Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив: визнати дії відповідача у відмові пільгового проїзду позивачу протиправними; стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205» на його користь вартість проїзду в сумі 07 грн. 00 коп. і в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 500,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що він має статус ветерана органів внутрішніх справ. 15 квітня 2019 року о 07 год. 25 хв. у місті Дніпрі він користувався автобусним маршрутом загального користування № 70, від зупинки «Старомостова площа» до зупинки «Акумуляторний завод «Іста», що знаходиться по вул. Базова. При розрахунку за проїзд в салоні автобусу позивач пред`явив диспетчеру своє посвідчення ветерана органів внутрішніх справ, яке надає йому право на безкоштовний проїзд, але диспетчер відмовив йому у пільговому проїзді, мотивуючи свою відмову тим, що в салоні автобусу вже було два пільгового пасажира, маючих право на пільговий проїзд. Доводи позивача про те, що в автобусах загального користування кількість пільгових місць не обмежена, диспетчер проігнорував, і позивач, щоб їхати, був вимушений оплатити проїзд. В підтвердженні здійснення оплати проїзду йому був виданий проїзний квиток із зазначенням на звороті найменуванням відповідача. Даний автобус мав державний номерний знак [NUMBER] , якій належить відповідачу. При короткочасному спілкуванні з диспетчером позивач вказав на відсутність інформації про пільгову категорію пасажирів, яка знаходилась в салоні автобусу обмеження кількості пільгової категорії пасажирів, але диспетчер в цьому питанні послався на угоду між автоперевізником і міської влади. Але ніяких конкретних назв документів ним названо не було. Про існування статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт», що надає право на не обмеження пільгової категорії пасажирів у місцях загального користування, яким є автобус, диспетчер не був обізнаний. 15 квітня 2019 року позивач звернувся до територіального управління Державної служби України з безпеки на транспорті в Дніпропетровській області із скаргою на дії диспетчера в особі автоперевізника та застосування до нього заходів впливу. 17 травня 2019 року позивача було проінформовано, що працівниками територіальної Укртрансбезпеки була здійснена рейдова перевірка транспортних засобів, які здійснюють перевезення пасажирів на зазначеному маршруті. До листа була додана копія відповіді відповідача до територіальної Укртрансбезпеки щодо скарги позивача. Зі змісту відповіді випливає, що керівництво відповідача посилило контроль за роботою автобусного маршруту № 70, а також проведений додатковий інструктаж щодо дотримання чинного законодавства при здійсненні пасажирських перевезень, зокрема порядку перевезення пільгових категорій громадян, попереджено про дисциплінарну відповідальність водіїв та диспетчерів за неналежне виконання обов`язків. Позивач вважає дії диспетчера в особі відповідача неправомірними і такими, що порушують його права як споживача, регламентовані Законом України «Про захист прав споживачів». Суму моральної шкоди він оцінив у 500 грн. і вважає, що це адекватна міра штрафної санкції для відповідача. В судове засідання позивач не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Представник відповідача Жуков Т.Г. в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомив. Відзиву або пояснень щодо позову не подав. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] є ветераном органів внутрішніх справ, що підтверджується відповідним посвідченням Серії № [NUMBER], виданим 18.01.2006 року управлінням МВС України в Дніпропетровській області (а.с.4). Так, відповідно до п. 11 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам Національної поліції, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України надаються такі пільги: безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (за винятком таксі) за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських маршрутів у межах України. При цьому, позивач стверджує, що 15 квітня 2019 року о 07 год. 25 хв. у місті Дніпрі диспетчер автобусного маршруту загального користування № 70», державний номерний знак [NUMBER] , при пред`явленні йому (диспетчеру) посвідчення ветерана органів внутрішніх справ, яке надає позивачу право на безкоштовний проїзд, відмовив останньому у пільговому проїзді, внаслідок чого він був вимушений оплатити проїзд, що підтверджується виданим йому проїзним квитком серії ДОЗВ № 056421 на суму 07 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, 15 квітня 2019 року позивач звернувся до Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті зі скаргою з приводу відмови у пільговому перевезенні на автобусному маршруті № 70 (а.с.9). 23 квітня 2019 року вищевказану скаргу позивача було розглянуто відповідачем Товариством з додатковою відповідальністю «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205» та за вих. № 161 повідомлено Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області про те, що було встановлено особу водія та викликано його для надання пояснень щодо інциденту, викладеного у скарзі і проведення бесіди, однак за результатами розгляду скарги обставини, зазначені у скарзі, не підтвердились. Керівництвом підприємства посилено контроль за роботою автобусного маршруту №70, а також проведено додатковий інструктаж щодо дотримання чинного законодавства при здійсненні пасажирських перевезень, зокрема, порядку перевезення пільгових категорій громадян (а.с.7). 07 травня 2019 року Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті [PERSON] було направлено відповідь за вих. 1053/22/23-19 на його звернення, в якій повідомлено, що його звернення було розглянуто перевізником ТДВ «АТП 11205», який обслуговує міський автобусний маршрут загального користування № 70. Крім того, працівниками Управління проведено рейдову перевірку транспортних засобів, які здійснюють перевезення пасажирів на зазначеному маршруті і фактів безпідставної відмови водіями в перевезенні пільгової категорії пасажирів під час перевірки не встановлено (а.с.6). Таким чином, позивачем не представлено суду жодних доказів в порядку § 1 Глави 5 Розділу 1 чинного ЦПК України, які б підтверджували його твердження, зазначені в позовній заяві. Згідно же з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.. Зокрема відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, а також чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Так, стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази окремо й в їх сукупності, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки жоден із наданих ним документів/доказів не містить підтвердження факту відмови йому 15 квітня 2019 року у пільговому перевезені на автобусному маршруті № 70. При цьому, відповідно до ч. ч. 7-8 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Тому, оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат при зверненні до суду і йому відмовлено в задоволенні його позовних вимог, суд вважає необхідним судові витрати у справі компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed