Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ № 19-к від 31 травня 2016 року, виданий Міським культурним центром про притягнення її до дисциплінарної відповідальності. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що працює керівником студії народного танцю у Міському культурному центрі. Наказом директора міського культурного центру № 25-к від 08 липня 2015 року позивача звільнено із займаної посади. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2016 року позивача поновлено на роботі у раніше займаній посаді з 08 липня 2015 року, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. На підставі вказаного рішення суду позивача поновлено на роботі, однак не зважаючи на неодноразові звернення, не забезпечено належними умовами праці для виконання посадових обовязків. Листом від 26 квітня 2016 року керівництво Міського культурного центру повідомило позивачу про необхідність складання планів роботи, ведення журналу обліку роботи колективу та розробку положення про структурний підрозділ Міського культурного центру, яким являється студія народного танцю. З метою виконання вказаного листа позивач 29 квітня 2016 року подала до відповідача заяву, в якій просила забезпечити компютером, доступом до мережі інтернет та положенням студії народного танцю, що розробляється та затверджується керівником закладу культури. 16 травня 2016 року позивачу вручено лист, яким зобовязано надати пояснення щодо виконання вказівок керівництва даних 26 квітня 2016 року. 31 травня 2016 року відповідачем видано наказ № 19-к «Про дисциплінарне стягнення» яким їй як керівнику студії народного танцю оголошено догану та зобовязано у десятиденний термін розробити та надати на затвердження керівнику закладу Положення про клубне формування, яким є студія народного танцю. Позивач вважає, що оспрюваним наказом порушено її трудові права, при цьому дисциплінарне стягнення застосовано безпідставно, так як до її трудових обовязків не входить розробка положення про структурний підрозділ Міського культурного центру, яким являється студія народного танцю. У даному випадку саме на керівника покладено обовязок затвердження положення про структурні підрозділим. З підстав захисту порушеного трудового права змушена звернутися до суду. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Пояснив, що обовязок щодо організації і ведення документів, визначених Положенням про клубне формування покладається на керівника клубного формування. Оформлення документів допускається як за допомогою друкованих засобів так і рукописним шляхом. Міський культурний центр є бюджетною установою, тому не має можливості забезпечити компютерною технікою. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні з підстав необґрунтованості. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, судом встановлені наступні факти й відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що наказом Броварського міського культурного центру № 3-к від 20 січня 1998 року [PERSON] прийнято на роботу з 20 січня 1988 року на посаду керівника студії народного танцю. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2016 року [PERSON] поновлено на роботі у раніше займаній посаді керівника студії народного танцю з 08 липня 2015 року; стягнуто із Міського культурного центру на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 18980 грн. 48 коп. та моральну шкоду у розмірі - 2067 грн. Наказами Міського культурного центру від 21 березня 2016 року № 2-к «Про допущення керівника студії народного танцю [PERSON] до роботи та виплати їй заробітної плати», від 31 березня 2016 року № 5-к «Про уточнення формулювання наказу» та від 08 квітня 2016 року №7/3-к «Про поновлення [PERSON] на посаді керівника студії народного танцю» допущено до роботи та поновлено на роботу у Міському культурному центрі на посаді керівника студії народного танцю з 08 липня 2015 року. Із матеріалів справи вбачається, що листом від 26 квітня 2016 року [PERSON] повідомлено про необхідність складання положення, списків учасників (членів) клубного формування, журналу обліку занять, плану роботи, репертуарного плану, формування репертуару та подачу керівнику закладу звіту про діяльність клубного формування. 29 квітня 2016 року [PERSON] звернулася до керівництва міського культурного центру із черговою заявою щодо забезпечення належних умов праці, в якій також вказала, що розробка та затвердження Положення про роботу студії народного танцю є обовязком керівника Міського культурного центру. Листом від 16 травня 2016 року Міський культурний центр просив [PERSON] надати письмові пояснення щодо виконання вимог, викладених у листі від 26 квітня 2016 року. 17 травня 2016 року [PERSON] надала пояснення, зазначивши, що для правильного ведення документації студії необхідно положення студії народного танцю «Барвінок», яке розробляється та затверджується керівником закладу культури. Оскаржуваним наказом Міського культурного центру від 31 травня 2016 року № 19-к «Про дисциплінарне стягнення» керівнику студії народного танцю [PERSON] оголошено догану, зобовязано у десятиденний термін розробити та надати на затвердження керівнику закладу Положення про клубне формування, яким є студія народного танцю. 31 травня 2016 року [PERSON] ознайомлена із вказаним наказом, про що свідчить її підпис на наказі. Оголошуючи позивачеві догану, відповідач в наказі №19-к від 31 травня 2016 року послався на порушення трудової дисципліни, а саме на не розробку та не надання на затвердження керівнику закладу Положення про клубне формування, яким є студія народного танцю. Крім того, вказано, що згідно із пунктами 1.3, 4.1, 5.1 Загального Положення про клубне формування закладу культури системи Міністерства культури і мистецтв України, затвердженого наказом Міністерства № 835 від 07 грудня 2004 року [PERSON] як керівник клубного формування, повинні розробити на основі даного Положення, Положення про клубне формування та затвердити його у керівника закладу культури. Зі справи вбачається, що [PERSON] як керівник студії народного танцю у своїй роботі користується посадовою інструкцією, затвердженою директором Міського культурного центру 17 листопада 2010 року. З детального аналізу завдань та обовязків керівника студії народного танцю не вбачається обовязку розробки та надання на затвердження керівнику закладу Положення про клубне формування, яким є студія народного танцю. Разом з тим, такого безпосереднього обовязку для позивача, як керівника студії народного танцю, не містять в собі і пункти 1.3, 4.1, 5.1 Загального Положення про клубне формування закладу культури системи Міністерства культури і мистецтв України. У останньому не конкретизовано посадову особу до завдань якої належить така розробка. Відповідно до статті 6 Статуту Міського культурного центру обовязок щодо затвердження положення про структурні підрозділи покладено саме на керівника закладу. Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 15 вересня 2016 року № 32003/ПІ-Х-1659/10.1 наказ Міністерства культури і мистецтв від 07 грудня 2004 року № 835 «Про затвердження Загального положення про клубне формування закладу культури системи Міністерства культури і мистецтв України» було подано на державну реєстрацію до Міністерства юстиції та на прохання органу, що його прийняв, було повернуто для доопрацювання та скасовано наказом Міністерства культури і туризму від 25 вересня 2006 року № 791/0/16-16. Отже наказ, яким затверджено вищевказане Положення у Міністерстві юстиції не зареєстрований. Відповідно до статті 139 Кодексу законів про працю України ( далі - КЗпП України) працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Таким чином, трудовою дисципліною передбачено додержання працівниками норм, закріплених КЗпП України, правил внутрішнього трудового розпорядку, статутів, положень, посадових інструкцій, за порушення якої до працівника можливо застосування положень статті 147 КЗпП України. Відповідно до статті 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Частиною першою статті 147-1 КЗпП України передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Відповідно до статті 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до вимог частин першої та четвертої статті 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. За кожне порушення трудової дисципліни може\~\~бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Згідно з ст. 150 КЗпП України, дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу). Порушення трудової дисципліни - це невиконання чи неналежне виконання працівником, без поважних причин, обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Трудові обов'язки працівника визначаються у посадовій (робочій) інструкції. КЗпП України не містить переліку випадків, в яких може застосовуватися догана чи звільнення. У силу статті 10 ЦПК України саме на роботодавцеві лежить обовязок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарних проступків. При розгляді даної справи по суті відповідач не надав до суду доказів наявності такого обовязку та у разі його невиконання, можливості з цих підстав притягнення до дисциплінарної відповідальності. На думку суду, відповідач не мав права вимагати від позивача виконання роботи, яка не обумовлена трудовим договором та посадовою інструкцією, тому причину накладення стягнення у вигляді догани, суд вважає необґрунтованою. Позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу від 31 травня 2016 року суд вважає доведеними і такими, що підлягають задоволенню. Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 79 ЦПК України до судових витрат серед іншого належать витрати на правову допомогу. Відповідно до статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанції до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Згідно із Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» витрати на правову допомогу компенсуються за участь особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено рішення, компенсуються іншою стороною у сумі, що не перевищує 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Юніті» в особі [PERSON] укладено договір №25/16 від 10 червня 2016 року про надання правової допомоги (а.с.97). Відповідно до диплому [PERSON], який приймав участь у судових засіданнях та фактично надавав правову допомогу є спеціалістом у галузі права, у 2004 році закінчив Національну академію внутрішніх справ і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство», здобув кваліфікацію юриста. Відповідно до акту приймання-передачі від 18 вересня 2016 року на правову допомогу виконавець витратив 4 години, з них - 3 години на складання позовної заяви та 1 годину на представництво інтересів замовника у судовому засіданні. Участь [PERSON] у судовому засіданні у якості представника позивача та тривалість судового розгляду впродовж години підтверджено і журналом судових засідань. Згідно із квитанцією від 24 вересня 2016 року [PERSON] на рахунок ТОВ «Юніті» перерахувала грошові кошти у розмірі 2000 грн. як оплату за надання правової допомоги за договором від 10 червня 2016 року. Відповідно до пунктів 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Суд частково погоджується із витратами [PERSON] на правову допомогу та приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь позивача суми у розмірі 1450 грн. з урахуванням визначеного законодавством граничного розміру витрат на правову допомогу, кількості годин надання такої допомоги, судових засідань по даній справі та їх тривалості. Відповідно до статті 88 ЦПК України стягненню із відповідача на користь держави підлягає і судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

Outcome: approved