Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2013 року, винесеної в цивільній справі № 1423/8166/2012, позовні вимоги [PERSON] до Миколаївської міської ради про зобов'язання надати повноцінне житло, що подані 15 лютого 2013 року в порядку уточнення раніше заявленого позову про захист житлових прав, виділені в окреме провадження (а.с. 5). Як слідує з позовної заяви, [PERSON] звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, просив зобов'язати відповідача надати йому повноцінне житло взамін того, з якого він був виселений внаслідок незаконних дій. В обгрунтування вимог позивач послався на ті обставини, що 29 травня 1997 року без повідомлення позивача про це відповідач прийняв рішення № 283 про виключення зі складу сім'ї двох дітей, нібито, на підставі його заяви, якої він не складав, а рішенням № 331 вирішив переселити його з повноцінного житла - квартири [ADDRESS] - до квартири [NUMBER] у тому ж будинку, яка не має опалення та інших комунальних зручностей. Згодом, також потай від нього та за його відсутності був виданий ордер на переселення, на підставі якого він ([PERSON]) під час перебування за кордоном України був неправомірно знятий з реєстрації за своїм попереднім місцем проживання та зареєстрований в новому житловому приміщенні. Ухвалою суду від 14 жовтня 2013 року проведено заміну неналежного відповідача - Миколаївської міської ради на належного - виконавчий комітет Миколаївської міської ради. 17 жовтня 2013 року позивач збільшив позовні вимоги, просив визнати у недійсним ордер № 1142 серії 051792 від 01 липня 1997 року, поновивши строк звернення до суду за захистом порушеного права. В обгрунтування таких вимог позивач послався також на ті обставини, що відповідач не маючи ні його заяви на переселення, ні зобов'язання звільнити раніше надане житло в порядку п. 64, 66 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», затверджених Постановою Ради Міністрів Української РСР і Українською республіканською Радою професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, видав спірний ордер на його переселення в квартиру [ADDRESS]. В частині поновлення пропущеного строку повідомив про те, що до пред'явлення вказаної позовної вимоги не знав про видачу спірного ордеру. В судовому засіданні позивач позов підтримав, підтвердив викладені в позовній заяві обставини. Додатково суду пояснив, що його відселення ініціювала та організувала колишня дружина [PERSON], яка на ті часи обіймала виборну посаду депутата Миколаївської міської ради, та яка умисно оформила його на тимчасову роботу на сухогруз «Порт Николаев», на якому він працював за межами України з 14 червня по 18 липня 1997 року. Саме у цей час, за його відсутності, відповідач видав спірний ордер, про що він ([PERSON]) дізнався у 2005 році під час розгляду Заводським районним судом м. Миколаєва цивільної справи № 2-579/05. Представник відповідача проти позову заперечувала з тих підстав, що ордер № 1142 серії 051792 від 01 липня 1997 року виданий на законних підставах в порядку поліпшення житлових умов родини [PERSON], які перебували на квартирному обліку. Видача такого ордеру є підставою для перереєстрації осіб за місцем проживання до нової квартири [ADDRESS]. Крім цього, представник відповідача просила суд про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. Вислухавши учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. З рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2005 року, постановленим в цивільній справі № (1956/2005 р.) слідує, що [PERSON] та [PERSON], з якою позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 1975 року по 2003 рік, і дві їх дочки [PERSON] та [PERSON] проживали в [ADDRESS]. В 1997 році [PERSON] і [PERSON] була надана однокімнатна квартира [NUMBER] без комунальних зручностей в цьому ж будинку. У зв'язку з цим, вони обидва 17 липня 1997 року виписалися зі спірної квартири і прописалися в надану нову квартиру. Також в квартирі [NUMBER] з 26 серпня 1997 року приписана їх дочка [PERSON], яка також перед цим виписалась з попереднього житлового приміщення. Оскільки отримана квартири потребувала ремонту, [PERSON] та [PERSON] залишилися тимчасово проживати в квартирі [NUMBER]. Особисті рахунки квартир не об'єднувались. Особистий рахунок на квартиру [NUMBER] був переоформлений на [PERSON], яка залишилась єдиною прописаною в ній особою та у 1999 році приватизувала це житло і 17 вересня 1999 року їй видане свідоцтво про право власності на житло. При цьому, суд не прийняв до уваги посилання [PERSON] на те, що видача ордеру на квартиру [NUMBER] та його пере прописка були проведені з порушенням встановленого порядку так як позивачу були відомі вказані обставини і він на той час не оспорював ордер та виписку з квартири [NUMBER], а у квартирі [NUMBER] знаходиться частина його речей. За наслідком установлених фактів суд відмовив [PERSON] в позові про визнання приватизації квартири [ADDRESS] за безпідставністю вимог. В той же час, як слідує з рішення виконкому Миколаївської міської ради № 283 від 29 травня 1997 року родина [PERSON] у складі чотирьох осіб перебувала на квартирному обліку за пільговими списками молодих спеціалістів. Цим рішенням за заявою [PERSON] зі складу родини, які перебували на обліку на отримання житла виключені дочки [PERSON] та [PERSON] (до шлюбу - [PERSON] (а.с. 3). В цей же день, 29 травня 1997 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради прийняте рішення № 331 (а.с. 4) відповідно якого [PERSON] надано зі зняттям з квартирного обліку звільнену 1-кімнатну квартиру [NUMBER] без комунальних зручностей, житловою площею 17 м2 по [ADDRESS] на склад сім'ї із 2 осіб (вона та чоловік). 01 липня 1997 року виконком Миколаївської міської ради видав [PERSON] ордер № 1142 серії 051792 на вселення в квартиру [ADDRESS] на склад сім'ї з двох осіб: [PERSON] - основний квартиронаймач, [PERSON] (в ордері ініціали - Г.П.) - чоловік (а.с. 16). Разом з цим, довідкою ДП «Миколаївський морський торговельний порт» вих. № 31-К від 17 січня 2006 року (а.с. 18) підтверджене безперервне знаходження за межами України теплоходу «Порт Николаев» з 14 червня 1997 року по 18 липня 1997 року, що підтверджує обставину відсутності позивача в м. Миколаєві на час отримання ордеру його колишньою дружиною. Також архівний відділ управління архівної роботи та урочистих подій Миколаївської міської ради листом № М-98/п/19.02.03-07 від 09 вересня 2013 року підтвердив відсутність відомостей про зобов'язання [PERSON] звільнити займану площу у зв'язку з отриманням квартири [ADDRESS] та повідомив про те, що додатки до рішення виконкому ММР № 283 від 29 травня 1997 року до архіву не передавались (а.с. 36). В силу п. 64 та 66 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», затверджених Постановою Ради Міністрів Української РСР і Українською республіканською Радою професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, громадяни (в тому числі тимчасово відсутні), відносно яких прийнято рішення про надання жилого приміщення, дають письмове зобов'язання про звільнення займаного жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду чи в будинку житлово-будівельного кооперативу (за винятком тих, кому жиле приміщення належить на праві приватної власності). У надане жиле приміщення переселяються члени сім'ї, які включені в ордер і дали письмове зобов'язання про переселення в це приміщення. Як свідчать матеріали справи [PERSON] письмового зобов'язання про звільнення займаного жилого приміщення - квартири [ADDRESS] у зв'язку з наданням іншого житлового приміщення не давав, тобто його переселення було здійснене без дотримання установленого законом порядку. Разом з тим, згідно ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлений в три роки, такий же строк встановлений ст. 59 ЖК Української РСР для визнання ордеру недійсним. В силу ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом [PERSON] дізнався про порушення свого житлового права у 2005 році. Позивач звернувся до суду з позовом про захист житлових прав у квітні 2012 року (а.с. 5), тобто після сплину строку позовної давності. Доказів того, що строк позовної давності ним пропущений з поважних причин [PERSON] суду не представив. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною є підставою для відмови у позові. Про застосування позовної давності до спірних правовідносин заявлено представником відповідача. Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 29 грудня 1976 року № 11 (зі змінами) «Про судове рішення» також роз'яснив, що встановивши пропуск строку для звернення до суду без поважних причин, суд в рішенні вказує про відмову в позові з цих підстав. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню внаслідок пропуску строку позовної давності для звернення до суду. В силу ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в позові судові витрати позивачів присудженню за рахунок відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed