Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON], у якому зазначав, що разом з дітьми є власником 3/4 частки квартири [ADDRESS]. Інша 1/4 частка вказаної квартири належала на праві власності [PERSON], який помер [INFO]. Після відкриття спадщини останнього, спадкоємцями першої черги є [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка відмовилась від прийняття спадщини на користь позивача. За 1/12 частку квартири, що спадкувалась відповідачкою після [PERSON], позивач пропонував [PERSON] грошову компенсацію, від якої остання відмовилась. Також зазначає, що розмір частка відповідачки, як співвласника квартири, не дає можливості виділити [PERSON] у натурі приміщення чи встановити порядок його користування між співвласниками. Просив визнати неможливим сумісне проживання та користування квартирою [ADDRESS], припинити право власності відповідачки [PERSON] на 1/12 частки у спільній частковій власності на квартиру, з зобов'язання позивача сплатити відповідачці грошової компенсацію та визнанням за [PERSON] право власності на зазначену частку квартири. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 6 жовтня 2014 року у позові відмовлено. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права і ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання підлягає задоволенню. Виходячи з положень п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. Із справи вбачається, що власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON], якому на праві власності належить 5/12 частки квартири, [PERSON], [PERSON] частки яких у праві власності складають 1/4 частки за кожним, та [PERSON], яка є власником 1/12 частки квартири. Пред'являючи позовні вимоги щодо припинення права власності відповідачки на частку вищезазначеної квартири, [PERSON] посилався на те, що частка [PERSON] є незначною та поділі квартири між співвласниками, не може бути виділена їй у натурі. Відповідно до висновку №617/618 від 29.08.14 року судової будівельно-технічної експертизи, ринкова вартість 1/12 частки трикімнатної квартири [ADDRESS] складає 42 760,00 грн. та технічної можливості виділити [PERSON] належну їй 1/12 частку квартири у натурі чи встановити порядок користування квартирою не існує (а.с. 48). Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з ненадання позивачем доказів на підтвердження того, що припинення права власності відповідачки на 1/12 частку квартири не завдасть істотної шкоди її інтересам та вона має інше житло, у якому може проживати, крім того, позивач не вніс на депозитний рахунок суду вартість частки квартири, на яку просить припинити право власності відповідачки. Між тим, із таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи і нормам матеріального права. Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім ї. Тобто, припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Згідно з ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. На підтвердження попереднього внесення на депозитний рахунок суду вартості частки майна у спільній частковій власності, що належить [PERSON], позивачем надано до суду квитанцію №109 від 7.11.14 року на суму 42 760,00 грн. Разом з тим, відповідачкою не заперечується щодо наявності у неї права власності на частку у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS], у якій на момент видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.04.14 року (а.с. 6) та довіреності від 14.06.14 року на представництво інтересів [PERSON] у суді (а.с. 16) було зареєстровано її місце проживання. З урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном, за наявності у [PERSON] іншого житла, припинення її права власності на частку в квартирі, що є незначною (1/12), з виплатою відповідної грошової компенсації, не завдасть останній істотної шкоди. Оскільки [PERSON] звернувся до суду з цим позовом у своїх інтересах та як законний представник неповнолітніх дітей, які також є співвласниками квартири, апеляційний суд дійшов висновку щодо необхідності визнання за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у рівних частках права власності на частку квартири, яка вибула з власності відповідачки [PERSON], що не буде виходом за межі позовних вимог. За таких обставин, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового по суті вимог.

Outcome: approved