Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

У червні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом у якому зазначила, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], з яким вона перебувала у шлюбі з 22.03.1981. Після смерті чоловіка залишилась спадщина у вигляді квартири за адресою [ADDRESS]. Чоловік був зареєстрований та проживав у зазначеній квартирі. Позивачка проживала разом з чоловіком у цій квартирі по день його смерті. У травні 2015 року позивачка звернулася доприватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Якібюк Ю.А. із заявою про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину, однак постановою від 16.05.2018 нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії, посилаючись на те, що позивачка пропустила строк для прийняття спадщини. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті чоловіка є також їх діти - [PERSON], [PERSON], які спадщину не прийняли. Посилаючись на неможливість оформлення спадщини в позасудовому порядку просила суд встановити факт прийняття спадщини після смерті чоловіка та визнати за нею право власності на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка. В підготовчому судовому засіданні позивачка підтримала позовну заяву. В судове засідання не з'явилась, просила розглянути справу за її відсутності, позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судові засідання не з'явились, [PERSON] надав суду заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, проаналізувавши законодавство, що підлягає застосуванню, суд прийшов до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 22.03.1981 Будинком реєстрації шлюбу №2 м. Ташкента, актовий запис №737, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серія [NUMBER]. Чоловік позивачки [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим 22.01.2003 Запорізьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Запорізького обласного управління юстиції. Після смерті чоловіка залишилися спадщина у вигляді квартири за адресою [ADDRESS], яка належала чоловіку на підставі договору купівлі-продажу від 21.09.2002. [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Якібюк Ю.А. із заявою про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка, за її заявою заведено спадкову справу №29/2018 до майна померлого [PERSON] Згідно матеріалів спадкової справи, інші особи із заявами про прийняття спадщини не зверталися. За даними Спадкового реєстру інформація про заповіти, спадкові договори [PERSON] відсутні. За відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради [PERSON] був зареєстрований за адресою [ADDRESS] в період з 17.10.2002 по 24.06.2003 (помер [INFO]). Разом з ним на день смерті зареєстровані особи відсутні. Постановою від 16.05.2018 нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії, посилаючись на те, що позивачка у встановлений законом спосіб спадщину не прийняла, із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк до нотаріальної контори не звернулася, у зв'язку з чим пропустила строк для прийняття спадщини. Як встановлено судом, позивачка [PERSON] у квартирі за адресою [ADDRESS] зареєстрована з 13.03.2003 по теперішній час, однак проживала у спірній квартирі разом з чоловіком з часу її придбання і до його смерті. Діти позивачки і спадкодавця [PERSON] і [PERSON] спадщину не приймали, разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не проживали, не були зареєстровані у спірній квартирі. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи і визнаються відповідачами у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню та вважаються встановленими. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) ЦК України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Відповідно до роз'яснень викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. До відносин з приводу спадкування майна після померлого [INFO] [PERSON] необхідно застосовувати положення Цивільного кодексу УРСР 1963 року, що діяли на той час. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України 1963 року, спадкування здійснюється за законом чи за заповітом. Часом відкриття спадщини, згідно зі ст. 525 ЦК України (1963 р.), визнається день смерті спадкодавця. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Заповіту [PERSON] не залишив, тому відповідно до ст. 529 ЦК України (редакції 1963 р.) право на спадщину за законом одержують спадкоємці першої черги. Відповідно до ст. 529 ЦК України (1963 р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Для придбання спадщини, відповідно до ст. 548 ЦК України (1963 р.) необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Частинами 1, 2 ст. 549 ЦК України 1963 року передбачено, що діями, які свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ спадкоємця до управління чи володіння спадковим майном або подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР (затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31.10.1975 року), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, які прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Згідно вимог ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Позивачка як спадкоємець першої черги до нотаріальної контори із заявою про відмову від спадщини після смерті чоловіка не зверталася, а навпаки звернулася з заявою про прийняття спадщини, оскільки прийняла спадщину фактом вступу в управління і володіння спадковим майном згідно ст. 549 ЦК УРСР - прийняла особисті речі померлого, квартиру, в якій фактично мешкала разом зі спадкодавцем на час його смерті та продовжує проживати по теперішній час. При цьому, у зв'язку з наявністю розбіжностей щодо зареєстрованого та фактичного місця проживання спадкоємця остання не має можливості іншим шляхом, крім як встановлення в судовому порядку факту вступу в управління та володіння спадковим майном, підтвердити факт її прийняття. Пункт 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 передбачає, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року, тощо. Згідно до Постанови Пленуму ВС України №4 від 24.06.1983 «Про практику розгляду судами справ про спадщину» (із змінами № 13 від 25.12.1992 р. та № 15 від 25.05.1998 р.) п. 4 передбачено, що якщо у шестимісячний строк для прийняття спадщини позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Системний аналіз наведених норм права, а також та обставина, що позивачка у передбачені законом строки фактично прийняла спадщину, а також звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, дають підстави для висновку про наявність у позивачки як спадкоємця за законом права на звернення до суду із позовом про визнання за нею права власності, оскільки таке право перейшло до позивача як спадкоємця з моменту відкриття спадщини, і не може бути підставою для відмови від права на звернення до суду за захистом. На підставі вищезазначеного суд дійшов до висновку, що позов [PERSON] обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved