Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із зазначеним позовом та ухвалою зазначеного суду від 18 червня 2018 року справу передано для розгляду за підсудністю до Суворовського районного суду м. Одеси. В обґрунтування вимог посилався на те, що після припинення трудових відносин з відповідачем йому було не сплачено належні для сплати кошти, у зв`язку з цим просив стягнути їх на свою користь. Загалом просив стягнути з відповідача Державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів» середньомісячну заробітну плату за весь час затримки у розмірі 46077 гривень 78 копійок, відсоток з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 2900 гривень 74 копійок, відсоток з урахуванням 3% річних у розмірі 410 гривень 61 копійок та моральну шкоду, котру позивач оцінив в 5000 гривень. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2018 року відкрито провадження по справі та прийнято справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. (а.с. 27). Представником відповідача 13 листопада 2018 року наданий на адресу суду відзив на позов в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки вини відповідача у невиплаті [PERSON] коштів не має, оскільки на кошти підприємства накладені арешти та у підприємства наявний тяжкий фінансовий стан, відсутні кошти навіть на виплату поточної зарплати робітникам, тому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. (а.с. 33-35). Позивач в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримав та наполягав на його задоволенні. (а.с. 56).. Представник відповідача в судове засідання не прибув, про розгляд справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не сповістив та з заявою про відкладення розгляду справи не звертався. (а.с. 57). Враховуючи вимоги\~ст. 223 ЦПК України\~та ст.6 Конвенції\~Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача. Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд доходить висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді головного інженера з 16.11.2015 року по 31.08.2017 року в Державному підприємстві «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів». 31.08.2017 року наказом № 73/К позивач був звільнений з займаної посади за угодою сторін, у зв`язку з порушенням строку виплати заробітної платні, однак після звільнення не отримав повного розрахунку. 12 жовтня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси виніс судовий наказ по справі №522/18733/17, яким постановив стягнути з Державного підприємства «Чорноморсько-Азовське виробничо-експлуатаційне управління морських шляхів» заробітну плату у розмірі 23021 грн. 76 коп. Однак відповідач так і не виконав вимоги зазначеного наказу, тобто рішення суду залишилось без виконання. Повний розрахунок відбувся лише 04.04.2018 року, тобто через 8 місяців після звільнення [PERSON] Таким чином [PERSON] просить стягнути з відповідача середній заробіток за решту часу затримки по дату повного розрахунку, тобто за період з 31.08.2017 року по 04.04.2018 року, надавши при цьому розрахунок. Кількість робочих днів з 31.08.2017 року по 04.04.2018 року становить 217 днів, згідно довідки ДП «Чоразморшлях» на період звільнення, середньоденна заробітна плата [PERSON] складала 212 грн. 34 коп., тобто сума до стягнення за даний період склала 46077 грн. 78 коп. Індекс інфляції за розрахунками позивача склав 2900 грн. 74 коп. 3% річних за розрахунком позивача склали 410 грн. 61 коп. Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як вказано у ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, оскільки з моменту звільнення та на момент звернення позивача із позовом до суду у відповідача існувала заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, то підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13). Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14). В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 03.07.2013 року) згідно із ч. 1ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені уст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Враховуючи факт затримки виплати заробітної плати та розмір середнього заробітку в сумі 212,34 грн. в день, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь звільненого працівника середнього заробітку за період затримки розрахунку, оскільки за своєю правовою природою середній заробіток у відповідності до ст. 117 КЗпП України є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Звільнення [PERSON] відбулось 31.08.2017 року, а розрахунок по заробітній платі відбувся лише 04 квітня 2019 року, що підтверджується випискою по картці позивача. (а.с. 12). Суд розрахував вказану суму таким чином: 212,34 грн. (середньоденна заробітна плата) х 217 (робочих днів) = 46077, 78 грн. За вказаних обставин посилання відповідача на відсутність вини підприємства, рахунки якого арештовані та вилучення документації підприємства не заслуговують на увагу та не виключають застосування положення ст. 117 КЗпП України в якості відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні. Позивач також просить стягнути з відповідача відповідно до положень ст. 625 ЦК України 3 % річних. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте спірні правовідносини регулюються нормами трудового, а не цивільного законодавства, тому положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, якою передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання, на трудові правовідносини не поширюється, у зв`язку з чим у задоволенні вимог у цій частині слід відмовити. Правильність зазначеного висновку підтверджується правовою позицією, висловленою Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-2759цс15. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд приходить до висновку, що позивач не навів належних доказів завдання йому моральної шкоди. Окрім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 704,80 грн., оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подачу позову, предметом якого є стягнення заробітної плати.

Outcome: partial