Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

У січні 2020 р. позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про стягнення з них солідарно на її користь моральної шкоди в розмірі 10 000,00 гривень, яка була спричинена в результаті її звинувачення у шахрайських діях щодо отримання спадкових прав після смерті її рідної сестри [PERSON] . Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що [PERSON] звинуватив її в шахрайських діях щодо отримання частині спадщини, яка залишилися після смерті її рідної сестри [PERSON] та у введенні у оману державної нотаріальної контори під час подання відповідних документів щодо прийняття спадкових прав від своєї померлої сестри. За таких обставин позивачка [PERSON] вирішила звернутися до суду з позовом щодо стягнення солідарно моральної шкоди в розмірі 10000,00 гривень з відповідачів [PERSON] та [PERSON] , який у судових засіданнях озвучив позицію [PERSON] по звинуваченню її у шахрайських діях щодо отриманні нею 19.06.2012 р. свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її рідної сестри [PERSON] . Відповідач [PERSON] надав суду відзив у якому позовні вимоги позивачки не визнав та зазначив, що він разом з [PERSON] був співвласником частини спірного будинку з господарським будівлям та спорудами по [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] спадкоємцем її майна стала [PERSON] , яка всі нотаріальні дії, щодо отримання спадкового майна, здійснила на підставі оскарженого рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07.06.2010 р. по цивільній справі №2о-132/10, яким було встановлено, що [PERSON] була рідною сестрою [PERSON] . Він, як співвласник майна був заінтересованою особою, однак до участі у справі, не зважаючи на те, що [PERSON] достовірно знала про те, що він є співвласником частини будинку залучений не був. Так як від наслідків встановлення родинних відносин залежав об`єм майна, яке він міг би отримати у власність, то він подав апеляційну скаргу на рішення по справі №2о-132/10 оскільки, на його думку, досліджені судом докази не давали підстав для встановлення факту родинних зав`язків між [PERSON] та [PERSON] . При цьому [PERSON] зауважив, що до подання апеляційної скарги, особа, яка не приймала участі у справі, не може ознайомитися з матеріалами справи, то він був змушений подати скаргу виключно на підставі тих документів на які йшлося посиланні у рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07.06.2010 р. та на свідоцтво про укладення шлюбу між його батьком та [PERSON] . Звернення з апеляційною скаргою на рішення суду є реалізацією його конституційного права, а тому подання ним апеляційної скарги ніяким чином не порушило прав позивачки. Твердження позивачки про те, що він її звинуватив у шахрайстві є її необґрунтованим припущенням. Крім того, позивачкою не наведено в чому полягає завдання їй матеріальної шкоди та не доведено взагалі завдання їй моральної шкоди. За цих обставин він просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив у якому з позовними вимогами не погодився і зазначив, що він як адвокат, надавав правову допомогу [PERSON] при підготовці апеляційної скарги на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07.06.2010 р. по цивільній справі №2о-132/10 та був його представником при її розгляді у суді апеляційної інстанції, що передбачено законодавством та є правомірною діяльністю. Пославшись на Конституцію України адвокат зазначив, що однією зосновних засад судочинства в Україні є забезпечення державою апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, а тому право звернення з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції є конституційним правом особи та є правомірною дією. Висловлення сторони по справі та його представників, щодо обґрунтованості та доведеності судового рішення носять оціночний характер, а томувони не можуть розцінюватися як пряме звинувачення у шахрайстві. Згідно діючого законодавства забороняється ототожнення адвоката з клієнтом, втручання у його правову позицію, а висловлювання у справі у тому числі і ті, що відображають позицію клієнта, не можуть бути підставою для притягнення адвоката до будь якої відповідальності. За таких міркувань відповідач просив у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала та просила їх задовольнити з підстав, які були викладені у позовної заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, однак в порядку ст.211 ЦПК України подали клопотання у якому просили суд розглянути їх справу без їх участі, а за наслідками розгляду справи просили у задоволенні позову відмовити з мотивів викладених ними у відзивах поданих ними на позовну заяву. Вислухавши думку представника позивача та вивчивши надані сторонами докази, суд доходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в зв`язку з наступним. Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України та ст.ст. 4, 13 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду з метою захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих учасниками справи. Відповідно до ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень шляхом надання суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів. Позивачка наголосила, що при розгляді 07.06.2010 р. Малиновським районним судом м.Одесиу справі №2о-132/2010 знаходилися копії наступних документів: довідка про причину смерті [PERSON] ; свідоцтво про шлюб [PERSON] та [PERSON] , свідоцтво про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] ; свідоцтво про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] ; свідоцтво про смерть [PERSON] ; метрична виписка [PERSON] та посвідка про народження [PERSON] і саме ці документи стали підставою для прийняття Малиновським районним судом м.Одеси рішення по справі. У мотивувальній частині Постанови Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року по справі №2о-132/10, вказано, що Одеський апеляційний суд дослідив ці документи та їх оригінали, а саме: копію довідки про причину смерті [PERSON] ; копію свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] , копію свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] ; копію свідоцтво про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] ; копію свідоцтва про смерть [PERSON] ; копію метричної виписки [PERSON] ; копія посвідки про народження [PERSON] . Наявність у матеріалах справи №2о-132/10 вказаних документів стала підставою для відмови 12.12.2019 р. Одеським апеляційним судом у задоволенні апеляційної скарги [PERSON] та залишення без змін рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07.06.2010 р. У той же час, у мотивувальній частини рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07.06.2010р. вказано, що суд дослідив: посвідку про народження [PERSON] де зазначено, що її батьками є [PERSON] (по батькові не розбірливе) та [PERSON] ; метричний витяг про народження [PERSON] [INFO] де її батьками вказані [PERSON] (по батькові не розбірливе) і [PERSON] та довідку Державного архіву Одеської області №487 від 28.04.2010 року у якій зазначено, що книги реєстрації актів записів про народження по с.Крижанівка Комінтернівського району Одеської області за 1931 рік на державне зберігання не надходили (втрачені в роки ВВВ 1941-1945 роки). Отже оскаржене рішення суду першої інстанції не містить посилань на документи, на які є посилання суду другої інстанції. Згідно ст.213 ЦПК України (в ред. 2004 р.); ст. 263 ЦПК України (в ред.2017 р.), судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст.212 ЦПК України (в ред. 2004 р.), яка діяла на момент прийняття 07.06.2010 р. Малиновським районним судом м.Одеси рішення, суд, після всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження доказів повинний був надати їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, а результати оцінки досліджених доказів суд повинний був відобразити у рішенні. Згідно ст. 215 ЦПК України (в ред. 2004 р.); ст. 263 ЦПК України (в ред.2017 р.), у описовій (мотивувальній) частині рішенні суду повинно бути зазначені докази, які суд безпосередньо дослідив у судових засіданнях. Отже, оскільки у рішенні суду від 07.06.2010 р. є посилання на посвідку про народження [PERSON] , метричний витяг про народження [PERSON] тадовідка Державного архіву Одеської області №487 від 28.04.2010р., то суд вважає, що тільки ці документи і досліджувалися судом першої інстанції в якості доказів. 31.10.1987 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, однак рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07.06.2010 р. посилання на свідоцтво про укладення шлюбу не містить, а тому встановити, що [PERSON] змінила прізвище і стала [PERSON] , а потім набула прізвище [PERSON] на оглянутих судом першої інстанції та описаних ним у рішенні документах встановити не можливо. Таким чином, суд доходить до висновку, що хоча документи, а саме: копія довідки про причину смерті [PERSON] ; копія свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] ; копія свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] з [PERSON] ; копія свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] ; копія свідоцтва про смерть [PERSON] , на які посилається позивачка та які були описаніу Постанові Одеського апеляційного суду від 12.12.2019 р. і були у матеріалах цивільної справи №2о-132/10, однак судом першої інстанції вони не досліджувалися, оскільки посилань на них у описової (мотивувальної) частині рішення Малиновського районного судум.Одеси від 07.06.2010 р. не існує. Суд вважає, що така розбіжність між документами наявними у матеріалах справи №2о-132/10 і документами та їх змістом, які були описані у рішенні Малиновського районного суду м.Одеси від 07.06.2010 р., дали [PERSON] вагомі підстави сумніватися у обґрунтованості цього рішення, а ці сумніві щодо достатності належних, допустимих, достовірних доказів та обґрунтованості оскарженого рішення викласти у апеляційній скарзі, поданої ним на рішення суду по справі №2о-132/10. Ще до подання апеляційної скарги, представник [PERSON] адвокат [PERSON]., 06.01.2019 р. звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси із заявою про ознайомлення з матеріалами справи, однак у наданні матеріалів справи для ознайомлення йому було відмовлено так як [PERSON] не був стороною у справі№2о-132/10. Згідно ст.8 ЦПК України (в ред. 2017р.) до подання апеляційної скарги [PERSON] не мав можливості ознайомитися з матеріалами справи в зв`язку з чим, суд погоджується з відповідачем [PERSON] , що він був змушений подати апеляційну скаргу посилаючись лише на ті докази, які були описані у оскарженому рішенні Малиновського районного суду м.Одеси та наявної у нього копії свідоцтва про укладення 31.10.1987 р. шлюбу між його батьком [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства в України є забезпечення державою апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, а тому суд погоджується з думкою відповідачів, що право звернення з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції є конституційною, а тому правомірною дією. Згідно ст.23 ЦК України, кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Оскільки подання апеляційної скарги є правовірною дією, а тому само по собі подання апеляційної скарги у якої висловлені критичне відношення до оскарженого процесуального рішення не може завдати моральної шкоди, в зв`язку з чим у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди повинно бути відмовлено. Пункт 5 ст. 356 ЦПК України, зобов`язує особу, яка подає апеляційну скаргу викласти у неї в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо). Оскільки вказана стаття є імперативною нормою права, то ці відомості у обов`язковому порядку повинні бути викладені у апеляційної скарзі. З огляду на те, що апеляційний суд прийняв скаргу до розгляду і відкрив апеляційне провадження, то суд доходить до висновку, що [PERSON] ці вимоги законодавства до форми та змісту апеляційної скарги були виконані. Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Як вбачається з апеляційної скарги [PERSON] висловив свої міркування щодо незаконності та необґрунтованості оскарженого рішення суду по справі №2о-132/10, тобто виконав вимоги законодавства. Апеляційна скарга це процесуальний документ, яким сторона по справі оскаржує рішення суду першої інстанції, до апеляційного суду шляхом висловлення певної критики судового рішення. Таким чином при, складанні апеляційної скарги її автор викладає свої міркування і сумніви щодо достатності, належності, достовірності та допустимості доказів, відповідності висновків суду обставинам справи, дотримання або недотримання норм процесуального законодавства та матеріального права, тобто висловлює своє негативне та критичне ставлення щодо законності таобґрунтованості прийнятого рішення Ці критичні та негативні висловлювання [PERSON] щодо законності та обґрунтованості оскарженого рішення, які викладені у апеляційній скарзі, носять оціночний характер і не можуть бути розцінені судом, як звинувачення нимпозивачки [PERSON] у шахрайстві. Суд вважає, що відсутність у рішенні суду по справі №2о-132/10 посилань на документи, які були у справі, однак не були описані у рішення давали підстави [PERSON] висловитися щодо недостовірності наданоїзаявницею суду інформації та відсутності у справі достовірних доказів спорідненості [PERSON] та [PERSON] .. За таких обставин суд вважає, що висловлювання апелянта у апеляційній скарзі та у суді на її підтримку не є звинуваченням позивачки у шахрайстві, а тому у задоволенні позову повинно бути відмовлено. Статтею 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» заборонено ототожнення адвоката з клієнтом та втручання у правову позицію адвоката.Його висловлювання у справі, у тому числі ті, що відображають позицію клієнта не можуть бути підставою для притягнення адвоката до відповідальності, якщо ним не були порушені професійні обов`язки адвоката. Оскільки позивачкою не наведено і не доведено порушень адвокатом своїх професійних обов`язків, перелік яких викладений у ст.21 вищевказаного Закону, то у задоволенні позовних вимог повинно бути відмолено. Право особи на відшкодування моральної шкоди гарантується ст.ст. 32, 56, 62 Конс-титуції України. Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода, яка відшкодовується винною особою, може полягати: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: 1) характеру правопорушення; 2) глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації; 3) ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; 4) інших обставин, які мають істотне значення. Під час визначення розміру відшкодування суд має дотримуватися принципів розумності і справедливості. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова), під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Отже, під час розгляду справи суд має визначити, яка саме моральна шкода була завдана особі, якого розміру відшкодування доцільно визнати необхідним для неї та чи взагалі можна обставини, на які посилається потерпілий, вважати моральною шкодою. Згідно з ч. 2 п. 5 вищевказаної Постанови, доведенню підлягають: 1) наявність моральної шкоди; 2) протиправність діяння її заподіювача; 3) наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; 4) наявність вини останнього в заподіянні шкоди. Оскільки позивачкою [PERSON] не доведена протиправність дій відповідачів, наявності моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням, а також вини осіб, яких вона вважає заподіювачами шкоди, то у задоволенні позову повинно бути відмовлено. За приписами ст.141 ЦПК України суд повинний здійснити між сторонами розподіл судових витрат передбачених ст.133 ЦПК України. В процесі розгляду справи, відповідач [PERSON] при поданні відзиву наголосив про свій намір, а потім подав клопотання щодо відшкодування витрат пов`язаних з наданням йому правової допомоги при розгляді судом цієї справи в розмірі 3000,00 гривень. На підтвердження судових витрат здійснених за надання йому правової допомоги [PERSON] суду були надані: ордер адвоката, договір про надання йому правової допомоги від 28.08.2020р.; розрахунок гонорару у твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 гривень та оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру №60 від 23.11.2020 р. про оплату ним правової допомоги у обумовлені договором 3000,00 гривень. З вказаних документів вбачається, що сторони визначили розмір гонорару у твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 гривень, яка не залежить від кількості, складності та часу витраченого адвокатом на складання процесуальних документів, а також від кількості судових засідань на яких він був присутнім та витраченого на це часу. Суд вважає, що витрати [PERSON] на оплату правової допомоги наданої адвокатом у розмірі 3000,00 гривень, розрахунок і сплата яких підтверджена наданими документами та квитанціями, є співмірними із складністю справи, об`єму виконаних адвокатом робіт та із значенням справи для відповідача, а тому ця вимога підлягає задоволенню. Згідно 141 ЦПК України витратипонесені відповідачем, які пов`язані з наданням йому правової допомоги (ст.131 ЦПК) повинні бути відшкодовані позивачем, якщо у задоволенні позову буде відмовлено. Так як суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовляє, то понесені [PERSON] витрати повинні бути відшкодовані.

Outcome: approved