Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь 1 000 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями відповідача при розгляді заяви про злочин від 26.10.2011, що спричинило приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом, позивач посилається на те, що 26.10.2011 він направив на адресу Генеральної прокуратури України заяву про злочин, вчинений суддею Вищого адміністративного суду України, однак листом від 17.11.2011 № 05/1/1-7320-11 Генеральною прокуратурою України було зазначено, що звернення позивача не містить даних, які б вказували на наявність ознак злочину. Позивач зазначає, що в період з 26.10.2011 по даний час від відповідача на його адресу не надійшло документа, прийнятого за результатами розгляду його заяви про злочин від 26.10.2011, що, на переконання позивача, свідчить про порушення порядку оформлення відповідачем рішень за наслідками перевірки його заяви про злочин від 26.10.2011 та призвело до неможливості оскарження цих рішень у судовому порядку, і, як наслідок, є порушенням прав позивача на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових та службових осіб, яке передбачене у ст. 55 Конституції України. Від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання, в якому позивач просив здійснити розгляд справи за його відсутності, вимоги позовної заяви підтримує. У судовому засіданні представник відповідача подав письмові заперечення на позов, в яких у задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на те, що звернення позивача правомірно розглянуто відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» та 17.11.2011 обґрунтовано надано відповідь про відсутність підстав для вжиття заходів прокурорського реагування. На сьогоднішній день немає жодного судового рішення про визнання незаконними дій, бездіяльності чи рішень Генеральної прокуратури України, за зверненнями позивача. За таких обставин представник відповідача вважає, що позивачем у розумінні положень ст. ст. 23, 1167 ЦК України, постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» не обґрунтовано та не надано жодного доказу завдання моральної шкоди. Суд, дослідивши позовну заяву та додані до неї документи, заслухавши пояснення представника відповідача, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів, вимоги позивача мотивовані протиправними діями Генеральної прокуратури України при розгляді заяви від 26.11.2011 про злочин, які виразились у неприйнятті процесуального рішення за наслідками розгляду даної заяви. Судовим розглядом встановлено, що 03.11.2011 до Генеральної прокуратури України надійшла заява [PERSON] від 26.10.2011 про порушення кримінальної справи відносно судді Вищого адміністративного суду України Гашицького О.В. у зв'язку з постановленням ним, на думку заявника, завідомо неправосудного судового рішення. Як вбачається із доданого позивачем до позовної заяви листа від 17.11.2011 № 05/1/1-7320-11 (а.с. 11) за наслідками розгляду даної заяви [PERSON] надано мотивовану відповідь про відсутність підстав для вжиття заходів прокурорського реагування. Приймаючи дане рішення, Генеральною прокуратурою України враховано норми чинного на той час КПК 1960 року, а також положення Інструкції про порядок розгляду і вирішення звернень та особистого прийому в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 21.06.2011 № 9гн. Відповідно до п. 3.13 Інструкції від 21.06.2011 № 9гн звернення, в яких заявники не погоджуються з прийнятими рішеннями і у зв'язку з цим порушують питання про притягнення суддів, прокурорів, слідчих, дізнавачів, інших осіб до відповідальності, висловлюючи припущення про можливе вчинення посадового злочину, за відсутності в них достатніх даних про наявність ознак злочину, не потребують перевірки в порядку ст. 97 КПК України. Зі змісту звернення вбачалося, що доводи заявника [PERSON] стосовно вчинення суддею Гашицьким О.В. злочину, пов'язані з постановленням останнім ухвали від 01.04.2011 про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на судові рішення у справі зі спору про перерахунок пенсії. Разом з тим, сама по собі незгода із судовим рішенням у розумінні положень ст. 94 КПК України 1960 року не може бути підставою для проведення перевірки у кримінально-процесуальному порядку. Крім того, як вбачається з пояснень представника відповідача, під час розгляду звернення встановлено, що ухвалою судді Вищого адміністративного суду України Гашицького О.В. від 27.10.2011 за касаційною скаргою [PERSON] у зазначеній справі відкрито касаційне провадження. З огляду на зазначене, а також те, що будь-яких інших фактів, які б свідчили про наявність в діях судді ознак злочину, у зверненні не містилось, звернення [PERSON] було розглянуто відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» та 17.11.2011 йому було надано відповідь про відсутність підстав для вжиття заходів прокурорського реагування. Статтею 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування; їх посадових і службових осіб. Положення ст. 1176 ЦК України закріплюють особливий режим відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Частиною 6 ст. 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Звертаючись з позовом до суду, позивачем не надано доказів того, що за судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність Генеральною прокуратури України, так само як і не доведено, що такою бездіяльністю йому було спричинено шкоду, в чому вона полягає, якими доказами підтверджується розмір завданої шкоди у даній конкретній справі. Частинами 1, 2 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є безпідставними, а тому у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Outcome: dismissed