Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Шевченківського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві (далі - відповідач), третя особа - [PERSON] про усунення перешкод в користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 червня 2014 року позивач придбала квартиру у [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу НАА 143856 (зареєстрований в реєстрі №918). Даний договір було внесено до Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 14.06.2014 року. Жодних обмежень і користуванні, володінні чи розпорядженні даної квартири на момент придбання не було. Позивач підписала договір про оренду квартири з [PERSON]. З метою контролю за проживанням, на [PERSON] позивач надала нотаріальне доручення для представлення її інтересів відносно даної квартири в усіх органах і установах з усіма правами. Однак, десь через півроку до квартири почали приходити якісь підозрілі люди, які представлялися працівниками міліції, але документів не пред`являли, та наполягали на виїзді орендарів з квартири. 28.03.2015 року орендарі виїхали. 26.03.2015 позивач уклала договір з державною службою охорони і здала квартиру під охорону. Після виїзду орендарів, [PERSON] працівник державної служби охорони повідомив про факт проникнення в квартиру, і що квартира була відкрита і вона не охороняється, крім того представники державної служби охорони повідомили, що біля 16 годин 45 хвилин в квартиру проникли невідомі особи, зламали замки і змінили їх на нові. [PERSON] звернулася до відділу міліції Шевченківського району м. Києва на вул. Баумана 4, кабінет слідчого № 46, де слідчий Бершацький С.П. пояснив, що на квартиру накладений арешт. Жодних поянень, документів на підставі чого квартиру опечатали і встановили нові замки слідчим не було надано. Тому позивач просив суд усунути перешкоди в користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS]; зобов`язати відповідача не перешкоджати в користуванні житловим приміщенням, надавши вільний доступ до квартири за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати передати ключі від спірної квартири, а також стягнути судові витрати. В судовому засіданні представника позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. В судовому засіданні представника відповідача заперечували проти позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні. До матеріалів справи долучено заперечення. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила, заперечень на позовну заяву не надала. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що 14 червня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого, продавець передає, а покупець приймає у власність квартиру [ADDRESS], та сплачує за це продавцеві грошові кошти в сумі та на умовах, які визначені в даному договорі. Квартира складається з двох житлових кімнат, житловою площею 29,9 кв.м., загальна площа квартири становить 47,1 кв.м. (а.с.5). Відповідно до копії Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.03.2015 року, зазначено, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS], підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу, серія та номер: 918, виданий 14.06.2014, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пірха І.С. (а.с.7). Отже, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України). Згідно копії Витягу з кримінального провадження № 12015100100003170 вбачається, що кримінальне провадження внесене до ЄРДР 19.03.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, а саме по факту шахрайського заволодіння невстановленою слідством особою квартирою [ADDRESS] (а.с.55). Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року за клопотанням слідчого СВ 3-го ВМ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві Бершадського С.П. по матеріалам кримінального провадження № 12015100100003170 від 19.03.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (а.с.74-75). Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, який діяв на момент винесення ухвали, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його. Отже з тексту ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 квітня 2015 року вбачається, що було накладено арешт на дану квартиру, проте заборони або обмеження користування, розпорядженням вказаним майном ухвалою не передбачено. Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України). Заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається (ч. 12 ст. 170 КПК України). В обгрунтування своїх позовних вимог, позивачем надано копію фото, з якого вбачається, що 28.03.2015 року двері опечатано в рамках кримінального провадження № 12015100100003170 (а.с.25). Проте, позивачем не надано доказів того, що саме відповідач порушує його права, а саме перешкоджає в користуванні квартирою [ADDRESS]. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР (ст. 155 Житлового кодексу Української РСР). Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим по справі доказам, враховуючи те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів вчинення перешкод у користуванні майном саме відповідачем, суд ухвалив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed