Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

У травні2016 року Алієв [PERSON] звернувся до суду з заявою і просив встановити факт, що має юридичне значення а саме його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 червня 2016 року у задоволенні заяви [PERSON] [PERSON] відмовлено у повному обсязі. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про встановлення факту. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, та не сприяв повному та обєктивному розгляду справи. Судом першої інстанції не було прийнято до уваги конкретні докази, які були ним надані , та давали суду підстави ухвалити рішення про те, що він станом на 24 серпня 1991 року, постійне проживав на території України, тобто з 01.09.1989 року до 30.09.1996 року, з дати приїзду до м. Харкова (Української PCP), до дати завершення роботи в Харківському комунальному автотранспортному підприємстві № 2028 постійне проживав в м. Харкові. Той факт, на думку [PERSON], що станом на 24 серпня 1991 року він постійно проживав на території України, можливо встановити лише у судовому порядку, оскільки на час звернення до суду у нього був вилучений паспорт громадянина України і знищений. А тому, іншого законного способу отримати паспорт громадянина України у нього не має. Вважає, що суд прийшов до хибного висновку, про те, що від встановлення вказаного факту, не залежить виникнення, зміна чи або припинення будь-яких особистих чи майнових прав заявника, та підстави для встановлення такого факту в судовому порядку відсутні. Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що від факту з приводу встановлення якого заявник звернувся до суду, не залежить виникнення, зміна або припинення будь-яких особистих чи майнових його прав. З таким висновком суду, судова колегіяне погоджується, з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що Алієв [PERSON] народився в селі Мамишло Дманиського району Грузинської РСР 29 вересня 1972 року. 1 вересня 1989 року вступив до СПТУ № 32 м. Харкова Української РСР, де навчався до 28 червня 1990 року. 27 грудня1989 року заявник був зареєстрований в [INFO], гуртожиток. 5 липня 1990 року Алієв [PERSON] був прийнятий на роботу до Харківського комунального автотранспортного підприємства № 2028 в якості слюсара 3 розряду, де працював по спеціальності до 26.11.1992 року, а потім на інших посадах до 30.09.1996 року, проживав у гуртожитку за адресою м.Харків, вул. Гвардійців Широнінців,37, корпус 17. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз'яснено, що у порядку ч. 2\~ст. 256 ЦПК\~суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень\~ст. 256 ЦПК\~та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі\~Закону України «Про громадянство України»і може пов'язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженогоУказом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Пунктом 1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Судовим розглядом встановлено, що заявник працював у м.Харкові з 5 липня 1990 року по 30 вересня 1996 року і проживав без реєстрації за адресою м.Харків вул.Гвардійців Широнінців,37,корус 17 у гуртожитку , який належав підприємству в якому він працював (а.с.98). Зі змісту заяви вбачається, що встановлення факту постійного проживання заявнику потрібно для вирішення питання про належність його до громадянства України (а.с.3). Отже, висновок суду що від встановлення факту постійного проживання заявника на території України не залежить виникнення, зміна чи або припинення будь-яких особистих прав заявника, не відповідає обставинам справи . Суд вважає, що заява є обгрунтованою і підлягає задоволенню, оскільки заявник надав суду докази фактичного проживання на території України до 24 серпня 1991 року.

Outcome: approved