Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

У травні 2020 [PERSON] звернувся в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, в якій просив суд відібрати без позбавлення батьківських прав у відповідача малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , та передати дитину під опіку та піклування батькові - [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/3 частини заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Позовна заява обґрунтовано тим, що у позивача та відповідача у шлюбі [INFO] народився син [PERSON] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.12.2015 шлюб між ними було розірвано, визначено місце проживання дитини з матір`ю та призначено аліменти на утримання сина на користь матері. Дитина з матір`ю проживають за адресою: [ADDRESS] . З 2016 року позивач неодноразово звертася до Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації та до Служби «102» з заявами та викликами щодо неадекватної та загрозливої поведінки відповідача щодо дитини, завдання дитини шкоди, заборони з боку відповідача позивачеві бачити та спілкуватися з дитиною та про небажання відповідача забирати власну дитину додому. У 2020 році з неповідомлених відповідачем причин дитина не відвідувала школу більше 10 днів. В результаті складнощів у спілкуванні з відповідачем, через те, що син перестав відповідати на дзвінки батька та лише зрідка листується з ним у програмі Вайбер, позивач, як батько дитини, фактично був обмежений у своєчасній та достовірній поінформованості щодо життя та здоров`я дитини, його виховання. Позивач бачить сина вкрай рідко, а з березня 2020 взагалі припинилося. З метою забезпечення безпеки дитини, позивачем було встановлено на дитячий телефон мобільний додаток з категорії «батьківський контроль» під назвою «Где мои дети?». Саме завдяки цьому додатку позивачеві стало відомо про вчинення відповідачем психологічного та фізичного насильства над дитиною, її аморальної поведінки. Поведінка відповідача носить загрозливий для життя та здоров`я дитини характер. Із отриманих записів вбачається, що дитина вже має суїцидальні думки, його психіка не справляється з таким приниженням, психологічним знущанням, погрозами, образами, криками на регулярній основі з боку матері, її перепадами настрою та неможливістю справлятися з власними емоціями, стресом тощо, що вона виміщає на дитині, не розуміючи наслідків та тої непоправимої шкоди, яку вона завдає дитині. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.05.2020 головуючим суддею у справі визначено Даниленко В.В. У зв`язку з поданням суддею Даниленко В.В. заяви про відставку, справу передано для розгляду судді Цимбал І.К., яка своєю ухвалою від 29.07.2020 відкрила провадження за вказаною позовною заявою, справу призначила до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. 25.09.2020 від відповідача до суду надійшов відзив, в якому вона просила суд в задоволенні позовних вимог про відібрання дитини від матері відмовити повністю. В обґрунтування своїх заперечень вказала про те, що син проживає разом з нею, йому створені всі необхідні матеріально-побутові умови для проживання та нормального розвитку, він має окрему кімнату, яка облаштована меблями, технікою, створені умови для відпочинку, навчання. Майже весь свій вільний час відповідач проводить з дитиною та займається його розвитком. Відповідач не перебуває на диспансерному обліку ні у лікаря-психіатра, ні у нарколога, має постійну роботу. Зазначила, що ніколи не ухилялася від виконання своїх обов`язків по вихованню сина. Просила суд при винесенні рішення врахувати думку сина, що була ним висловлена під час зустрічей з психологом з Міського центру дитини, а саме те, що син боїться, що батько його забере і не хоче з ним проживати. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2020 у зв`язку з відстороненням судді [PERSON] від посади, справу передано судді Заставенко М.О. Ухвалою суду від 30.11.2020 прийнято справу до свого провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.12.2020 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Відповідач заперечувала щодо задоволення позовних вимог, визнала, що вона мала проблеми у спілкуванні з дитиною, бувало кричала на нього, оскільки весь тагар по утриманню та вихованню дитини ліг на її плечі, а позивач ще і психологічно на неї тиснув. На даний час у неї спілкування з сином покращилося. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації просив суд винести рішення з урахуванням інтересів дитини. Вислухавши пояснення присутніх учасників процесу, опитавши дитину,дослідивши письмові доказисуд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.18, 216) Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбу з 05.08.2011, який було розірвано на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва 23.12.2015 за № 755/9143/15-ц. Вказаним рішенням визначено місце проживання дитини [PERSON] з матір`ю, також були стягнуті з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини. (а.с.66-72) Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.05.2020 у справі № 753/6516/20 у задоволенні заяви [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] про видачу обмежувального припису відмовлено. Розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 724 від 05.11.2020 визначено участь батька [PERSON] у вихованні його дитини [PERSON] , [INFO] , встановивши йому спілкування з дитиною кожної першої та третьої суботи місяця з 10-00 год. до 18-0 год.; зобов`язано батька забирати та повертати дитину за адресою її проживання, дотримуватися режиму виховання та харчування, розвитку дитини, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно матері дитини [PERSON] ; зобов`язано матір дитини [PERSON] не перешкоджати батькові брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно батька дитини, [PERSON] . Згідно довідки позивач проживає за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок належить на праві власності його матері - [PERSON] (а. с.19-21). Згідно акту обстеження умов проживання дитини від 28.04.2020, відповідач разом з малолітнім сином [PERSON] проживають в будинку за адресою: [ADDRESS] разом з дідусем дитини - [PERSON] . Мати з дитиною проживає в двоповерховому будинку, де займають окрему кімнату, яка облаштована всіма необхідними меблями. Санітарно-гігієнічні норми дотримуються у повному обсязі. Для виховання дитини та її розвитку створено необхідні умови (а. с. 169 - 170). Згідно акту проведення оцінки рівня безпеки дитини від 28.04.2020, зі слів дитини, мама його не ображає, у них добрі стосунки, на час відвідування дитини була активна, спокійна, весела, спілкувалася з представниками комісії, поводила себе вільно та невимушено (а. с. 101 - 106). Стороною відповідача надано висновок №78 від 27.07.2020 практичного психолога Міського центру дитини за результатами психологічного обстеження [PERSON] , проведеного на підставі запиту Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації від 07.05.2020, щодо проведення роботи психолога з дитиною та сім`єю. Запит направлений у зв`язку із перебуванням на контролі Служби дитини [PERSON] , з приводу психологічного, фізичного насильства з боку матері, [PERSON] (а.с.149-158). Відповідно до вказаного висновку, [PERSON] - привітний, активний, ініціативний хлопчик. Самооцінка занижена, присутнє відчуття малої значимості. Для дитини важливі взаємовідносини із однолітками. Розвиток пізнавальної сфери, уваги, пам`яті відповідають віковій нормі. При виконанні завдань дитина демонструвала старанність, практичний підхід. Діагностується агресія як необхідність захисту. Тривога вище середнього рівня. Дитина розрізняє і називає почуття, ділиться переживаннями. Матір для [PERSON] є близькою людиною, яку дитина любить «я думаю, что мама чаще всего меня любит». Також значимою та впливовою фігурою для дитини є батько, але хлопчик неодноразово повторював, що боїться його. В дитини гарні відносини також з дідусем. Розповідає, що йому подобається із ним гратися, проводити час. До складу сім`ї включає батька, маму, себе. [PERSON] є учасником конфлікту між батьками, в своєму ставленні до батька повністю орієнтується на матір, хвилюється за маму, відчуває відповідальність за її стан «когда мама плачет, я тоже плачу. Я могу маму защищать». Під час зустрічей зі спеціалістом, [PERSON] виправдовував поведінку матері, навіть якщо вона на нього кричить «мама кричит иногда, но она же работает, устает», «у мамы более хороший характер, если кричит, то более редко и тихо. Если я даже сделаю что-то не так», «сейчас на меня меньше кричат». Розповідаючи про батька, дає йому наступну характеристику «хочу чтоб наш папа был с нами и он был нормальным человеком. Он психопат. Он издевался над мамой. Я и сам видел и мама рассказывала». Дитина залучена у конфлікт між батьками, орієнтується на думку авторитетного дорослого. Зазначене негативно впливає на нього, створює напруження, тривожить, шкодить психічному розвитку. Як вбачається з характеристики [PERSON] від 15.12.2020, за підписом класного керівника та директора школи № 332, він зарекомендував себе здібним учнем, до навчання ставиться відповідально, всебічно розвинений, на уроках активний, із задоволенням виконує завдання творчого характеру. За період навчання у третьому класі хлопчик почав більш серйозніше ставитися до освітнього процесу, став відповідальний, дисциплінований (а.с.239). З пояснень сторін в судовому засіданні та наданих ними письмових доказів, зокрема, численних заяв та звернень до правоохоронних та інших державних органів, у яких вони обвинувачують один одного в зловживанні батьківськими правами, інших неправомірних діях, встановлено що між ними існує тривалий особистісний конфлікт, а відтак є очевидним, що зазначений конфлікт негативним чином вплинув і зараз впливає на життя дитини (а. с. 45-54, 159-168, 177-187). Посилання позивача на розшифрування аудіо записів розмови дитини [PERSON] з мамою [PERSON] з електронної програми, яку було встановлено на мобільному телефоні дитини позивачем у вигляді мобільного додатоку з категорії «батьківський контроль» під назвою «Гдемоидети?» суд визнав в судовому засіданні недопустимими доказами, оскільки вони були зроблені у незаконний спосіб, без згоди на це відповідних осіб, що є грубим порушенням ст. 32 Конституції України та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (а. с. 23 - 43). З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що ворожі відносини сторін призводять до нерозуміння ними суті і мети рішення органу опіки та піклування та перешкоджають їм діяти виключно в інтересах дитини. Для з`ясування психологічний стану дитини та її відношення до зміни місця проживання, суд вирішив опитати дитину в судовому засіданні в присутності представника органу опіки та піклування та дитячого психолога. [PERSON] одразу пішов на контакт, був привітним, відкритим та активним, задавав запитання. За результатами бесіди з дитиною було встановлено, що він проживає разом з мамою та дідусем, з яким грає в настільні ігри.Про матір говорив з турботою та ніжністю, відчувалась, що матір для [PERSON] є близькою людиною.Розказуючи, як мати його наказує коли він не слухається, повідомив, що мати на нього кричить. Розповідав, що йому подобається проводити час з батьком, але хлопчик зазначав, що побоюється батька. Згадав, що коли йому було 4 роки, папа бив ременем. При вирішенні даного спору суд керується як положеннями національного сімейного законодавства, які регулюють питання здійснення батьківських прав та обов`язків, так і відповідними нормами міжнародного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, тобто у разі ухилення їх від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, жорстокої поведінки з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Відібрання дитини від батьків тягне за собою припинення таких особистих немайнових прав батьків як право на виховання, право на захист дитини, право на спілкування з нею. Ч. 2 ст. 155 СК містить спеціальне застереження про те, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Небезпека спілкування дитини з батьками являє собою крайній вид такої суперечності. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд керується інтересами дитини. Оскільки підставою для відібрання дитини є випадки, при яких залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання, то повернення дитини можливе лише при усуненні зазначених обставин (батько, мати вилікувались, змінили поведінку, змінили ставлення до дитини тощо). Довести це слід позивачу, оскільки кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень ( ст. 12, 81 ЦПК). Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatismutandis, справу «Хазе проти Німеччини», N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки», N 23499/06, N 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії», N 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї.( Рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», 2008 рік ). Зі змісту ст. 170 СК України, яка регламентує питання про відібрання дітей у батьків, вбачається, що це питання вирішується у тому випадку, коли дитина, перебуваючи у безпосередньому контакті з батьками, матиме загрозу для життя, здоров`я і морального виховання. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з статтею 155 цього ж Закону здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. З аналізу викладених вище норм права слідує, що для відібрання дитини, зокрема від матері, суд в своєму рішенні повинен навести конкретну та підтверджену належними та допустимими доказами по справі підставу для такого відібрання, за усунення якої мати мала б в подальшому змогу повернути дитину та продовжити її виховання в безпечному для неї середовищі. Хоча предметом позову батька у справі є саме вимоги про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав щодо неї, фактично з матеріалів даної справи та пояснень сторін у судовому засіданні вбачається, що позивач має на меті вирішити питання про визначення місця проживання дитини з ним, з урахуванням інтересів дитини. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та такими, що не зайшли свого підтвердження належними та допустимим доказами по справі. Позивачем не доведено реальної небезпеки, що загрожує життю та здоров`юдитини, а такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, мотиви, наведені на виправдання втручання у права дитини бути із матір`ю не є доречними і достатніми для її відібрання і позбавлення материнського піклування, а відтак, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог [PERSON] , понесені ним судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed