Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

У червні 2015 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд стягнути з відповідача заборгованість по нарахованій але не виплаченій заробітній платі у розмірі 41446 грн. 06 коп. та компенсацію за час затримки виплати нарахованої але не виплаченої заробітної плати за період з червня 2013 р. по березень 2015 р. у розмірі 29041 грн. 36 коп., а всього 70487 грн. 42 коп. та судовий збір по справі, аргументуючи тим, що позивач працював у ДП «Укрдорзв'язок» з 04.01.1973 р. по 08.08.2014 р. та згідно наказу № 50-к звільнився з підприємства за власним бажанням, однак з лютого 2013 р. по серпень 2014 р. у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі у зв'язку із чим виникла компенсація за час затримки виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням, заперечень проти позову суду не надав, про поважність причин неявки представника суд не повідомив (а.с.14, 16, 18, 20, 22). Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно частини 4 ст.169 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач працював на посаді кабельника-спаювальника 6 р. у Київському цеху технологічного зв'язку на Державному підприємстві дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок» (а.с. 5). Згідно наказу № 50-к від 08.08.2014 р. [PERSON] було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с.4). Згідно довідки про доходи за № 24 від 08.06.2015 р. загальна сума доходу за період лютий 2013 р. по серпень 2014 р. становить 53767 грн. 69 коп., а заборгованість по зоробітній платі станом на 08.06.2015 р. становить 41446 грн. 06 коп. (а.с.5). Відповідачем надано довідку-розрахунок складеної на підставі Закону України від 19.10.2000 р. № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»та Порядку індексації заробітної плати працівників, що визначений та затверджений Законом України від 03.07.1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексації грошових доходів населення» та Постанови КМУ від 17.07.2003 р. № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» з урахуванням внесених змін загальна сума компенсації громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати складає 29041 грн. 36 коп. (а.с.7). На підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставина, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КУпАП, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Ст.115 КЗпП України і ЗУ «Про оплату праці» визначають, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць. Зазначені Закони не містять норми, яка б звільняла підприємство від виконання зобов'язань щодо виплати нарахованої заробітної плати працівнику. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Згідно з вимогами ст. 116 КЗпП України у день звільнення власник підприємства (або уповноважений ним орган) повинен виплатити працівнику усі належні грошові суми. Ст. 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, судова практика повинна відповідати наведеному рішенню Верховного Суду України. Згідно Положенню про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого Постановою КМ України від 20.12.1997 р. сума компенсації, що належить позивачу, за невчасно виплачену заробітну плату склала: за 2013 р.: лютий - 1635 грн. 60 коп.; березень - 2120 грн. 27 коп.; квітень - 2120 грн. 27 коп.; травень - 2149 грн. 69 коп.; червень - 2119 грн. 79 коп.; липень - 2143 грн. 68 коп.; серпень - 2205 грн. 49 коп.; вересень - 2297 грн. 23 коп.; жовтень 2158 грн. 58 коп.; листопад - 2444 грн. 65 коп.; грудень - 1769 грн. 60 коп. та 2014 р: січень - 1510 грн. 41 коп.; лютий - 1667 грн. 27 коп.; березень 544 грн. 62 коп.; квітень - 291 грн. 27 коп.; травень - 431 грн. 35 коп.; червень - 00 грн. 00 коп.; липень 1133 грн. 24 коп.; серпень - 298 грн. 35 коп., а всього 29041 грн. 36 коп. (а.с. 6). Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 94 КЗпП України заробітна плата-це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Виходячи з структури заробітної плати, як вона описана в ст. 2 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата визначається як будь-яка виплата в грошовій формі або видача в натуральній формі, яка провадиться підприємством на користь працівника і має заохочувальний або компенсаційний характер. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 79 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного з Державного підприємства дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики «Укрдорзв'язок» підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved