Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

У травні 2014 року позивачі звернулися до суду із позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просили визнати за ними право власності по ? частині квартири [ADDRESS] у порядку спадкування. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату та місце судового засідання відповідач був повідомлений належним чином, просив слухати справу у його відсутність. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, [PERSON] помер [INFO] (а.с. 6). Відповідно до ордеру на житлове приміщення ЖБК № 063539 від 17.08.1987 року у квартирі [ADDRESS] проживали [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 16) Позивачі після смерті [PERSON], з метою оформлення права власності на спадкове майно, звернулися до державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори. Постановою державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Основенко Л.М. від 09 грудня 2014 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічна норма визначена статтею 15 Цивільного кодексу України. В пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268-1270 ЦК України, яким є позивачі, [PERSON] та [PERSON]. За змістом статті 392 ЦК України належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, квартиру. Таким чином, належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, і лише у разі їх відсутності, територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус. Якщо останній відмовляє у вчиненні покладених на нього нотаріальних дій, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину. Таким чином, суд приходить до висновку щодо неналежності відповідачів у справі, зазначена обставина виключає можливість задоволення позову, проте не позбавляє позивачів можливості звернутись до суду з аналогічним позовом до належних відповідачів. Водночас, у межах судового засідання, 29.10.2014 року, суд роз'яснив позивачу і його представнику процесуальне право, передбачене статтею 33 ЦПК України, на заміну неналежного відповідача - Дванадцятої київської державної нотаріально контори, на належного відповідача - Київську міську раду; однак, відповідач заперечував проти цього, вказуючи на те, що саме нотаріальна контора має бути відповідачем у цій категорії спорів. Відтак, суд розглядає даний позов, відповідно до заявлених позивачем вимог. З огляду на викладене, суд відмовляє в задоволенні позову у зв'язку із безпідставністю його пред'явлення до державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори. На підставі викладеного, ст.ст. 15, 392, 1268-1270 ЦК України,

Outcome: dismissed