Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

У червні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду із даним позовом до відповідача ОГК «Південний-2», уточнивши який вказав, що починаючи з 06.11.2011 він працював у відповідача охоронником. 03.05.2017 р. він був звільнений з роботи за скороченням штату працівників, згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. Позивач не погоджується зі звільненням, вважає його незаконним через те, що відповідач не запропонував йому перед звільненням іншої роботи, звільнення було проведене без згоди профспілкового комітету, і його не попередили про наступне звільнення за два місяці. Крім цього, позивач зазначив, що при звільненні відповідач не виплатив йому вихідну допомогу у розмірі не менше середньомісячного заробітку. Посилаючись на викладене, позивач просив: -поновити його на роботі на посаді охоронника в ОГК «Південний-2»; -стягнути з відповідача оплату вимушеного прогулу у розмірі 16\~640 грн. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з вищевикладених підстав та просили їх задовольнити. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти позову через його безпідставність, просили відмовити у його задоволенні. Письмові заперечення та відзив відповідача долучені до матеріалів справи. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-УІІІ від 03.10.2017 р., яка набрала чинності з 15.12.2017 р.), - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] починаючи з 06.11.2011 р. працював охоронником ОГК «Південний-2», (наказ № 10 від 06.11.2011 р.). Відповідно до Статуту ОГК «Південний -2» у редакції, затвердженій протоколом загальних зборів членів кооперативу № 1 від 20.09.2016 р., яка діяла на час звільнення позивача, ОГК «Південний-2» - це обслуговуючий гаражний кооператив, який є юридичною особою, діє з метою спільного будівництва та експлуатації гаражів для автотранспорту, і не ставить за мету отримання прибутку. Вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу. До органів управління також належить правління кооперативу, виконавчий директор та ревізійна комісія (п. 12.2). До повноважень виконавчого директора кооперативу відноситься право прийому на роботу та звільнення з роботи штатних працівників кооперативу та інші повноваження, визначені п. 14.9 Статуту. За відсутності у кооперативу виконавчого директора, його обов'язки виконує голова кооперативу (п. 15.2 Статуту). Для виконання статутних завдань і цілей кооператив залучає до роботи за трудовим договором осіб, які не є членами кооперативу, відносини з якими регулюються законодавством України про працю, Законом України «Про кооперацію», Статутом та Правилами внутрішнього трудового розпорядку кооперативу (п. 20.1 та 20.2.). Судовим розглядом встановлено, що на час звільнення позивача у відповідача була відсутня посада виконавчого директора, і його повноваження виконував голова кооперативу. Із наявного у матеріалах справи копії штатного розпису кооперативу, затвердженого наказом від 30.12.2016 р., який діяв з 01.01.2017 р., вбачається, що штат працівників кооперативу включав дві посади голову правління та сторожа (охоронника). Наказом б/н від 01.03.2017 р. було затверджено новий штатний розпис починаючи з 04.05.2017 р., згідно якого штат працівників кооперативу включав лише одну посаду голову правління. Наказом № 1 від 01.03.2017 р. було вирішено провести скорочення штату працівників, та скоротити посаду сторожа з 03.05.2017 р., про що було вирішено повідомити позивача [PERSON] Цим же наказом повідомлено позивача про відсутність інших вільних посад в кооперативі. Із матеріалів справи вбачається, що позивач відмовився ознайомитись із цим наказом та отримати його копію, про що на копії наказу була зроблена відмітка, а також складений акт за участю трьох осіб, членів кооперативу - [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку зі скороченням штату працівників, відповідач 01.03.2017 р. подав інформацію до Корабельного РЦЗ за формою № 4-ПН, що узгоджується з приписами статтей 48,50 Закону України «Про зайнятість населення» № 5067-УІ від 05.07.2012 р. В подальшому, наказом № 2 від 26.04.2017 р. позивач був звільнений з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, за скороченням штату працівників. Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Приписами статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівники персонально попереджуються не пізніше, ніж за два місяці. Судовим розглядом встановлено, що відповідач дотримався цих вимог закону, і своїм наказом № 1 від 01.03.2017 р. попередив позивача про наступне звільнення за два місяці, як того вимагає ст. 49-2 КЗпП України. Судовим розглядом також встановлено, що на ОГК «Південний -2» відсутній профспілковий комітет, а відтак в силу ст. 43-1 КЗпП України для звільнення позивача не була необхідна згода первинної профспілкової організації. Також судом встановлено, що позивач отримав належні йому при звільненні грошові кошти, у тому числі вихідну допомогу, що підтверджується наявними у матеріалах справи копією квитанції та розрахунком нарахованих коштів. Позивач у судовому засіданні підтвердив отримання грошових коштів у розмірі 5\~104,67 грн., і правильність розрахунку не оспорював. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач дотримався вимог трудового законодавства при звільненні позивача, тому вимоги позивача про визнання звільнення незаконним і поновлення на роботі суд знаходить необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Крім цього, суд вважає необхідним зазначити, що позивач пропустив встановлений законом строк для звернення до суду із даним позовом, оскільки відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Із матеріалів справи вбачається, що 26.04.2017 р. позивач відмовився отримати копію наказу про звільнення № 2 від 26.04.2017 р., про що цього ж дня був складений відповідний акт. Позивач у судовому засіданні (05.10.2017 р.) пояснив, що він отримав свою трудову книжку 28.04.2017 р. Аналізуючи це, суд приходить до висновку, що позивач дізнався про порушення свого права не пізніше ніж 28.04.2017 р., і саме з цього часу почався перебіг передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України місячного строку для звернення до суду із даним позовом. Разом із цим, позивач подав позов до суду 06.06.2017 р., пропустивши цей строк, не зазначив причин пропуску, та не просив його поновити ні в позовній заяві, ні під час розгляду справи по суті. Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежновід заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпПУкраїни у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міськийчиміськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском зазначеного строку. Такий правовий висновок викладений у постанові ВСУ від 05.07.2017 р. у справі № 6-1033цс17. Висновок суду про пропуск позивачем місячного строку для звернення до суду із даним позовом підтверджується також і змістом його позовної заяви, яка датована 03.05.2017 р., і в якій позивач зазначив про те, що на день пред'явлення ним позову він перебуває у вимушеному прогулі 33 дні, з 03.05.2017 р. по 06.05.2017 р. З огляду на викладене суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі ч. 7 ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed