Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

У червні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення та зняття з реєстрації місці проживання. Позовна заява мотивована тим, що 18.08.1995 року позивач [PERSON] та його дружина [PERSON], приватизували в рівних частках квартиру [ADDRESS] про що було видано свідоцтво про право власності на житло від 18.08.1995 р. Проте, у вказаній квартирі з 25 грудня 2012 року значиться зареєстрованим відповідач [PERSON], котрий в ній не проживає, не цікавиться нею, не здійснює оплату житлово-комунальних послуг. У зв'язку з цим, позивач обмежений у здійсненні свого права власності на квартиру, сплачуючи комунальні платежі з урахуванням проживання відповідача. Тому позивач звернувся з цим позовом до суду та просив виселити та зняти з реєстрації відповідача. Представник позивача та відповідач до судового засідання не з'явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач позовні вимоги визнав повністю. Тому, суд розглянув справу у відсутність сторін, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що 18.08.1995 р. позивач [PERSON] та його дружина [PERSON], приватизували в рівних частках квартиру [ADDRESS] про що було видано свідоцтво про право власності на житло від 18.08.1995 р. 31.10.2000 р. між [PERSON]., [PERSON] (дарителі) та [PERSON] (обдарований) було укладено договір дарування зазначеної квартири (а.с. 9-10). 25.12.2012 р. у квартирі [ADDRESS] було зареєстровано відповідача [PERSON] (а.с. 15-16, 18). Реєстрація місця проживання [PERSON] у вказаній квартирі була здійснена за згодою його батька, [PERSON], за яким станом на 25.12.2012 р. було зареєстровано право власності на цю квартиру на підставі договору дарування квартири від 31.10.2000 р. між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 07.03.2013 р. між [PERSON] (даритель) та [PERSON] (обдарований) був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], внаслідок чого право власності на цю квартиру було зареєстровано за [PERSON] на підставі зазначеного договору дарування від 07.03.2013 р. (а.с. 11-12). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.09.2015 р. у цивільній справі 757/20989/13-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.02.2016 р., а також рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01.02.2017 р. у справі №757/6909/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.06.2017 р. визнано недійсними зазначений договір дарування від 31.10.2000 р. між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та договір дарування від 07.03.2013 р. між [PERSON] та [PERSON]; визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 25-53). Таким чином, на підставі зазначених судових рішень, що набрали законної сили, у відповідача [PERSON] перестало існувати право на квартиру [ADDRESS] в тому числі право на володіння, користування цією квартирою. Згідно зі ст. 150 ЖК Української РСР та ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР). З урахуванням зазначених положень закону вбачається, що право користування членів сім'ї власника житло кореспондується та є похідним від права власності на житло. Відповідач [PERSON] не є членом сім'ї позивача [PERSON] Фактичним місце постійного проживання відповідача є квартира [ADDRESS]. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст. 396 ЦК України). Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, оскільки інші підстави, ніж право власності, а також письмова згода дійсного власника квартири [ADDRESS] на реєстрацію місця проживання відповідача [PERSON] у цій квартирі, або договір, що передбачають право користування квартирою, у відповідача відсутні. При пред'явленні позову позивач був звільнений від сплати судового збору (а.с. 7). Тому відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved