Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

У червні 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.05.2006 р. між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір без номеру, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобовязання щодо сплати кредиту та відсотків. У звязку з цим, станом на 30.04.2018 р. виникла заборгованість відповідача за кредитним договором у розмірі 71008,71 грн., в тому числі 8170,89 грн. основної суми кредиту, 58980,26 грн. процентів за користування кредитом, 4857,56 грн. штрафу. Тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою суду від 19.06.2018 року було відкрито провадження у справі, а розгляд призначений в порядку спрощеного позовного провадження. 07.09.2018 року до надійшли письмові заперечення відповідача на позовну заяву, в яких він просив у позові відмовити через сплив позовної давності. В обґрунтування цього відповідач, не заперечуючи факт отримання ним кредитної картки та використання кредитних коштів за її допомогою, зазначив, що останній раз здійснив платіж за даним кредитним договором 02.10.2007 року, строк дії кредитної картки також давно закінчився, а тому позов поданий за межами передбаченого законом строку позовної давності. Крім того, відповідач заперечив проти розрахунку заборгованості, наданого позивачем, також і в частині того, що 02.06.2016 року нібито відповідач сплатив на користь позивача суму в розмірі 14,79 грн. За ствердженням відповідача, він особисто такої суми не платив, і наміру погашати кредит після спливу позовної давності не мав не має, а тому надані позивачем відомості про таку оплату не відповідають дійсності, і немає підстав вважати, що строк позовної давності був у звязку з цим перерваний. Ухвалою суду від 14.09.2018 року, за клопотанням представника відповідача, від банку були витребувані докази на підтвердження руху коштів по кредитному рахунку [PERSON] та відомості про видані відповідачу платіжні картки. В судове засідання з розгляду по суті сторони та їх представники не зявились, подавши заяву про розгляд справи без їх участі. Фіксування судового розгляду справи по суті технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши відповідні норми матеріального права та судову практику, суд приходить до такого. Відповідно до\~ст. 1054 Цивільного кодексу України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і виплати проценти. Позивач, здійснюючи банківську діяльність, затвердив Умови та Правила надання банківських послуг, на підставі яких пропонував клієнтам платіжні карти та інші банківські послуги, зазначені у Заяві та у Памятці Клієнта. У преамбулі зазначених Умов та Правил надання банківських послуг зазначено, що вони разом з із заявою, Памяткою клієнта та Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Затвердженням Умов та Правил позивач в порядку ст. 641 ЦК України зробив публічну оферту на укладення договору банківських послуг для необмеженого кола осіб. Відповідно до п. 3.1-3.3 Умов та Правил, дані Умови регулюють відносини між Банком та Клієнтом з випуску та обслуговування [PERSON]. Банк випускає Клієнту Картку на підставі Заяви, належним чином заповненої та підписаної Клієнтом. [PERSON] та відкриття [PERSON] здійснюється в разі прийняття Банком позитивного рішення про можливість випуску Клієнту Картки. Датою укладення Договору є дата відкриття рахунку, вказана у розділі заяви «Відмітки банку». На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору позивачем надано фотокопію Анкети-заяви на видачу кредитної картки від 22.05.2006 року. Із змісту цього документу випливає, що відповідач просив випустити йому кредитну картку та встановити кредитний ліміт на неї у сумі 10000,00 грн. Також у цій Анкеті-заяві зазначено, що відповідачу була видана кредитна платіжна картка № 4149605303015143 із вказаним кредитним лімітом у гривнях. Строк дії цієї картки у наданій позивачем фотокопії є нерозбірливим. На виконання ухвали суду про витребування доказів позивач надав довідку про те, що відповідачу була видана лише одна кредитна картка, а саме картка з номером №\~4149605303015143, з датою відкриття 18.11.2004 року і терміном дії до 30.11.2012 року. Відомостей про видачу відповідачу будь-яких інших платіжних, в тому числі кредитних, карток, позивач не надав. Як випливає з наданої позивачем виписки про рух коштів по кредитному рахунку відповідача, останній протягом червня 2006 року жовтня 2007 року активно користувався кредитними коштами та щомісяця поповнював кредитний рахунок. Останнє поповнення відповідачем кредитного рахунку шляхом внесення готівкових коштів на суму 800,00 грн. відбулось 02.10.2007 року, що відповідачем не заперечується. Згідно тієї ж виписки про рух коштів, в подальшому по кредитному рахунку відповідача обліковується лише нарахування процентів за користування кредитними коштами та штрафів за їх неповернення. Водночас, згідно наданих позивачем документів, 02.10.2016 року кредитний рахунок відповідача нібито був поповнений шляхом автоматичного списання коштів для погашення простроченої заборгованості по картці «НА 2**Т СР». Відповідач факт часткового погашення заборгованості 02.10.2016 року в описаний спосіб заперечував, посилаючись на те, що не мав і не має наміру цього робити, нікого на це не уповноважував, про обставини такого списання йому нічого не відомо, а тому воно не може братися до уваги і розцінюватись як дії боржника, що свідчать про визнання боргу, та не може бути підставою для висновку про переривання позовної давності в розумінні ст. 264 ЦК України. Оцінюючи у сукупності встановлені факти, суд бере за основу й застосовує висновки щодо правильного застосування норм матеріального права, викладені у Постанові [PERSON] Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/95919/12. Зокрема, у п. п. 89-93 вказаної Постанови зазначається, що, за змістом статті\~526, частини першої статті\~530, статті\~610\~та частини першої статті\~612 ЦК України\~для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України\~кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України\~право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності\~стосовно кожного щомісячного\~платежу у межах строку кредитування\~згідно з частиною п'ятою\~статті 261 ЦК України\~починається після\~невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення\~чергового\~платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для\~погашення всієї заборгованості за договором\~(зі\~спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних\~платежів\~(після несплати чергового такого платежу). Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). Як випливає з наданої позивачем довідки, відповідачу була видана лише одна кредитна картка за номером 4149605303015143 з терміном дії до 30.11.2012 року. Відтак, нарахування позивачем процентів за користування кредитом за період з 01.12.2012 року і по 30.04.2018 року є неправовірним, і позов у цій частині не підлягає задоволенню саме з підстав, викладених у п. 91 Постанові ВП ВС від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. Вирішуючи питання про стягнення заборгованості, що існувала станом на момент припинення строку кредитування, суд керується правовими висновками, викладеними у п.п.\~56-64 Постанови ВП ВС від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. Зокрема, у цій Постанові зазначається, що загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої\~статті 258 ЦК України). Відповідно\~до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається\~статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша\~статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування\~право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного\~платежу починається\~після\~невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення\~чергового\~платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої\~статті 1050 ЦК України\~кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі\~статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі\~№ 6-2462цс16. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних\~платежів за договором\~визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для\~погашення всієї заборгованості за договором\~з моменту спливу\~строку кредитування. Станом на 30.11.2012 року заборгованість відповідача з повернення основної суми кредиту становила 8156,10 грн. та з того часу не змінювалась. Крім того, станом на вказану дату позивачем були зараховані проценти за користування кредитом в розмірі 27208,58 грн. (накопичувальним підсумком). Відповідно до п. п. 5.3, 5.4 правил користування платіжною карткою, строк і погашення по кредиту по платіжним карткам із встановленим мінімальним обовязковим платежем наведений у Памятці клієнта, яка є невідємною частиною Договору. Платіж включає плату за користування кредитом та частину заборгованості за кредитом. По платіжним картам без встановленого мінімального обовязкового платежу строк погашення процентів по кредиту щомісяця за попередній місяць, а строк погашення кредиту в цілому не пізніше останнього дня місяця, зазначеного на картці. За відомостями виписки про рух коштів по кредитному рахунку відповідача, останній декілька разів отримував кредитні кошти готівкою у червні, липні, листопаді та грудні 2006 року, а також у лютому, квітні та травні 2007 року (останній раз 01.05.2007 року). По кожному з цих випадків у відповідача виникли зобовязання по сплаті процентів за користування кредитом, які мали виконуватись щомісяця, а строки позовної давності по кожному з цих випадків спливали через три роки після настання чергового строку виконання зобовязання по сплаті процентів. Крім того, як було встановлено раніше, в період до 02.10.2007 року включно відповідач періодично поповнював кредитний рахунок, кожного разу тим самим перериваючи позовну давність. Позивач у цій справі звернувся до суду з позовом у червні 2018 року, тобто після спливу позовної давності як щодо основної суми кредиту, так і щодо останнього щомісячного платежу. При цьому посилання позивача на п. 9.12 Умов і правил надання банківських послуг на зазначений висновок не впливає, оскільки будь-яка пролонгація договору обмежена строком дії картки. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта\~статті 267 ЦК України). Відповідач подав письмову заяву про застосування позовної давності у цій справі, а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості, що існувала станом на момент припинення кредитування (30.11.2012 року), також задоволенню не підлягають. При цьому суд приймає також доводи відповідача щодо того, що надходження на його кредитний рахунок грошей у сумі 14,79 грн., що, за наданими позивачем відомостями, нібито сталося 02.10.2016 року, відбулось поза його волею, з таких мотивів. По-перше, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу (постанова ВСУ від 23.11.2016 року № 6-2104цс16). По-друге, вчинення боржником дій з виконання зобовязання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором в силу закону, на підставі установчих документів або довіреності (постанова ВСУ від 23.11.2016 року № 6-2104цс16). По-третє, позивачем не надано жодних доказів того, що відповідач був чи є держателем інших платіжних інструментів, в тому числі платіжних карток, за рахунок яких могло бути здійснене таке автоматичне погашення. По-четверте, переривання позовної давності можливе лише в межах строку її спливу. Не може бути перервано те, що давно закінчило існувати. Нарешті, за відсутності підстав для нарахування заборгованості за тілом кредиту та процентами, відсутні правові підстави і для нарахування неустойки, оскільки відповідно до частин другої та третьої\~статті 549 ЦК України\~штраф та пеня є неустойкою, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання. Безпідставним є також нарахування неустойки на суму заборгованості, яка утворилась до 30.11.2012 року, враховуючи, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стаття 266 ЦК України). Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 6, 267, 634, 638-642, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed