Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27.12.2019 року визначено підсудність вищевказаної справи Деснянському районному суду м. Києва. Вбачається, що позивач в особі Харківського національного економічного університету імені Семена Кузнеця (далі по тексту - ХНЕУ) звертаючись до суду з вищевказаним позовом просив суд стягнути з відповідача на його корсить з подальшим перерахуванням коштів до державного бюджету вартість навчання в аспірантурі за період з 01.11.2013 року по 30.06.2015 року в сумі 51237,74 грн. Мотивуючи свої вимоги позивач вказував на те, що 29.10.2013 року наказом ректора ХНЕУ ім. С.Кузнеця №1246-С відповідач з 01.11.2013 року була зарахована відповідно до рішення приймальної комісії від 28.10.2013 року до аспірантури з відривом від виробництва за спеціальністю 08.00.03 - «Економіка та управління національним господарством» та призначено було наукового керівника. 01.11.2013 року між ХНЕУ ім. С.Кузнеця та [PERSON] була укладена угода №05 про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення строком до 31.10.2016 року. Відповідно до умов угоди ХНЕУ ім. С.Кузнеця зобов`язувався забезпечити: якісну наукову підготовку аспіранта згідно з програмою та індивідуальним планом; наукове керівництво; виплату відповідно до законодавства державної стипендії; місцем у гуртожитку на період перебування в аспірантурі за рахунок коштів аспіранта. В свою чергу [PERSON] зобов`язувалася: дотримуватися обов`язків, передбачених ст.63 Закону України «Про вищу освіту»; дотримуватися всіх умов Положення, а також інших вимог законодавства, моральних, етичних норм поведінки; оволодіти науковими знаннями, практичними навичками, професійною майстерністю згідно з обраною спеціальністю; виконувати індивідуальний план роботи; дотримуватися статуту і правил внутрішнього розпорядку Університету, правил проживання у гуртожитку; звітувати про хід написання дисертації та виконання індивідуального плану; своєчасно подавати відділу аспірантури індивідуальний план роботи, результати атестації та інші необхідні документи; проходити атестацію за розкладом і в строки, затверджені Університетом; у встановлений термін захистити дисертацію або подати її спеціалізованій вченій раді. Відповідно до наказу ректора №1320-С від 11.11.2013 року відповідачу прізвище « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] » у зв`язку з укладанням шлюбу та зміною прізвища. З 01.07.2015 року по 24.05.2018 року [PERSON] перебувала в академічній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку без збереження стипендії відповідно до наказів ректора №837-С від 30.06.2015 року, №780-С від 01.07.2016 року, №749-С від 01.07.2017 року. З 25.05.2018 року по 24.05.2019 року [PERSON] була надана академічна відпустка без збереження стипендії по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку як дитині, яка потребувала домашнього догляду відповідно до наказів ректора №546-С від 10.05.2018 року та №1326-С від 16.10.2018 року. 31.10.2016 року між ХНЕУ ім. С.Кузнеця та відповідачкою була укладена додаткова угода №05, відповідно до якої було продовжено термін дії угоди №05 до 24.09.2019 року у зв`язку з перебуванням аспірантки в академічній відпустці. 18.02.2019 року за вхідним №19/88-01-31 на адресу позивача надійшла заява від [PERSON] з проханням відрахувати з аспірантури за власним бажанням. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада нашого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи (п.22 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів» №309 від 01.03.1999 року. Наказом ректора №360-С від 12.03.2019 року на підставі протоколу №7 засідання вченої ради ХНЕУ ім. С.Кузнеця, [PERSON] було відраховано зі складу аспірантів за власним бажанням відповідно до п.2 ч.1 ст.46 Закону України «Про вищу освіту», розірвано угоду №05 про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення та запропоновано відшкодувати фактичні витрати на підготовку в аспірантурі за період з 01.11.2013 року по 30.10.2015 року та з 13.10.2018 року по 21.04.2019 року про що було повідомлено відповідачку листом №19/88-60-36 від 18.03.2019 року, який був направлений рекомендованим листом з повідомленням. 05.06.2019 року за вихідним №19/88-60-58 відповідачці було особисто вручено листа з проханням сплатити фактичні витрати, що були витрачені на підготовку в аспірантурі в сумі 51237,74 грн, до складу якої входить: - 5699,54 грн. - заробітна плата з нарахуванням науковому керівнику (п.40 Положення №309 від 01.03.1999 року); - 214,30 грн. - комунальні послуги; - 45323,90 грн. - стипендія. 16.12.2019 року у відповідно до наказу в.о. ректора №1647-С до наказу №360-С від 12.03.2019 року були внесені зміни, а саме: змінено періоди відшкодування фактичних витрат [PERSON] з «01.11.2013 року по 30.10.2015 року та з 13.10.2018 року по 21.04.2019 року» на «з 01.11.2013 року по 30.06.2015 року». Про внесені зміни було повідомлено і відповідачку листом № 19/88-60-97 від 17.12.2019 року. Пунктом 22 Положення №309 від 01.03.1999 року встановлено, що аспірант або докторант може бути відрахований з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених п.19 цього Положення. Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України. Департамент атестації кадрів вищої кваліфікації Міністерства освіти і науки України в своєму листі №9/94-19 від 22.05.2019 року надав роз`яснення, що відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у закладах вищої освіти (наукових установах)» №261 від 23.03.2016 року - підготовка кандидатів та докторів наук, що здійснюється закладами вищої освіти та науковими установами до 01 вересня 2016 року, продовжується в межах передбаченого строку підготовки відповідно до законодавства, чинного на момент набрання чинності Законом України від 01.07.2014 року №1556 «Про вищу освіту». Ухвалою від 18.03.2020 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. В судове засідання представник позивача не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення. В клопотанні від 19.05.2020 року просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні просила відмовити у задовленні позову, посилаючись на вимоги норм підзаконних нормативних актів про відсутність правових підстав для відшкодування нею вартості навчання в аспірантурі, як такої, яка відрахована з аспірантури за власним бажанням. Вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України). У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 29.10.2013 року наказом ректора ХНЕУ ім. С.Кузнеця №1246-С відповідач з 01.11.2013 року була зарахована відповідно до рішення приймальної комісії від 28.10.2013 року до аспірантури з відривом від виробництва за спеціальністю 08.00.03 - «Економіка та управління національним господарством» та призначено було наукового керівника. 01.11.2013 року між ХНЕУ ім. С.Кузнеця та [PERSON] була укладена угода №05 про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення строком до 31.10.2016 року. Відповідно до умов угоди ХНЕУ ім. С.Кузнеця зобов`язувався забезпечити: якісну наукову підготовку аспіранта згідно з програмою та індивідуальним планом; наукове керівництво; виплату відповідно до законодавства державної стипендії; місцем у гуртожитку на період перебування в аспірантурі за рахунок коштів аспіранта. В свою чергу [PERSON] зобов`язувалася: дотримуватися обов`язків, передбачених ст.63 Закону України «Про вищу освіту»; дотримуватися всіх умов Положення, а також інших вимог законодавства, моральних, етичних норм поведінки; оволодіти науковими знаннями, практичними навичками, професійною майстерністю згідно з обраною спеціальністю; виконувати індивідуальний план роботи; дотримуватися статуту і правил внутрішнього розпорядку Університету, правил проживання у гуртожитку; звітувати про хід написання дисертації та виконання індивідуального плану; своєчасно подавати відділу аспірантури індивідуальний план роботи, результати атестації та інші необхідні документи; проходити атестацію за розкладом і в строки, затверджені Університетом; у встановлений термін захистити дисертацію або подати її спеціалізованій вченій раді. Відповідно до наказу ректора №1320-С від 11.11.2013 року відповідачу прізвище « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] » у зв`язку з укладанням шлюбу та зміною прізвища. З 01.07.2015 року по 24.05.2018 року [PERSON] перебувала в академічній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку без збереження стипендії відповідно до наказів ректора №837-С від 30.06.2015 року, №780-С від 01.07.2016 року, №749-С від 01.07.2017 року. З 25.05.2018 року по 24.05.2019 року [PERSON] була надана академічна відпустка без збереження стипендії по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку як дитині, яка потребувала домашнього догляду відповідно до наказів ректора №546-С від 10.05.2018 року та №1326-С від 16.10.2018 року. 31.10.2016 року між ХНЕУ ім. С.Кузнеця та відповідачкою була укладена додаткова угода №05, відповідно до якої було продовжено термін дії угоди №05 до 24.09.2019 року у зв`язку з перебуванням аспірантки в академічній відпустці. 18.02.2019 року за вхідним №19/88-01-31 на адресу позивача надійшла заява від [PERSON] з проханням відрахувати з аспірантури за власним бажанням. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада нашого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи (п.22 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів» №309 від 01.03.1999 року. Наказом ректора №360-С від 12.03.2019 року на підставі протоколу №7 засідання вченої ради ХНЕУ ім. С.Кузнеця, [PERSON] було відраховано зі складу аспірантів за власним бажанням відповідно до п.2 ч.1 ст.46 Закону України «Про вищу освіту», розірвано угоду №05 про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення та запропоновано відшкодувати фактичні витрати на підготовку в аспірантурі за період з 01.11.2013 року по 30.10.2015 року та з 13.10.2018 року по 21.04.2019 року про що було повідомлено відповідачку листом №19/88-60-36 від 18.03.2019 року, який був направлений рекомендованим листом з повідомленням. 05.06.2019 року за вихідним №19/88-60-58 відповідачці було особисто вручено листа з проханням сплатити фактичні витрати, що були витрачені на підготовку в аспірантурі в сумі 51237,74 грн, до складу якої входить: - 5699,54 грн. - заробітна плата з нарахуванням науковому керівнику (п.40 Положення №309 від 01.03.1999 року); - 214,30 грн. - комунальні послуги; - 45323,90 грн. - стипендія. Частиною 1 ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином згідно до умов договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - згідно із звичаями ділового обороту чи іншими вимогами, які звичайно ставляться. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Статтею 610 цього Кодексу передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (належне виконання). Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст.61 Закону України «Про вищу освіту» здобувачами вищої освіти, є: студенти, курсанти, аспіранти, ад`юнктанти, докторанти, асистент-стажисти. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 61 Закону України «Про вищу освіту» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, здобувачами вищої освіти є, зокрема, аспірант - особа, зарахована до вищого навчального закладу (наукової установи) для здобуття ступеня доктора філософії. Згідно з частиною першою статті 46 Закону України «Про вищу освіту» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; власне бажання; переведення до іншого навчального закладу; невиконання навчального плану; порушення умов договору (контракту), укладеного між вищим навчальним закладом та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; інші випадки, передбачені законом. Підготовка в аспірантурі і докторантурі здійснюється за рахунок, зокрема, коштів Державного бюджету України - за державним замовленням для роботи у державному секторі народного господарства (підпункт 1 пункту 4 Положення № 309 про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів). Пунктом 13 Положення № 309 визначено, що особам, зарахованим за державним замовленням до аспірантури з відривом від виробництва або докторантури, стипендія призначається з дня їх зарахування, а тим, які навчаються в аспірантурі або докторантурі за контрактом, - відповідно до умов контракту. Аспіранти і докторанти мають право на отримання державної стипендії встановленого розміру у разі зарахування на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням (підпункт 4 пункту 15 Положення № 309). Відповідно до підпункту 4 пункту 16 Положення № 309 аспіранти і докторанти зобов`язані виконувати індивідуальний план роботи над дисертацією. Індивідуальний план роботи аспіранта передбачає складання кандидатських іспитів із спеціальності, іноземної мови та філософії, а у разі необхідності - додаткового іспиту, визначеного рішенням спеціалізованої вченої ради закладу, установи, де передбачається захист дисертації, і заліків з дисциплін, визначених рішенням вченої ради вищого навчального закладу, наукової установи з урахуванням профілю підготовки, а також педагогічна практика. Встановлено, що відповідача відраховано з аспірантури за власним бажанням за згодою позивача. У наказі про відрахування зазначено підставу для відрахування - за власним бажанням згідно п. 2 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про вищу освіту». Згідно з пунктом 22 Положення № 309 аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України. Судом встановлено, що за період навчання в аспірантурі відповідач сумлінно виконувала взяті на себе зобов`язання, та у повному обсязі виконувала індивідуальний план роботи, успішно та вчасно складала кандидатські іспити та заліки, подавала відділу аспірантури результати атестацій та інші документи. Проведена нею на протязі всього періоду навчання педагогічна практика оцінена Науковим керівником [PERSON] на відмінно. Вказане підтверджується копією особистого плану роботи аспіранта за 2013-2015 роки та відповіддю ХНЕУ ім. С. Кузнеця від 04.02.2019 року на заяву відповідача про надання довідки щодо іспитів та заліків від 24.01.2019 року. Крім того, зі змісту особистого плану роботи вбачається, що за кожне півріччя кожного року на протязі 2013-2014 та 2014-2015 навчальних років відповідач була атестована позитивно, та рекомендована для продовження навчання в аспірантурі. Отже, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази невиконання відповідачем індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 Положення № 309. Разом з тим, нормами законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, зокрема Положенням № 309, не передбачено відшкодування аспірантом вартості навчання у разі відрахування за власним бажанням (за згодою сторін). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Таким чином, зважаючи на спірні правовідносини, підставу відрахування відповідача з аспірантури - за власним бажанням з умовою виконаного нею плану роботи, суд приходить до висновку про відсутність підстав на відшкодування нею вартості навчання у зв`язку з відрахуванням за власним бажанням (за згодою сторін), відтак підстави для задоволення цього позову відсутні. Зважаючи на наслідки розгляду справи, з урахування положення ст. 141 ЦПК України, судові витрати покласти на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed