Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

У червні 2014 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому зазначає, що вона є власником 35/100 частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Іншою частиною цього будинку (65/100) користується [PERSON] 28 січня 2009 року між відповідачем та [PERSON] було укладено договір про надання послуг з газопостачання всього будинку, у зв'язку з чим позивач не має можливості укласти договір про газопостачання своєї частини будинку. Позивач зазначає, що при укладенні даного договору не дотримано вимог частини 1 статті 203 ЦК України, зокрема п. 4 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою КМУ від 09.12.1999 року № 2246 (далі - Правила), яким передбачено, що у разі перебування об'єкта у власності (користуванні) кількох осіб, укладається один договір з одним із співвласників (користувачів) за умови письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів), про що робиться відмітка в договорі. Посилаючись на те, що вона такої згоди не надавала, просить визнати недійсним договір про надання послуг з газопостачання, укладений 28.01.2009 року між позивачем та [PERSON] У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнала. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність. Також зазначила, що вимоги встановлені п. 4 Правил щодо надання письмової згоди співвласника на укладання договору не підлягають застосуванню, оскільки введені в дію у 2012 році, а договір між сторонами укладений 28.01.2009 року. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що рішенням Броварського міського суду Київської області від 27 жовтня 1988 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ будинку позов задоволено: за [PERSON] визнано право власності на 65/100 частини житлового будинку по [ADDRESS] та виділено приміщення 1-І площею 2,7 кв.м, 1-1 площею 6,4 кв.м., 1-2 площею 6,1 кв.м., 1-3 площею 5,3 кв.м, 1-4 площею 11,6 кв.м., 1-5 площею 15,7 кв.м, 1-7 площею 2,8 кв.м, 1-8 площею 1,7 кв.м; за [PERSON] визнано право власності на 35/100 частини цього будинку та виділено приміщення 1-6 площею 11,8 кв.м, 1-9 площею 10,6 кв.м., 1-10 площею 5,7 кв.м. Після смерті [PERSON], який помер [INFO], належні йому 35/100 частини будинку успадкувала його дружина [PERSON], яка отримала 29 жовтня 2002 року свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану частину будинку. Після смерті [PERSON], яка померла [INFO], належні їй 65/100 частини будинку успадкував її чоловік [PERSON], який отримав 21 листопада 2008 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на цю частину будинку. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2012 року було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 21.11.2008 року на ім'я [PERSON] та скасовано державну реєстрацію права власності за ним на 65/100 частини спірного будинку з тих підстав, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 01.04.2010 року визнано недійсним заповіт складений [PERSON] га користь [PERSON] Наведені обставини встановлені рішенням суду від 27.10.1998 року та від 01.10.2012 року, а тому відповідно до ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді даної справи. 28 січня 2009 року між ПАТ «Київоблгаз» та [PERSON] було укладено договір про надання послуг з газопостачання житлового будинку по [ADDRESS]. Таким чином, спірний договір був укладений в період, коли будинок належав на праві спільної часткової власності [PERSON] - 35/100 частини та [PERSON] - 65/100 частини. Згідно частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 356 ЦК України, власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до частини 1 статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. З аналізу вказаних правових норм можна зробити висновок, що учасники спільної часткової власності повинні погоджувати між собою будь-які дії щодо володіння, користування та розпорядження спільною власністю. Цих вимог при укладенні спірного договору не дотримано. При цьому суд враховує, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження обставин, що спірний договір укладено лише щодо належних [PERSON] 65/100 частини будинку, не вбачається цього і з тексту самого договору. Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК україни, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З огляду на наведене суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки спірний договір укладений з порушенням вимог ч. 1 ст. 358 ЦК України. Що стосується посилання позивача на п. 4 Правил щодо надання письмової згоди співвласника на укладання договору, то він не підлягають застосуванню, оскільки таке правило введено в дію у 2012 році, тобто після укладення спірного договору. При цьому суд вважає, що не застосування п. 4 Правил не є зміною підстав позову, оскільки позивач просила визнати недійсним договір з підстав недодержання вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, тобто невідповідності його вимогам законодавства. На підставі викладеного та

Outcome: approved