Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

У червні 2015 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення на предмет іпотеки, а саме, квартиру [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що, 29.10.2007 року, між відповідачем та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», правонаступником прав кредитора якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», укладено Кредитний договір № ML - 009/388/2007, згідно умов якого [PERSON] було надано у кредит грошові кошти у розмірі 90\~000,00 доларів США із сплатою 3,49% річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON], був укладений договір іпотеки №PCL-009/388/2007, предметом якого є квартира [ADDRESS], яка належить відповідачу на праві власності. Оскільки відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконував належним чином, утворилась заборгованість за кредитним договором на загальну суму 92\~805,90 доларів США та 7\~127\~558,76 грн. У зв'язку із цим позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, яким є нерухоме майно для задоволення грошових вимог, шляхом продажу вказаного майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та стягнути з відповідача судові витрати. Крім того, позивач просив зобов'язати відповідача передати квартиру [ADDRESS] в управління товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», якому надати право: а) заміняти замки, охоронних пристроїв та обладнання; б) отримувати в будь-яких установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, нотаріусів, будь-які документи, необхідні для здійснення управління предметом іпотеки за рішенням суду; в) укладати, змінювати, розривати договори найму (оренди) предмету іпотеки, управляти майном, зберігати та охороняти його; г) отримувати орендні, будь-які інші платежі з управління предметом іпотеки з направленням їх на погашення заборгованості за кредитним договором № ML - 009/388/2007 від 29.10.2007 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, вказуючи на те, що у задоволенні його вимог слід відмовити на підставі приписів Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, враховуючи наступне. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, 29.10.2007 року між відповідачем та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», правонаступником прав кредитора якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено Кредитний договір № ML - 009/388/2007, згідно умов якого [PERSON] було надано у кредит грошові кошти у розмірі 90\~000,00 доларів США із сплатою 3,49% річних на строк у 366 днів. Кредитні кошти надавались Банком на підставі Кредитної заявки Позичальника від 29 жовтня 2007 року шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з кредитного рахунку на поточний рахунок Позичальника, відкритий у Банку. 25 лютого 2009 року між Відповідачем та Позивачем було укладено Додатковий договір до Кредитного договору, яким було змінено процентну ставку на фіксовану на період з 25 лютого 2009р. до 26 квітня 2009р. в розмірі 7,00 % (сім цілих і нуль відсотків) річних. Та на період з 27 квітня 2009р. до повного виконання боргових зобовязань буде діяти плаваюча процентна ставка в розмірі 3,76% (три цілих і сімдесят шість відсотків) річних та FIDR. 25 травня 2009 року між Відповідачем та Позивачем було укладено Додатковий договір до Кредитного договору, яким було змінено фіксовану процентну ставку на період з 25 травня 2009р. до 25 жовтня 2009р. в розмірі 6,50 % (шість цілих і пятдесят відсотків) річних.Та на період з 26 жовтня 2009р. до повного виконання боргових зобовязань буде діяти плаваюча процентна ставка в розмірі 4,43% (чотири цілих сорок три сотих відсотків) річних та FIDR. 9 жовтня 2009 року між Відповідачем та Позивачем було укладено Додатковий договір до Кредитного договору, яким було встановлено підвищення процентної ставки у випадку порушення Позичальником будь-яких своїх зобовязань, встановлених умовами Кредитного договору. 24 листопада 2009 року між Відповідачем та Позивачем було укладено Додатковий договір до Кредитного договору, яким було змінено фіксовану процентну ставку на період з 25 листопада 2009р. до 26 квітня 2010р. в розмірі 6,50 % (шість цілих і пятдесят відсотків) річних. Та на період з 26 квітня 2010 р. до повного виконання боргових зобовязань буде діяти плаваюча процентна ставка в розмірі 4,85% (чотири цілих вісімдесят пять сотих відсотків) річних та FIDR. 18 травня 2010 року між Відповідачем та Позивачем було укладено Додатковий договір до Кредитного договору, яким було змінено фіксовану процентну ставку на період з 25 травня 2010р. до 24 серпня 2010р. в розмірі 6,50 % (шість цілих і пятдесят відсотків) річних. Та на період з 25 серпня 2010р. до 24 лютого 2011р. в розмірі 12,74 % (дванадцять цілих і сімдесят чотири відсотків) річних. Та на період з 25 лютого 2011 р. до повного виконання боргових зобовязань буде діяти плаваюча процентна ставка в розмірі 5,24% (пять цілих двадцять чотири сотих відсотків) річних та FIDR. 4 листопада 2010 року між Відповідачем та Позивачем було укладено Додатковий договір до Кредитного договору, яким було встановлено підвищення процентної ставки у випадку порушення Позичальником будь-яких своїх зобовязань, встановлених умовами Кредитного договору. 17 листопада 2010 року між Відповідачем та Позивачем було укладено Додатковий договір до Кредитного договору, яким було змінено фіксовану процентну ставку на період з 25 листопада 2010р. до 24 лютого 2011р. в розмірі 6,50 % (шість цілих і пятдесят відсотків) річних. Та на період з 25 лютого 2011р. до 24 серпня 2011р. в розмірі 13,16 % (тринадцять цілих і шістнадцять відсотків) річних. Та на період з 25 серпня 2011 р. до повного виконання боргових зобовязань буде діяти плаваюча процентна ставка в розмірі 5,66% (пять цілих шістдесят шість відсотків) річних та FIDR. 16 березня 2011 року між Відповідачем та Позивачем було укладено Додатковий договір до Кредитного договору, яким було змінено фіксовано процентну ставку на період з 25 березня 2011р. до 26 червня 2011р. в розмірі 6,50 % (шість цілих і пятдесят відсотків) річних. Та на період з 27 червня 2011р. до 25 грудня 2011р. в розмірі 12,53 % (дванадцять цілих і пятдесят три відсотка) річних. Та на період з 26 грудня 2011 р. до повного виконання боргових зобовязань буде діяти плаваюча процентна ставка в розмірі 6,03% (шість цілих три сотих відсотка) річних та FIDR. 14 липня 2011 року між Відповідачем та Позивачем було укладено Додатковий договір до Кредитного договору, яким було змінено фіксовану процентну ставку на період з 25 липня 2011р. до 24 листопада 2011р. в розмірі 6,50 % (шість цілих і пятдесят відсотків) річних. Та на період з 25 листопада 2011р. до 24 травня 2011р. в розмірі 13,03 % (тринадцять цілих, 03 сотих відсотка) річних. Та на період з 25 травня 2012 р. до повного виконання боргових зобовязань буде діяти плаваюча процентна ставка в розмірі 6,53% (шість цілих пятдесят три сотих відсотка) річних та FIDR. 28 грудня 2012 року між Відповідачем та Позивачем було укладено Додатковий договір до Кредитного договору, яким було встановлено підвищення процентної ставки у випадку порушення Позичальником будь-яких своїх зобовязань, встановлених умовами Кредитного договору. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON], був укладений договір іпотеки №PCL-009/388/2007, предметом якого є квартира [ADDRESS], яка належить відповідачу на праві власності. В свою чергу Позичальник зобовязався прийняти, належним чином використати та повернути Банку зазначені кредитні кошти у строки, передбачені Кредитним договором (зокрема, в п. 1.1 частини № 2 Кредитного договору), а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобовязання, визначені Кредитним договором. ЗАТ «ОТП Банк» виконав свої зобов'язання перед відповідачем, надавши йому у кредит грошові кошти в розмірі 90\~000,00 доларів США; дана обставина відповідачем не заперечується. Факт надання кредиту також підтверджується наявною у матеріалах справи копією кредитної заявки від 29 жовтня 2007 року. Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлено обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), та в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статі 1048 цього Кодексу. Однак позичальником умови договору кредиту належним чином не виконувались. Вимогою від 13.08.2014 року кредитор повідомив позичальника про неналежне виконання останнім грошових зобов`язань із своєчасного повернення отриманих кредитних коштів і плати за користування ними, що випливають із кредитного договору № ML-009/388/2007 від 29.10.2007 року. Проте вимоги банку у позасудовому порядку задоволені не були. У звязку з цим, банк заявив до позичальника позов про дострокове повернення кредитної заборгованості, яка складається з залишку заборгованості за кредитом у сумі 84 999,90 доларів США, що еквівалентно 1\~788 507,12 гривень за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, суми несплачених відсотків за користування кредитом у розмірі 7 806, доларів США, що еквівалентно 164 248,69 гривень за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, пені за прострочення виконання зобовязань за період з 28.05.2014 року по 28.05.2015 року у розмірі 7\~127\~558,76 гривень. Крім того, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року у справі № 759/15921/14-ц стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за Кредитним договором № ML-009/3 88/2007 від 29.10.2007р. в розмірі 92805,92 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку 1\~169 981,59 гривень, пеню в розмірі 2\~000 000,00 гривень, що разом складає 3\~169 981,59 гривень (три мільйони сто шістдесят девять тисяч девятсот вісімдесят одна гривня 59 копійок). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Факт неналежного виконання позичальником своїх договірних зобовязань і наявність підтверджується наявними у матеріалах справи наданими позивачем вказаними платіжними документами і розширеними розрахунками заборгованості, якими підтверджується заявлений банком розмір загального боргу позичальника. Водночас, при визначенні розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить із такого. Стаття 611 ЦК України встановлює такий правовий наслідок порушення зобов`язання як сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина 1 статті 549 ЦК України). За порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, Позичальник зобовязаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобовязань за кожний день прострочки, що передбачено п. 4.1.1. частини № 2 Кредитного договору. При цьому за частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, що має істотне значення. За змістом наведених норм суд, взявши до уваги розмір невиконаних грошових зобовязань позичальника, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу і оцінивши співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, може зменшити розмір пені, що підлягає до стягнення. Водночас, позивач у виконання вимог статті 60 ЦПК України не надав суду належних доказів існування факту заподіяння йому відповідачем збитків, внаслідок несвоєчасного виконання ним кредитних зобов`язань. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку щодо необхідності зменшення розміру пені, за період з 28.05.2014 року по 28.05.2015 року, що підлягає стягненню з відповідача до 1\~788 507,12 гривень, тобто до еквіваленту у гривні залишку заборгованості позичальника за кредитом; нарахована банком позичальнику пеня у розмірі 9\~080\~314,57 грн. є непомірно великою, враховуючи загальний розмір заборгованості відповідача за кредитом, а відтак, враховуючи принципи добросовісності і справедливості, якими сторони мають керуватись у процесі цивільних правовідносин, розмір пені підлягає зменшенню до 1\~788 507,12 гривень. Відповідно до частини 1 статті 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває права звернення на предмет застави. Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Викладене свідчить про наявність підстав на звернення стягнення на користь кредитора на предмет іпотеки за договором іпотеки №PCL-009/388/2007, предметом якого є квартира [ADDRESS], яка належить відповідачу на праві власності, в рахунок задоволення вимог позивача за кредитним договором № ML-009/388/2007 від 29.10.2007 року. Відповідно до статей 590, 591 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Викладене свідчить про наявність підстав для задоволення позову у цій частині. Разом із цим, у даному випадку не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо передачі предмету іпотеки в управління іпотекодержателю. Так, згідно з частиною 1 статті 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Наведеною правовою нормою законодавцем визначено можливість передачі в управління предмету іпотеки, яким можуть бути різні види, визначених актами цивільного законодавства, обєктів нерухомого майна, у тому числі й ті, що можуть бути використані у процесі виробництва продукції, надання підприємницьких послуг та іншого виду комерційної діяльності. Тому, законодавець і передбачив можливість передачу таких обєктів нерухомого майна в управління кредитору для збереження їх фізичних властивостей, забезпечення належного господарського використання і отримання продукції, плодів та доходів. Однак, у даному разі предметом іпотеки за договором іпотеки №PCL-009/388/2007, є квартира [ADDRESS], яка є житлом відповідача і членів його сімї, а тому до моменту її відчуження в рахунок погашення кредитного боргу, передача її в управління кредитору, з метою її комерційного використання буде порушувати житлові права її мешканців. Крім того, за своєю природою, квартира є місцем проживання фізичних осіб, а не безпосереднім засобом отримання продукції, плодів та доходів. Так, відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених Законом. Викладене є підставою для відмови у цій частині позовних вимог. Відповідно до статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у справі, які складаються з витрат зі сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн. Водночас, за змістом Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон), протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Дія цього Закону не поширюється на осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Виходячи із положень ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). За таких обставин рішення суду у даній справі у частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає відстроченню до втрати чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Outcome: partial