Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

У травні 2015 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу батька, посилаючись на те, що сторони мають спільну доньку [INFO]. Позивачка планує подорож разом із донькою за межі України до Російської Федерації, що сприятиме оздоровленню дитини, її духовному та фізичному розвитку. Однак, у добровільному порядку відповідач не надає згоди на виїзд доньки за кордон без зазначення вагомих причин. Оскільки донька мешкає із позивачкою та знаходиться на її утримані і виховані, то просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], до Російської Федерації строком на один рік без згоди батька дитини. Позивачка у судове засідання не зявилася, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився за невідомих суду причин повторно, будучи про час та місце слухання справи повідомленим належним чином. Представник третьої особи [PERSON], яка діє на підставі довіреності, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, також просила прийняти рішення із врахуванням інтересів дитини. Зі згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно свідоцтва про народження, виданого повторно 14 червня 2011 року Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 786 від 07 жовтня 2010 року, вбачається, що [PERSON] народилася 05 жовтня 2010 року, батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON]. Із матеріалів справи вбачається, що малолітня дочка [PERSON] проживає спільно із своєю матір'ю, позивачкою по справі. Судом встановлено, що матір дитини бажає тимчасово виїхати на час щорічної відпустки із дочкою до Російської Федерації, що вимагає для перетину кордону надання батьком дитини - відповідачем по справі письмового дозволу на виїзд дитини за межі України. Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обовязком батьків. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і в нормах міжнародного права. Конвенцією про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обовязків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно зі ст. 64 ч.1 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно з ч.7, ч.8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно частини 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності з п.п.2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що батько дитини в добровільному порядку не надав дозвіл на виїзд дочки за межі України до Російської Федерації без вагомих причин. До суду для участі в справі відповідач не прибув, представника не направив і заперечень не надіслав. За даними Іллічівського РВ у місті Маріуполі Державної міграційної служби відповідач зареєстрований за вказаною у позові адресою в м. Маріуполі по вул. Миргородська, буд. 7, на яку судом надсилалися рекомендовані з повідомленням поштові листи із судовими повістками. Відповідно до положень ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Не з`явившись у судове засідання та не скориставшись своїм процесуальним правом надання доводів або заперечень проти позову, відповідач тим самим не оспорив позовні вимоги позивача щодо безпідставної відмови від надання письмового дозволу на виїзд дитини за межі України. Дії кожного із батьків не повинні обмежувати права один одного та їх спільної неповнолітньої дитини щодо можливості сумісного тимчасового виїзду за межі України для організації туристичної подорожі, оздоровлення дитини та відпочинку. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі за текстом рішення - СК) мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на тимчасове вивезення дитини за кордон, а саме до Російської Федерації, для відпочинку та оздоровлення, узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини. Будь-яких обмежень для реалізації права на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини сторін судом не встановлено.

Outcome: approved