017 року у вказаній цивільній справі призначено судово-економічну експертизу (т.3 а.с.125-127). Розпорядженням керівника апарату Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2017 року указану цивільну справу призначено до повторного автоматичного розподілу судових справ у звязку із закінченням пятирічного строку повноважень судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Демидової С.О. (т.3 а.с.130).\~Справу передано на автоматичний розподіл між суддями у відповідності до ст. 11-1 ЦПК України. Справа за указаним позовом згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 травня 2017 року передана судді Ходаківському М.П. (т.3 а.с.131). В обґрунтування своїх позовних вимог з урахуванням уточнень до позовної заяви (т.1 а.с.49-58) позивачі у позовній заяві посилалися на те, що 18 травня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ML-301/306/2007, за умовами якого банк надав, а [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 67600 доларів США. В забезпечення зобовязань за кредитним договором 18 травня 2007 року між банком та [PERSON] було укладеного договір поруки № SR-301/133/2007. Пунктом 3 частини 1 та п. 1.4. частини 2 кредитного договору № ML-301/306/2007 від 18 травня 2007 року встановлено, що проценти за користування кредитом розраховуються банком наступним чином: у разі використання фіксованої процентної ставки, проценти за користування кредитом розраховуються на основі фіксованої процентної ставки, з розрахунку річної бази нарахування процентів. У разі використання плаваючої процентної ставки проценти за користування кредитом розраховуються як FIDR+фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів. За базовий FIDR сторони приймають ставку FIDR. Плаваюча процентна ставка по кредиту підлягає корегуванню протягом дії договору щоразу після кожного 12 календарного місяця, починаючи з дати укладення цього договору, якщо інше не передбачено цим договором. Плаваюча процентна ставка фіксується відповідно до умов цього договору в перший банківський день місяця, наступного за місяцем закінчення вищезазначеного 11/12 місячного періоду дії попередньої плаваючої процентної ставки. З зазначених дат проценти нараховуються виходячи із ставок FIDR+фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів. Указані пункти кредитного договору суперечать нормам чинного законодавства та є несправедливими, оскільки банк на власний розсуд встановлює такі проценти без участі споживача та його згоди, у звязку із чим споживач фінансової послуги не може спрогнозувати свої витрати на оплату процентів за користування кредитом. У звязку із викладеним указані пункти кредитного договору підлягають визнанню недійсними. Також позивачі у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог про визнання припиненим договору поруки зазначали, що банк мав можливість звернутися до суду з позовом до позивача протягом шести місяців з моменту настання строку невиконання позичальником основного зобовязання, але банк пропустив такий строк. Жодних повідомлень щодо внесення відповідних змін до договору поруки позичальник та поручитель не отримували, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди, що також є підставою для припинення поруки. Представник позивача [PERSON] [PERSON] надала до суду заяву, у якій просила розглянути справу без її участі з урахуванням висновку судово-економічної експертизи, позовні вимоги задовольнити (т.2 а.с.182). Позивач [PERSON] 21 квітня 2017 року надав до суду заяву, у якій просив здійснити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (т.3 а.с.111). Представник відповідача ПАТ «ОТП Банк» надав до суду заяву про розгляд справи без його участі (т.3 а.с.179). Також у матеріалах справи містяться письмові заперечення банку, відповідно до яких банк вважає позовні вимоги необґрунтованими, оскільки згідно з умовами кредитного договору зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки прямо передбачена умовами кредитного договору, а отже положення договору не можна вважати несправедливими (т.1 а.с.75-76). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 18 травня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ML-301/306/2007, за умовами якого банк зобовязався надати позичальнику кредит у розмірі 67600 доларів США на купівлю нерухомого майна на строк до 18 травня 2032 року. Сторони домовилися, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використана плаваюча процентна ставка, яка складається з суми фіксованого відсотка у розмірі 4,99% та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору) (т.1 а.с.21-28). В забезпечення виконання зобовязань за указаним кредитним договором 18 травня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки № SR-301/133/2007, за умовами якого поручитель зобовязався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобовязань перед кредитором в повному обсязі таких зобовязань (т.1 а.с.29). Поручитель і боржник відповідають як солідарні боржники. Порукою за цим договором забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобовязань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі. У подальшому 16 січня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-301/306/2007, за умовами якого сторони домовилися внести зміни та доповнення до кредитного договору, зокрема доповнити його графіком платежів (т.1 а.с.78). 20 липня 2009 року між банком та позичальником було укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору, відповідно до якого п. 3 частини 1 кредитного договору було викладено у новій редакції на період з 20 липня 2009 року по 18 грудня 2009 року для розрахунку процентів за користування кредитом використовувалася фіксована процентна ставка у розмірі 6,50%; на період з 18 грудня 2009 року до повного виконання боргових зобовязань плаваюча процентна ставка у розмірі 3,35% + FIDR (а.с.79). 25 січня 2012 року між банком та позичальником було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, відповідно до якого сторони домовилися внести зміни та доповнення до кредитного договору, зокрема викладено графік платежів в новій редакції (т.1а.с.81-82). Також 20 грудня 2012 року між банком та [PERSON] укладено додатковий договір № 3 до кредитного договору, зокрема викладено графік платежів в новій редакції (т.1 а.с.83-85). У звязку з неналежним виконанням позичальником зобовязань за кредитним договором № ML-301/306/2007 станом на 14 липня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 49590,74 доларів США. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №МL-301/306/2007 від 18 травня 2007 року 49590 доларів США 74 центів, що еквівалентно 1\~089\~198 грн. 76 коп. (т.1 а.с.91-95). Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Положеннями статей 626-628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України). Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Частиною 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення договорів) передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки (частина п'ята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення договорів). Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення договорів) визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Оспорюваний кредитний договір укладений між сторонами за їх взаємною згодою та відповідно до вимог чинного законодавства; при його укладенні сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, про що свідчать підписи сторін. При укладенні договору позичальник був належним чином ознайомлений з видами та умовами кредитування, з розрахунком орієнтовної сукупної вартості кредиту, кредитний договір містить всю інформацію щодо сукупної вартості кредиту, укладений договір та додаткові договори, які є його невідємною частиною, є результатом домовленості сторін та відповідає загальним засадам цивільного судочинства. При укладенні кредитного договору та додаткових договорів його сторонами були погоджені усі їхні умови у встановленому законом порядку, позичальник проти таких умов не заперечував. Перед укладенням сторонами кредитного договору та додаткових договорів банк надав позичальнику в повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; сторони узгодили всі їхні істотні умови, що підтвердив позичальник своїм підписом на кредитному договорі та додатках до них; на момент укладення кредитного договору [PERSON] не навела жодних зауважень щодо їх змісту, протягом тривалого часу виконувала свої обов'язки за договором, сплачуючи платежі, що підтверджується квитанціями. Таким чином, кредитний договір та додаткові договори є результатом домовленості сторін та відповідають загальним засадам цивільного законодавства, передбаченими ст. 3 ЦК України. Вся інформація щодо істотних умов вищезазначеного кредитного договору та додаткових договорів міститься в самих текстах підписаних сторонами договорів, будь-яку іншу інформацію щодо форм кредитування позивач [PERSON] мала можливість отримати до підписання договорів або відмовитися від їх підписання у разі ненадання їй такої інформації, а також зі змісту цих договорів не вбачається умов, які за законом є несправедливими. Щодо вимог позивача про визнання договору поруки № SR-301/133/2007 припиненим необхідно зазначити наступне. Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. За частиною першою статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Згідно із частиною першою статті 598, статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частин 1, 4 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Згідно із ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно із ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду. Право на справедливий розгляд судом, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинне тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який також вимагає, щоб коли суди остаточно вирішили питання їхнє рішення не ставилося під сумнів («Brumarescu проти Румунії», № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обовязкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру («Ryabykh проти Росії», № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-X). Оскільки рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до позичальника та поручителя, підстави для застосування положень ч.1,4 ст. 559 ЦК України відсутні, оскільки\~\~порука не може бути припинена після ухвалення рішення суду у справі про стягнення, у тому числі, з поручителя кредитної заборгованості, під час вирішення якої суд обов'язково перевіряє строк дії поруки. У урахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що доводи позивача в позовній заяві є безпідставними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають На підставі викладеного,

Outcome: dismissed