Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь 19 883 грн. 83 коп. відсотків річних за укладеним між сторонами договором позики. Вимоги заявленого позову [PERSON] обґрунтовував тим, що відповідно до договору позики грошових коштів від 13.07.2013 року він, як позикодавець, передав [PERSON] грошові кошти у сумі 20 000 грн. зі сплатою 36% річних, при цьому [PERSON] зобовязалась повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів, відповідно до п.1 укладеного договору позики грошових коштів від 13.07.2013 року. Згідно п.3 вказаного договору позики грошових коштів, позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 13.01.2014 року; сторони домовились, що відсотки за вказаним договором будуть сплачуватись позичальником щомісячно в сумі 600 грн., тобто, 3 % в місяць. Згідно із договором №1 від 12.01.2014 року про внесення змін до договору позики грошових коштів від 13.07.2013 року, сторони договору за домовленістю внесли зміни до п.3 договору позики грошових коштів від 13.07.2013 року, а саме, в частині повернення позики - до 13.07.2014 року. Позивач вказував, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.12.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 07.04.2016 року, стягнуто з [PERSON] на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 20 000 грн., три відсотки річних в розмірі 729 грн. 86 коп. та інфляційні втрати в розмірі 10 932 грн., а всього: 31 661 грн.86 коп. Позивач зазначав, що станом на 15.04.2016 року відповідач в порушення вимог п.1 укладеного договору позики грошових коштів не сплачувала 36 % річних за користування одержаними за договором позики коштами. З посиланням на статті: 525, 526, 610, 1046- 1048 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 19 883 грн. 83 коп. процентів за укладеним між сторонами договором позики за період з 13.07.2013 року по 15.04.2016 року включно. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 15.09.2015 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення процентів за договором позики. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 19 883 грн. 83 коп. процентів за договором позики від 13.07.2013 року, 551 грн. 20 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору, а всього: 20 435 грн. 03 коп. В апеляційній скарзі [PERSON] просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, його ухвалено судом без дотримання норм матеріального права. [PERSON] вказує, що рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 16.12.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 07.04.2016 року, з неї на користь [PERSON] стягнуто суму боргу за договором позики в розмірі 20 000 грн., три відсотки річних в розмірі 729 грн.86 коп. та інфляційні втрати в розмірі 10 932 грн., а всього: 31 661 грн.86 коп. При цьому [PERSON] не заявляв позовних вимог про стягнення з [PERSON] процентів за договором позики, що на її думку, свідчить про те, що відсотки за договором позики він отримував. Доводи апеляційної скарги зазначають, що згідно розписки від 14.10.2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] проценти за договорами позики грошових коштів за період до 13 жовтня 2013 року в повному обсязі. [PERSON] стверджує, що окрім коштів в сумі 8250 грн., позивач отримував від неї відсотки за договором позики грошових коштів від 13.07.2013року, згідно умов договору, в сумі 600 грн. щомісячно, при цьому вона не ставила вимог щодо написання відповідних розписок. [PERSON] вважає, що не підлягають стягненню на користь позивача з неї проценти після закінчення строку дії укладеного договору позики грошових коштів, оскільки таке стягнення не передбачено умовами договору позики, а сам договір позики діяв до 13.07.2014 року. [PERSON] вказує, що за прострочення виконання зобовязання з неї вже стягнуто на користь позивача суму боргу за договором позики в розмірі 20 000 грн., три відсотки річних в розмірі 729 грн.86 коп. та інфляційні втрати у розмірі 10 932 грн., а всього: 31 661 грн.86 коп. рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 16.12.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 07.04.2016 року. Доводи апеляційної скарги зазначають, що відповідач не була належним чином повідомлена про час і місце розгляду даної справи судом першої інстанції, у звязку з чим відповідач не мала можливості подати свої заперечення щодо заявленого позову, при цьому судом першої інстанції при вирішенні спору по суті були прийняті до уваги доводи позовної заяви. В письмових поясненнях [PERSON] просить відхилити апеляційну скаргу у звязку з її безпідставністю та залишити без змін правильне по суті і обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 15.09.2016 року. В судове засідання апеляційного суду позивач [PERSON], належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи (а.с.56,57, 68-69,70,76), не зявився. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, при цьому рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 15.09.2016 року необхідно змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції: Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення процентів за договором позики, задовольнити частково. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON]: 14 349 (чотирнадцять тисяч триста сорок девять) грн. 42 коп. процентів за договором позики від 13.07.2013 року (зі змінами, внесеними договором №1 від 12.01.2014 року), 397 (триста девяносто сім) грн. 96 коп. в рахунок відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції, а всього: 14 747 (чотирнадцять тисяч сімсот сорок сім) грн. 38 коп. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 168 (сто шістдесят вісім) грн. 55 коп. в рахунок відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги . Відповідно до п.6 ч.1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 13.07.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до п.1 якого позикодавець [PERSON] передає позичальнику [PERSON] грошові кошти у сумі 20 000 грн. зі сплатою 36% річних, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (а.с.7).Згідно п.3 вказаного договору позики грошових коштів, позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 13.01.2014 року; сторони домовились, що відсотки за вказаним договором будуть сплачуватись позичальником щомісячно в сумі 600 грн., тобто, 3% в місяць. Згідно п.5 укладеного договору позики грошових коштів, якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, тобто, несплачену у строк суму основного боргу та три проценти річних від простроченої суми. Згідно із договором №1 від 12.01.2014 року про внесення змін до договору позики грошових коштів від 13.07.2013 року (а.с.6), сторони укладеного договору позики грошових коштів за домовленістю внесли зміни до п.3 договору позики грошових коштів від 13.07.2013 року, а саме, в частині повернення позики - до 13.07.2014 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.12.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 07.04.2016 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 20 000 грн., три відсотки річних в розмірі 729 грн.86 коп. та інфляційні втрати в розмірі 10 932 грн., а всього: 31 661 грн.86 коп. (а.с. 9-14). Як вбачається з вимог заявленого позову (а.с.3-5), позивач зазначав, що станом на 15.04.2016 року відповідач в порушення вимог п.1 укладеного договору позики грошових коштів не сплачувала 36% річних за користування одержаними за договором позики коштами. З посиланням на статті: 525, 526, 610, 1046-1048 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 19 883 грн. 83 коп. процентів за укладеним між сторонами договором позики за період з 13.07.2013 року по 15.04.2016 року включно. Задовольняючи вимоги заявленого позову, суд першої інстанції зазначив в оскаржуваному рішенні, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду даної справи, при цьому суд першої інстанції погодився з представленим позивачем розрахунком процентів річних за договором позики від 13.07.2013 року за період з 13.07.2013 року по 15.04.2016 року включно, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, в сумі 19 883 грн. 83 коп.(а.с.8). Разом з тим, в ході апеляційного розгляду даної справи частково знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок суду першої інстанції про задоволення вимог заявленого позову у повному обсязі не узгоджується з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини; крім того, при розгляді даної справи по суті суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи. Відповідачем в обґрунтування доводів апеляційної скарги було представлено апеляційному суду розписку [PERSON] від 14.10.2013 року, відповідно до якої він отримав відсотки за договорами позики на 20 000 грн. та 50 000 грн. від [PERSON] в розмірі 8 250 грн. за період до 13.10.2013 року в повному обсязі. Оригінал вказаної розписки було оглянуто в судовому засідання апеляційного суду, її копія міститься в матеріалах справи на а.с.49. Апеляційний суд вважає, що вказаний письмовий доказ необхідно прийняти до уваги при розгляді даної справи по суті, приймаючи до уваги ті обставини, що справу судом першої інстанції було розглянуто у відсутності відповідача, яка не була належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду, що позбавило її можливості представити зазначену розписку суду першої інстанції. Відповідач в судовому засіданні апеляційного суду стверджувала, що вказаною розпискою підтверджується факт сплати нею позивачу процентів за укладеним договором позики від 13.07.2013 року за 3 місяці в розмірі 1 800 грн. (600 грн. х 3 міс.). Як вбачається з письмових пояснень позивача (а.с.61-64), фактично він не заперечує, в разі надання відповідачем оригіналу вказаної розписки, відносно того, що відповідач сплатила йому відсотки за укладеним договором позики від 13.07.2013 року в сумі 1 800 грн., що відповідає умовам договору та розміру відсотків за період з 13.07.2013 року по 13.10.2013 року. За даних обставин, приймаючи до уваги представлену відповідачем розписку [PERSON] від 14.10.2013 року, апеляційний суд приходить до висновку, що в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги відносно того, що відповідачем сплачено позивачу проценти за укладеним договором позики від 13.07.2013 року в сумі 1 800 грн., що відповідає умовам договору та розміру відсотків за період з 13.07.2013 року по 13.10.2013 року, проте, вказані обставини не були прийняті до уваги судом першої інстанції, оскільки суд стягнув з відповідача на користь позивача проценти за укладеним між сторонами договором позики за період з 13.07.2013 року по 15.04.2016 року включно. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають проценти за укладеним між сторонами спору договором позики від 13.07.2013 року за період з 14.10.2013 року по 15.04.2016 року включно (в межах вимог заявленого позову). Крім того, вирішуючи вказаний спір по суті та стягуючи з відповідача на користь позивача проценти за договором позики по 15.04.2016 року включно, суд першої інстанції виходив з процентної ставки - 36% річних. При цьому судом не було враховано тієї обставини, що умовами укладеного між сторонами спору договору позики грошових коштів не встановлено розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення. За даних обставин апеляційний суд вважає, що при вирішенні даного спору по суті судом першої інстанції необґрунтовано не прийнято до уваги правову позицію Верховного Суду України, висловлену ним у постанові від 07.09.2016 року у справі за №6-1412цс16, обовязковість якої регламентована приписами статті 360/7 ЦПК України. Згідно із статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобовязання. Приймаючи до уваги наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають проценти за договором позики від 13.07.2013 року (зі змінами, внесеними договором №1 від 12.01.2014 року), за період з 14.10.2013 року по 15.04.2016 року включно, виходячи з наступного розрахунку. Розрахунок процентів за договором позики від 13.07.2013 року (зі змінами, внесеними договором №1 від 12.01.2014 року), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за період з 14.10.2013 року по 13.07.2014 року (договір позики укладено до 13.07.2014 року): 20 000 грн. х 36% : 365 - кількість днів у році х 273 (кількість днів користування позикою за вказаний період) = 5 385 грн.20 коп. Розрахунок процентів за договором позики від 13.07.2013 року (зі змінами, внесеними договором №1 від 12.01.2014 року), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за період з 14.07.2014 року по 15.04.2016 року, апеляційний суд вважає за необхідне провести з врахуванням правової позиції Верховного Суду України, висловленої ним у справі за №6-1412 цс16 від 07.09.2016 року, обовязковість якої регламентована приписами статті 360/7 ЦПК України. Зокрема, у випадку не встановлення договором позики розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Облікова ставка Національного банку України згідно відповідних Постанов НБУ становила: з 15.04.2014 року - 9,5 % річних; з 17.07.2014 року - 12,5 % річних; з 13.11.2014 року - 14,0 % річних; з 06.02.2015 року - 19,5 % річних; з 04.03.2015 року - 30,0 % річних; з 28.08.2015 року - 27 % річних; з 25.09.2015 року - 22,0 % річних; з 30.10.2015 року - 22,0 % річних; з 18.12.2015 року - 22,0 % річних; з 28.01.2016 року - 22,0 % річних; з 03.03.2016 року - 22,0 % річних; з 22.04.2016 року - 19,0 % річних; з 27.05.2016 року - 18,0 % річних; з 24.06.2016 року - 16,5 % річних; з 29.07.2016 року - 15,5 % річних; з 16.09.2016 року - 15 % річних; з 28.10.2016 року - 14 % річних; з 08.12.2016 року - 14 % річних. Розрахунок процентів за договором позики від 13.07.2013 року (зі змінами, внесеними договором №1 від 12.01.2014 року), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за період з 14.07.2014 року по 15.04.2016 року (640 днів), наступний: ( 20 000 грн. - сума позики х 9,50% - ставка НБУ: 365 - кількість днів у році х 3 дні = 15 грн. 61 коп.) + ( 20 000 грн. - сума позики х 12,50% - ставка НБУ : 365 - кількість днів у році х 119 днів = 815 грн. 07 коп.) + ( 20 000 грн. - сума позики х 14,00% - ставка НБУ: 365 - кількість днів у році х 49 днів = 375 грн. 89 коп.) + (20 000 грн. - сума позики х 14,00% - ставка НБУ : 365-кількість днів у році х 36 днів = 276 грн. 16 коп.) + ( 20 000 грн. - сума позики х 19,50% - ставка НБУ : 365 - кількість днів у році х 26 днів = 277 грн. 81 коп.) + ( 20 000 грн. - сума позики х 30,00% - ставка НБУ : 365 - кількість днів у році х 176 днів = 2 893 грн. 15 коп.) + (20 000 грн. - сума позики х 27,00% - ставка НБУ:365 - кількість днів у році х 28 днів = 414 грн. 25 коп.) + ( 20 000 грн. - сума позики х 22,00% - ставка НБУ : 365 - кількість днів у році х 98 днів = 1 181 грн. 37 коп.) + (20 000 грн. - сума позики х 22,00% - ставка НБУ: 366 - кількість днів у році х 105 днів = 1262 грн.30 коп.) = 7 511 грн. 61 коп. Загальна сума процентів за договором позики від 13.07.2013 року (зі змінами, внесеними договором №1 від 12.01.2014 року), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить: 5 385 грн. 20 коп.+ 7 511 грн. 61 коп. = 14 349 грн. 42 коп. Відповідно до приписів статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 397 грн. 96 коп. в рахунок відшкодування документально підтверджених понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції (а.с.1), пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Розрахунок наступний: 551 грн. 20 коп. - сума понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції (а.с.1) х 72,2% (позовні вимоги [PERSON] судом задоволено на 72,2%) = 397 грн. 96 коп. Також апеляційний суд відповідно до приписів статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, вважає за необхідне стягнути з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] 168 грн. 55 коп. в рахунок відшкодування документально підтверджених понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги (а.с.43), пропорційно до розміру її задоволених вимог. Розрахунок наступний: 606 грн. 32 коп. - сума понесених відповідачем судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги (а.с.43) х 27,8% (вимоги апеляційної скарги задоволено апеляційним судом на 27,8%) = 168 грн.55 коп. Доводи апеляційної скарги відносно того, що оскільки умовами укладеного між сторонами спору договору позики грошових коштів від 13.07.2013 року не передбачено нарахування та розмір процентів за користування грошовими коштами поза межами строку дії договору, то стягнення судом з відповідача на користь позивача процентів за договором позики після закінчення строку його дії є необґрунтованим, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не узгоджуються з приписами норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої ним у постанові від 07.09.2016 року у справі за №6-1412 цс16, обовязковість якої регламентована приписами статті 360/7 ЦПК України, згідно із статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобовязання. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскільки рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.12.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 07.04.2016 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в розмірі 20 000 грн., три відсотки річних в розмірі 729 грн. 86 коп. та інфляційні втрати в розмірі 10 932 грн., а всього: 31 661 грн.86 коп., то за даних обставин є безпідставним стягнення з відповідача на користь позивача процентів за договором позики після закінчення строку його дії. Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для відмови у задоволенні вимог заявленого позову, оскільки нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, передбачено застосування положень статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобовязання. Зокрема, вказаній висновок містить в собі правова позиція Верховного Суду України, висловлена ним у постанові від 07.09.2016 року у справі за №6-1412 цс16. В доводах апеляційної скарги [PERSON] стверджує, що вказану справу судом першої інстанції було розглянуто 15.09.2016 року у відсутності відповідача, при цьому суд не мав доказів належного повідомлення відповідача про час і місце судового розгляду даної справи. Виходячи з приписів ч.3 статті 309 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що вказана обставина не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні вимог заявленого позову. При цьому необхідно зазначити, що в ході апеляційного розгляду даної справи апеляційним судом були досліджені документи, представлені відповідачем, як додатки до апеляційної скарги, і за результатами апеляційного перегляду даної справи апеляційна скарга [PERSON] задоволена частково, а оскаржуване рішення суду першої інстанції від 15.09.2016 року, - змінено.

Outcome: partial