Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування вимог банк посилається на те, що 11 серпня 2005 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем [PERSON] укладений кредитний договір № MRH0GF04000055, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 23 053,90 доларів США на термін до 07 серпня 2025 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. На забезпечення виконання зобов'язань за указаним кредитним договором між банком та [PERSON] укладений договір поруки. На порушення положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України та умов договору відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 04 квітня 2016 року має заборгованість у загальній сумі 17 133,23 доларів США, яка складається із: 14 051,37 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 952,91 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 432,69 доларів США - заборгованість з комісії за користуванням кредитом; 696,26 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, тому позивач просить суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку на його користь заборгованість за кредитним у загальному розмірі 17 133,23 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 04 квітня 2016 року складає 447 177 грн 30 коп., та судовий збір. У липні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору, договорів поруки та іпотеки, та державної реєстрації в Реєстрі іпотек. На обґрунтування вимог [PERSON] посилається на те, що 11 серпня 2005 року між нею та банком укладений кредитний договір № MRH0GF04000055, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 23 053,90 доларів США на термін до 07 серпня 2025 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку за кредитом та щомісячної комісії у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту, плюс сума, розрахована відповідно з п. 3.10 цього договору. На забезпечення виконання зобов'язання за указаним договором між банком та [PERSON] укладений договір поруки. Також укладено договір іпотеки від 22серпня 2015 року, відповідно до умов якого [PERSON] передала в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: вул. Бахчиванджи, 27-43, м. Маріуполь, загальною площею 46,6 кв. м. Умови кредитного договору про розрахунки між банком-резидентом України в іноземній валюті є суттєвим порушенням прав позичальника у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки грошовою одиницею України є гривня. Фізична особа не має права отримувати кредити в іноземній валюті та повертати банку кредит і відсотки за користування кредитом в іноземній валюті. Спірний кредитний договір містить норми, які порушують цивільне законодавство України, що є підставою для визнання його недійсним. ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав для ознайомлення їй жодної ліцензії, тобто дозволу на право здійснювати операції як кредитування резидентів України в іноземній валюті для подальшого використання цієї валюти на споживчі цілі на внутрішньому ринку, а відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин, вчинений юридичною особою без відповідної ліцензії, може бути визнаний судом недійсним. До підписання кредитного договору [PERSON] не отримала від ПАТ КБ «ПриватБанк» жодного письмового повідомлення про сукупну вартість кредиту та про переваги чи недоліки пропонованої схеми кредитування, тобто переваги та недоліки кредитування в іноземній валюті, не попередив про валютні ризики. Позичальнику не був наданий графік платежів, тим самим банк в односторонньому порядку, без згоди позичальника, вирішив, яка сума із щомісячного платежу, що дорівнює 220,57 доларів США, зараховується на погашення тіла кредиту, а яка на сплату відсотків та інших платежів. Кредитний договір містить інші несправедливі умови, зокрема, щодо сплати у збільшеному розмірі відсотків у випадку порушення зобов'язань. Вважає, що відсутність інформації про сукупну вартість кредиту та інформації про валютні ризики, яка повинна надаватися перед укладенням кредитного договору є обманом клієнтів, внаслідок чого на підставі ст. ст. 229, 230 ЦК України кредитний договір може бути визнаний недійсним. Крім того, кредитний договір містить несправедливі умови для позичальника. У зв'язку з вищенаведеним, просила задовольнити зустрічний позов. У судовому засіданні представник позивача за основним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, у зустрічному позові відмовити у повному обсязі та застосувати позовну давність. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просила суд у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити, зустрічний позов підтримала, наполягала на його задоволенні. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] - у судовому засіданні просила суд у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити, зустрічний позов підтримала, наполягала на задоволенні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити, зазначив, що порука припинилася в силу вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України. Представник третьої особи до судового засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути в його відсутність. Вивчивши матеріали справи в їхній сукупності, суд дійшов висновку про те, що первісний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом установлено, що 11 серпня 2005 року між ЗАТ КБ «ПривавтБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем [PERSON] укладений кредитний договір № MRH0GF04000055, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 23 053,90 доларів США на термін до 07 серпня 2025 року. Так за умовами п. 1 кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівкою через касу на строк 240 місяців по 07 серпня 2025 року у вигляді невідновлюваної кредитної лінії в розмірі 23 053,90 доларів США на придбання нерухомості у сумі 18 000 доларів США та на оплату страхових платежів у сумі 5 053,92 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та щомісячної комісії у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту, плюс сума, розрахована відповідно до п. 3.10 цього договору. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється у такому порядку: щомісяця у період сплати, за який приймається період з 24 по 28 число кожного місяця позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 220,57 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом, процентами, комісії. Для виконання договору банк відкриває позичальнику рахунок 29091054016758 для зарахування коштів, направлених на погашення заборгованості, кредитний рахунок 22132054001607, рахунок за процентами 22187054000932, рахунок для обліку комісії (а. с. 18-19). Таким чином, для складання графіку погашення заборгованості за кредитом окремим документом, як про це зазначалося відповідачем, підстав не вбачається, оскільки у кредитному договорі чітко визначено дати і щомісячні суми до сплати. З оглянутих у судовому засіданні матеріалів кредитної справи та з наданих суду меморіальних ордерів вбачається, що [PERSON] отримала суму, яка визначена кредитним договором. З метою забезпечення виконання договору кредиту 11 серпня 2015 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] укладений договір поруки № MRH0GF04000055, відповідно до умов якого останній поручився перед банком за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором у повному обсязі. Згідно з договором іпотеки від 22 серпня 2005 року [PERSON] передала в іпотеку ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: вул. Бахчиванджи, 27-43, м. Маріуполь, загальною площею 46,6 кв. м. Зобов'язання відповідачі за кредитним договором та договором поруки у встановленому порядку не виконали, у зв'язку з чим станом на 04 квітня 2016 року у них утворилася заборгованість у розмірі 17 133,23 доларів США, яка складається із: 14 051,37 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 952,91 доларів США -заборгованість за відсотками за користування кредитом; 432,69 доларів США - заборгованість з комісії за користуванням кредитом; 696,26 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. Згідно з п. 6 договору поруки, поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п'яти днів з моменту її отримання. Відповідно до умов договору поруки, а саме: п. 5, позивачем 06 квітня 2016 року за вих. №30.1.0.0/2-859 направлено на адресу мешкання відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за кредитним договором від 11 серпня 2005 року № MRH0GF04000055. За змістом ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При цьому виконання зобов'язань вимагається від обох сторін за договором. Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Що стосується вимог за зустрічним позовом, суд виходить з наступного. За положеннями статей 6, 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Згідно зі статтею 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Отже, враховуючи, що сторони є вільними в укладенні договору, у кредитному договорі (п. 1.2) виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті, що відповідає змісту стаття 533 ЦК України, на спростування доводів відповідача банком надано суду банківську ліцензію від 19 березня 1992 року № 22, а також відповідно до переліку банків, які мають відповідні пункти ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями за нумерацією, визначеною у Положенні про порядок видачі банкам ліцензії на здійснення банківських операцій, затвердженому постановою Правління Національного банку України від 06 травня 1998 року № 181 (із змінами та доповненнями) за станом на 01 жовтня 2001 року КБ «ПриватБанк» відносився до такого, розрахунки в іноземній валюті у такому випадку відповідають змісту наведених норм права, та не можуть свідчити про порушення прав сторони договору (позивача). З огляду на викладене, доводи зустрічної позовної заяви про відсутність у ПАТ КБ «ПриватБанк» на момент укладення кредитного договору банківської ліцензії на здійснення операцій в іноземній валюті не відповідають дійсним обставинам справи, а доводи про те, що договір укладений в іноземній валюті, у зв'язку з чим порушуються її права, як позичальника, оскільки банк не мав права укладати договір у такій валюті, спростовуються наведеними положеннями матеріального права, тому судом відхиляються. Разом з тим, у позові [PERSON] вказувала на те, що вона не мала волевиявлення на укладення кредитного договору в іноземній валюті, це не відповідало її внутрішній волі та потребам, банком не надано інформацію про сукупну вартість кредиту та інформацію про валютні ризики, тому просила також на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України визнати недійсним кредитний договір, договори поруки та іпотеки, оскільки банк вів її в оману щодо валюти кредитування, ціни договору та спірний договір вона підписала під впливом обману з боку відповідача, а також посилалася на положення ч. 1 ст. 229 ЦК України, оскільки вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо зміни/збільшення курсу іноземної валюти, і такі обставини є лише негативним наслідком для неї, як для слабшої сторони правочину. Суд враховує, що підстави, передбачені ст. ст. 229, 230 ЦК України для визнання угоди недійсною, є взаємовиключними, при цьому судом роз'яснено позивачу право на уточнень підстав та предмету позову, їх зміну, однак така ними не скористалася і наполягала на задоволенні позову саме з підстав, передбачених ст. ст. 229, 230 ЦК України. У той же час, згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними). Підставу ж зустрічного позову [PERSON] поєднує з тим, що не передбачала зміни/збільшення курсу іноземної валюти, і такі обставини є лише негативним наслідком для неї, як для слабшої сторони правочину, тобто з такими наслідками, які виникли у майбутньому після укладення договору, що не відповідає можливим підставам для визнання правочину недійсним, передбаченими ст. 229 ЦК України, тому такі вимоги позивача суд вважає необґрунтованими та відхиляє їх. Наслідком не надання банком інформації про сукупну вартість кредиту та інформації про валютні ризики не є підставами, визначеними указаною нормою матеріального права, для визнання указаного правочину недійсним. За змістом ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Як роз'яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Проте, доказів відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 57, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, які б вказували на наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману, і сам факт обману, зокрема щодо валюти кредитування та можливих ризиків збільшення її вартості відносно гривні, позивачем суду не надано, тому і з цих підстав позов задоволенню не підлягає. Також [PERSON] у позові посилається на положення ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» як підставу для визнання недійсними кредитного договору, договорів поруки та іпотеки. Суд вважає, що і з таких підстав оспорювані договори не підлягають визнанню недійсним, виходячи з наступного. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на час укладення оспорюваних договорів, застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У справі спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки (п. 1.2), які підписані позивачем, та в якому міститься повна інформація стосовно умов кредитування. За змістом ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Проте, умови спірного договору, як вказувалося вище, містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору, позивач при укладенні спірного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був підписаний та виконувався сторонами. Отже, у цій справі відсутні правові підстави і для визнання недійсним договору споживчого кредиту з наведених підстав. Крім цього, суд зазначає, що права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, встановлений ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення кредитного договору. Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв'язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію. З огляду на викладене, підстави для визнання недійсним кредитного договору відсутні. Враховуючи, що вимоги про визнання недійсними договорів поруки та іпотеки є похідними від вимог про визнання недійсним кредитного договору, приймаючи до уваги, що відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору, то і відсутні підстави для визнання недійсними договорів поруки та іпотеки. Згідно зі ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважним причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» у своїх запереченнях наполягала на застосуванні строку позовної давності до вимог за зустрічним позовом. Оскільки доводи [PERSON], наведені в зустрічній позовній заяві, суд вважає не доведеними та необґрунтованими, то позов задоволенню не підлягає саме за цих обставин, а не через сплив позовної давності. Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову. Вирішуючи вимоги щодо нарахування штрафних санкцій за основним позовом, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Згідно зі ст. 549 ЦК України штраф обчислюється у відсотках від суми невиконаного зобов'язання. Разом з тим, за змістом ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно зі ст. 2 Закону України від 02 вересня 2015 року № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилась антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної організації. Відповідно до п. 1 Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, м. Маріуполь відноситься до населеного пункту, на території якого здійснюється антитерористична операція. Згідно з ч. 2 ст. 11 Прикінцевих положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після її завершення. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS], відповідач [PERSON] зареєстрований і проживає за адресою: [ADDRESS] На підставі наведеного, враховуючи, що банком заявлено вимогу про стягнення пені саме з вересня 2014 року, основний позов в частині стягнення з відповідачів пені, заявлений в межах строку дії вказаного законом, задоволенню не підлягає. Що стосується твердження представника відповідачів про припинення поруки, то суд виходить з наступного. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Пунктом 12 договору поруки сторонами визначено, що порука припиняється за спливом 5 років з дня настання строку повернення кредиту. З огляду на встановлення у договорі поруки строку, зі спливом якого така припиняється (5 років з дня настання строку повернення кредиту), враховуючи, що такий строк згідно з повідомленням від 06 квітня 2016 року (а. с. 14) та реєстру згрупованих поштових відправлень - рекомендованих листів (а. с. 16, 17) настав 15 травня 2016 року (п. п. 5, 6 договору поруки), підстави вважати поруку припиненою у даному випадку відсутні. Такий висновок узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, за яким частина четверта статті 559 ЦК України визначає випадок визначення строку дії поруки, як протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України), і який за змістом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну ) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Суд також не вбачає підстав для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором через сумніви представника відповідачів, що кошти на погашення кредитної заборгованості зараховувалися не на ті розрахункові рахунки, які б мали бути відкриті на ім'я [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що згідно з договором викупу (відступлення) прав вимоги від 14 квітня 2016 року компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун файненс №1 Пі-Ел-Сі» продано ПАТ КБ «ПриватБанк» право вимоги, у тому числі за кредитом [PERSON] Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет). Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1680цс15, який за змістом ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися всіма судами загальної юрисдикції. Таким чином, оскільки відповідачі умови кредитного договору належним чином не виконують, внаслідок чого станом на 04 квітня 2016 року утворилася заборгованість, підстав для визнання кредитного договору, договорів поруки та іпотеки підстав не вбачається, а тому з відповідачів слід стягнути солідарно на користь позивача заборгованість за кредитом у сумі 14 051,37 доларів США, заборгованість за відсотками за користування кредитом у сумі 1 952,91 доларів США, заборгованість з комісії за користуванням кредитом - 432,69 доларів США, а усього 16 436,97 доларів США. При цьому, суд не приймає заперечення проти первісного позову щодо неправильного розрахунку та погашення боржником частини заборгованості, оскільки представником відповідача суду не надано доказів на погашення кредиту у будь-якому іншому розмірі, наявність заборгованості за кредитом не спростована, тому суд погоджується із правильністю розрахунку суми заборгованості, що наданий позивачем. Відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду юридичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду,- у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Як вбачається з матеріалів справи даний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» подано до суду 01 червня 2016 року. На день звернення до суду з даним позовом курс долара США за даними НБУ складав 25,14 грн за долар. Позов задоволено на суму 16 436,97 доларів США (16 436,97 доларів США х 25,14 грн. за долар = 413225,42 грн.), отже 1,5 % від задоволених вимог складає 6 198 грн 38 коп. Згідно зі ст. 88 ЦПК суд стягує з відповідачів у дольовому порядку на користь банку судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 6 198 грн 38 коп.

Outcome: partial