Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з указаним позовом, який згодом неодноразово уточнила, зазначаючи, що батьки позивачки [PERSON] та [PERSON], перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, укладеного 25 червня 1957 року, отримали земельну ділянку площею 576 кв. метрів для будівництва житлового будинку. Батьками позивачки було побудовано будинок, реєстраційне посвідчення на який було видане на батька позивачки. Тобто, нерухоме майно - домоволодіння за адресою :[ADDRESS], було придбано у шлюбі і було спільною сумісною власністю батьків позивачки на підставі статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на той час. Мати позивачки, [PERSON] померла [INFO]. Після смерті матері позивачки [INFO], відкрилася спадщина, яка складала 1/2 домоволодіння за адресою [ADDRESS] і ця спадщина була прийнята позивачкою та її батьком в порядку п.1 ч.1 статті 549 Цивільного Кодексу України 1963 року (який діяв на той час), як такі, що проживали на той час за вказаною адресою і фактично вступили в управління або володіння спадковим майном, позивачка прийняла спадщину у 1/2 від частки матері, тобто 1/4 частки всього домоволодіння. Батько позивачки також прийняв спадщину після смерті дружини у тій же частці. Окремої заяви до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті матері ніким із спадкоємців не подавалося, при цьому відповідачі [PERSON] і [PERSON] на час смерті матері у вказаному домоволодінні не проживали і не вступали в управління і володіння спадщиною в порядку ст.549 ЦК України 1963 року. Після смерті батька позивачки [PERSON], [INFO] відкрилася спадщина, яка складалася з 1/4 вказаного домоволодіння, а також грошова сума депозитного вкладу, який було внесено батьком позивачки до ПАТ КБ Приватбанк (відділення за адресою : Кривий Ріг вулиця Карла Лібкнехта 5) за договором депозитного вкладу «Стандарт» від 20.03.2007 року. Згідно заповідального розпорядження, яке здійснене померлим батьком у самому депозитному договорі (кінець договору розділ «Заповідальне розпорядження»), єдиним спадкоємцем цього вкладу є позивачка [PERSON] Копія депозитного договору була додана до первинної позовної заяви. Згідно ч.1 ст.1228 ЦК України, вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку. Таке розпорядження вбачається у вказаному договору з банком. Позивач на час смерті батька проживала разом із ним за адресою - [ADDRESS], оскільки позивач зареєстрована за вказаною адресою з 06 травня 1976 року, тому на підставі ч.3 статті 1268 ЦК України 2004 року, позивачка вважається такою, що прийняла спадщину. 13 травня 2010 року, позивачка подала до Першої криворізької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, де була відкрита спадкова справа. На цей час позивачка не отримала свідоцтва про спадщину. Відповідачі також подали заяву про прийняття спадщини, кожен на 1/3 частку домоволодіння і депозитного вкладу. Враховуючи те, що після смерті матері позивач фактично прийняла спадщину у розмірі 1/4 частки домоволодіння, а після смерті батька позивач прийняла спадщину ще на 1/4 частку домоволодіння , то їй має належати половина (1/2 частка) цього домоволодіння. Посилаючись на викладене, позивач просить суд, встановити факт прийняття спадщини після смерті батька і у визнанні права власності на 1/2 частку спадкового майна, бо в зв'язку із невизнанням такого права позивачки відповідачами, позивачка позбавлена можливості отримати належну їй спадщину у нотаріальному порядку. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], кожен окремо, уточненні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, про дату час та місце слухання справи неодноразово повідомлялись належним чином, відповідач [PERSON] надавала суду лист, в якому просила розглядати справу без її участі та винести законне рішення. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, давши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що батьки позивача перебували у зареєстрованому шлюбі відповідно до Витягу № 00016078270 від 04.12.2015 року із Державного реєстру актів цивільного стану із якого вбачається, що батьки позивачки уклали шлюб 19 червня 1953 року. Батьки позивача [PERSON], та [PERSON], на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, укладеного 25 червня 1957 року, отримали земельну ділянку площею 576 кв. метрів для будівництва житлового будинку. На вказаній земельній ділянці батьками позивачки було побудовано будинок, реєстраційне посвідчення на який було видане на батька позивачки, що підтверджується копією договору від 25.06.1957 року, копією реєстраційного посвідчення Криворізького БТІ від 02.08.1998 року. З вищевикладеного вбачається, що нерухоме майно - домоволодіння за адресою м. [ADDRESS], придбано у шлюбі і було спільною сумісною власністю батьків позивача на підставі статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на той час. Доказом того, що батьками позивача були [PERSON] і [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження позивача [NUMBER] від 10 вересня 1959 року. Після смерті матері позивача [INFO], відкрилася спадщина, яка складала 1/2 домоволодіння за адресою [ADDRESS], і вказана спадщина була прийнята позивачем та її батьком в порядку п.1 ч.1 статті 549 Цивільного Кодексу України 1963 року (який діяв на той час), як такі, що проживали на той час за вказаною адресою і фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Враховуючи те, що нерухоме майно набуте у шлюбі і частки подружжя є рівними, то після прийняття спадщини після смерті матері в порядку ст.549 ЦК України 1963 року, позивач прийняла спадщину у 1/2 від частки матері, тобто 1/4 частки всього домоволодіння. Батько позивача також прийняв спадщину після смерті дружини у тій же частці. Окремої заяви до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті матері ніким із спадкоємців не подавалося, однак позивач [PERSON], відповідно з довідкою квартального уповноваженого, завіреної загальним відділом виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради від 27.10.2015 року, копією домової книги по вказаному домоволодінню, сторінкою 11 паспорту позивачки, де є штамп про реєстрацію позивачки, зареєстрована та проживає за вказаною адресою з 06 травня 1976 року. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] на час смерті матері у вказаному домоволодінні не проживали і не вступали в управління і володіння спадщиною в порядку ст.549 ЦК України 1963 року. Враховуючи викладене та на підставі ч.3 статті 1268 ЦК України 2004 року, позивач вважається такою, що прийняла спадщину. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Судом встановлено, що [PERSON] як донька спадкодавців з 06 травня 1976 року до теперішнього часу зареєстрована та мешкає в будинку [ADDRESS] тобто фактично вона вступила в управління та володіння спадковим майном, що свідчить про належне прийняття нею спадщини після смерті матері позивача [PERSON] [INFO]. Після смерті батька позивача [PERSON] [INFO], відкрилася спадщина, яка складалася з 3/4 вказаного домоволодіння, а також грошова сума депозитного вкладу, який було внесено батьком позивачки до ПАТ КБ Приватбанк (відділення за адресою : Кривий Ріг вулиця Карла Лібкнехта 5) за договором депозитного вкладу «Стандарт» від 20.03.2007 року. Позивач на час смерті батька проживала разом із ним за адресою - [ADDRESS], тому на підставі ч.3 статті 1268 ЦК України 2004 року, позивачка вважається такою, що прийняла спадщину. 13 травня 2010 року, позивач подала до Першої криворізької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, була відкрита спадкова справа, № 23650386 від 13.05.2010 року відповідно до витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі. Відповідачі кожен окремо, також подали заяву про прийняття спадщини, кожен на 1/3 частку домоволодіння і депозитного вкладу Оскільки, як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, після смерті матері позивачка фактично прийняла спадщину у розмірі 1/4 частки домоволодіння, а після смерті батька позивачка прийняла спадщину ще на 1/4 частку домоволодіння, то їй має належати 1/2 частка вказаного домоволодіння. На підставі ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. В порядку, передбаченому ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, тому їх слід задовольнити частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial