Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

У травні 2020 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2015 року. Спільне життя не склалось, за рішенням суду їх шлюб був розірваний в 2018 році. Від спільного проживання мають неповнолітню дитину [PERSON] , 2015 року народження. Після припинення шлюбних відносин, дитина залишилась проживати разом з нею та перебуває на її утриманні. Судовим наказом з відповідача стягують аліменти на утримання дитини в розмірі 2200 грн. Разом з тим, відповідач як батько дитини, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на утримання доньки, пов`язаних з навчанням, лікуванням, тощо. Так, [PERSON] , 2015 року народження, відвідує дитячий центр Magic Wood та за період з 23 лютого 2017 року по 11 листопада 2019 року вона самостійно за навчання дитини сплатила 386 182 грн. Оскільки [PERSON] допомоги не надавав, тому він зобов`язаний сплатити додаткові витрати на навчання дитини в розмірі 193 091 грн. Крім того, дитина і на даний час відвідує дитячий центр, тому відповідач на підставі ч.2 ст.185 СК України зобов`язаний щомісячно сплачувати додаткові витрати на утримання дитини в розмірі 4000 грн. Для безпечного перевезення дитини в автомобілі, вона також за власні кошти придбала дитяче автокрісло вартістю 5640 грн. та дитячий шолом вартістю 480 грн. Половину цих витрат в розмірі 3060 грн. слід стягнути з відповідача. Нею також понесені витрати на лікування дитини: у стоматолога в розмірі 4850 грн., консультація педіатра - 330 грн., інгалятор ультразвуковий - 3779 грн., фільтр для води - 3669 грн., медична страховка - 2284,18грн. Половину цих витрат відповідач зобов`язаний їй компенсувати в розмірі 7 456,09 грн. Також вона придбала для дитини ліжко вартістю 6500 грн. та матрац вартістю 1000 грн., тому з відповідача слід стягнути 3750 грн. Просила стягнути з [PERSON] на її користь додаткові витрати на утримання дитини [PERSON] , 2015 року народження, в розмірі 207 357 грн.; стягнути з [PERSON] на її користь додаткові витрати на утримання дитини [PERSON] , 2015 року народження, в розмірі 4000 грн. щомісячно, до досягнення дитиною семирічного віку. 09 червня 2020 року до суду надійшла позовна заява про збільшення розмірі позовних вимог. Позивачка також вказала, що в період з грудня 2019 року по 25 травня 2020 року нею додатково понесені витрати на навчання дитини в дитячому центрі Magic Wood в розмірі 45490 грн., половину з яких в розмірі 22 745 грн. має компенсувати [PERSON] . Остаточно просила стягнути з [PERSON] на її користь додаткові витрати на утримання дитини [PERSON] , 2015 року народження, в розмірі 230 102,09 грн.; стягнути з [PERSON] на її користь додаткові витрати на утримання дитини [PERSON] , 2015 року народження, в розмірі 4000 грн. щомісячно, до досягнення дитиною семирічного віку. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд врахувати, що всі додаткові витрати несе позивача самостійно, рішення про відвідування дитиною дитячого центру Magic Wood було спільним і позивача, і відповідача, та задоволити позов у повному обсязі. У судовому засідання відповідач [PERSON] та його представник проти позову заперечували. Суду пояснили, що дійсно спочатку, коли вони проживали спільно було прийнято рішення про відвідування дитиною приватного навчального закладу, але до того часу, поки дитину не влаштують до державного дитячого навчального закладу. Всі витрати на дитину позивачка не погоджує з ним та не враховує його фінансові можливості нести додаткові витрати на утримання дитини. Аліменти, присуджені судом, він сплачує. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 23 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 грудня 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у ст. 180 СК України. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Судовим наказом, виданим Києво-Святошинським районним судом Київської області 13 лютого 2019 року, стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , 2015 року народження, в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 12 листопада 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Даний наказ пред`явлений до примусового виконання до Києво-Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) та постановою від 04 березня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП №58508183. Відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Принципом 6 Декларації прав дитини передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю. В ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198). СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджені аліменти на дитину, зобов`язаний брати участь в додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Ці положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 травня 2018 року у справі № 61-15690св18. Встановлено, що 20 лютого 2017 року між дитячий центр Magic Wood та [PERSON] укладено договір про співпрацю Дитячого центру Magic Wood та батьків вихованців №042 від 20 лютого 2017 року. Предметом договору є загальна діяльність щодо організації утримання дитини [PERSON] , 2015 року народження. 04 вересня 2018 року між дитячий центр Magic Wood та [PERSON] укладено договір про надання послуг з денного догляду за дитиною в Дитячому центрі Magic Wood №нм-09/18 року. Предметом договору є надання послуг денного догляду за дитиною [PERSON] , 2015 року народження. Згідно довідок ФОП [PERSON] . [PERSON] , 2015 року народження, відвідувала дитячий заклад: в період з 20 лютого 2017 року по 31 серпня 2018 року (сплачено 121 375 грн.); в період з 03 вересня 2018 року по листопад 2019 року (сплачено 143 432 грн.); в період з грудня 2019 року по 25 травня 2020 року (сплачено 45 490 грн.). Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. [PERSON] звернулась до суду про стягнення додаткових витрат на навчання за період з 23 лютого 2017 року, вказуючи, що вона несла додаткові витрати на утримання дитини. Разом з тим, судом також встановлено, що в даний період сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (рішення про розірвання шлюбу набрало законної сили 15 січня 2019 року). Враховуючи, що позивач не надала суду доказів того, в даний період сторони проживали окремо, за даний період кошти на відвідування дитиною дитячого центру Magic Wood були сплачені лише з її особистих коштів і є додатковими витратами, тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Вимоги про стягнення додаткових витрат за період з січня 2019 року по травень 2020 року задоволенню не підлягають. Так, звертаючись до суду з заявою про видачу судового наказу, позивачка самостійно визначила розмір аліментів, який буде достатній для забезпечення щомісячних потреб дитини. При цьому дитина в цей період продовжувала відвідувати дитячий центр Magic Wood. Матеріали справи не містять доказів та їх не надала позивачка того, що дані витрати є особливими, у тому числі у зв`язку з розвитком певних здібностей дитини. Відповідач в судовому засіданні заперечував свою згоду на відвідування такого закладу, посилаючись на можливість відвідування дитиною державних чи комунальних дошкільних навчальних закладів та відсутність у його доходів. З поданої суду довідки-розрахунку заборгованості по сплаті аліментів вбачається, що розмір нарахованих аліментів на доходи боржника становить 3050,50 грн., що складає ј частину його заробітку. Суд також враховує, що відвідування дитиною приватного дошкільного закладу, вартість навчання, слід узгоджувати з батьком дитини, враховувати його матеріальні можливості покривати такі витрати. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивач самостійно прийняла рішення про відвідування дитиною приватного закладу, без врахування думки відповідача та зважаючи на власні можливості. Також позивачка не надала суду доказів того, витрати на відвідування дитиною приватного садочку є додатковими витратами, пов`язані з особливостями розвитку здібностей дитини або стану її здоров`я, що такі витрати будуть нею нестись і в майбутньому, аж до досягнення дитиною 7-річного віку, а по суті ґрунтуються лише на власних припущеннях і бажаннях, тому вимоги про стягнення додаткових витрат щомісячно у розмірі 4000 грн. також задоволенню не підлягають. З поданих [PERSON] квитанцій та чеків встановлено, що дитяче автокрісло було придбано 10 липня 2018 року, інгалятор ультразвуковий - 31 жовтня 2017 року, лікування у стоматолога - 13 серпня 2018 року, ліжко та матрац придбано 20 серпня 2018 року, медична страховка оплачена 11 вересня 2018 року. Разом з тим, судом також встановлено, що в даний період сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (рішення про розірвання шлюбу набрало законної сили 15 січня 2019 року). Враховуючи, що позивач не надала суду доказів того, в даний період сторони проживали окремо, вищевказані кошти були сплачені лише з її особистих коштів і були додатковими витратами в розумінні вимог сімейного кодексу, тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Вимоги про стягнення витрат на придбання шолому для дитини (07 березня 2019 року), відвідування лікаря педіатра (19 листопада 2019 року), придбання фільтру для води (29 січня 2020 року) також задоволенню не підлягають. Так, позивачка зобов`язана була довести, що дані витрати є додатковими та пов`язані з особливими обставинами. Такі докази в матеріалах справи відсутні. Подання чеків не може автоматично ототожнювати дані витрати як додаткові. Придбання фільтру позивачка обґрунтовувала необхідністю по медичним показникам, але будь-яких доказів (рекомендації лікарів, рецепт лікаря тощо) суду не надала. Купівля фільтру для води може бути в цілому як сімейна покупка для всієї родини, а не лише для індивідуального користування дитини. Поданий чек на відвідування лікаря 19 листопада не підтверджується іншими медичними документами (зокрема наявними в матеріалах справи виписками з медичної картки). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed