Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

У червні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 27 листопада 1996 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], остання купила у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Однак до теперішнього часу всупереч вимогами зазначеного Договору купівлі-продажу, в квартирі зареєстрований [PERSON] Оскільки реєстрація останнього перешкоджає позивачу в користуванні та розпорядженні її власністю, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судове засіданні не з'явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, надавши суду письмову заяву про слухання справи у її відсутність, на задоволенні позову наполягала. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач до судового засідання не з'явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином. Про причини своєї неявки суду не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у зв'язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Так, з матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], що підтверджується Договором купівлі-продажу від 27 листопада 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Блохіною Є.Є. та зареєстрованого в реєстрі під №6426, наявним в матеріалах справи. В даній квартирі зареєстрований [PERSON]. Однак в квартирі не мешкає без поважних причин, особистих речей в ній не має, оплату комунальних послуг не здійснює, що підтверджується наданими доказами. За таких підстав, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: approved