Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом. Просила стягувати аліменти з відповідача не у твердій грошовій сумі, а в розмірі ? частини усіх видів його заробітку. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що на підставі рішення Богунського районного суду м.Житомира від 14.04.2016 року з відповідача [PERSON] на її користь на утримання малолітнього сина [PERSON],[INFO], стягуються аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 770 грн. щомісяця. Проте ця сума є недостатньою для утримання дитини, оскільки син часто хворіє, потребує повноцінного харчування, санаторно-курортного лікування, забезпечення ліками. Оскільки відповідач матеріальної допомоги на лікування дитини не надає, проте отримує пенсію за вислугу років, працює в ДП з обслуговування повітряного руху України та має сукупний дохід щомісяця 17875, 88 грн., то може сплачувати аліменти у частці до заробітку та у більшому розмірі, ніж визначив суд. Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 01 листопада 2016 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. У поданій апеляційній скарзі [PERSON] порушує питання про скасування зазначеного рішення з ухваленням нового про задоволення її вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права. На думку апелянта, при ухваленні рішення судом не враховано положення ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини». Обставини, які свідчать про погіршення стану здоровя дитини, залишились поза увагою суду. Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від\~\~20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України\~\~27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З матеріалів справи вбачається, що в період перебування сторін у шлюбі, 20 жовтня 2008 року у них народився син [PERSON] (а.с.20). На підставі рішення Богунського районного суду м.Житомира від 14.04.2016 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі 770 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 24.03.2015 року. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того що позивачкою не доведено підстав для збільшення розміру аліментів, передбачених ст.192 СК. Проте, в повній мірі погодитися з висновками суду неможливо. Відповідно до ст.192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексам. Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У постанові від 5 лютого 2014 року (справа № 6-143цс13) Верховний Суд України виклав правовий висновок про те, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). В даному випадку із змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що останньою порушено питання саме про зміну розміру раніше призначених аліментів. Як свідчать загальновідомі обставини, із збільшенням віку дитини зростають і витрати на задоволення її потреб у одязі, їжі, фізичному та духовному розвитку. На час присудження аліментів відповідач мав постійний дохід. Проте, всупереч положенням ст.184 СК суд визначив розмір аліментів в твердій грошовій сумі. Як свідчать надані відповідачем докази, він одержує пенсію(а.с.36). Тобто, має постійний дохід. Крім того, судом встановлено, що відповідач створив нову сім»ю. Від нового шлюбу у нього народилася дитина. Отже, крім сина [PERSON] він має на утриманні ще і малолітню доньку Поліну, [INFO] (а.с.105,106). За наведених обставин та із врахуванням положень ст.ст.182,183 СК, апеляційний суд приходить до висновку про можливість зміни розміру аліментів у частці від доходу відповідача та визначення цього розміру в 1\\6 частині. За наведених обставин та відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Outcome: partial