Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з таким позовом в якому вказувала, що на підставі свідоцтва на право власності на житло від 11 травня 1994 року, виданого Органом приватизації Вознесенського виробничого шкіряного об`єднання «Возко» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (на час розгляду справи - [PERSON] ) було передано в спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина до складу якої входила 1/4 частка в квартирі [ADDRESS] . Вказана спадщина була прийнята та оформлена [PERSON] . Решта квартири залишається в спільній сумісній власності сторін. У 2021 році [PERSON] вирішила розпорядитися належним їй майном. Однак нотаріус відмовила позивачці в оформленні правочину щодо її нерухомого майна з підстави невизначеності частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру. Тому позивачка просила визначити її частку у праві спільної сумісної власності щодо спірної квартири, а саме те, що їй належить 1/4 частка цього майна. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, проте надали суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, проте надали суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнають повністю. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі сторін та представника позивачки, оскільки матеріали справи містять усю необхідну для вирішення спору інформацію. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. При цьому судом встановлено, що на підставі свідоцтва на право власності на житло від 11 травня 1994 року, виданого Органом приватизації Вознесенського виробничого шкіряного об`єднання «Возко» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (на час розгляду справи - [PERSON] ) було передано в спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина до складу якої входила 1/4 частка в квартирі [ADDRESS] . Вказана спадщина була прийнята та оформлена [PERSON] . Решта квартири залишається в спільній сумісній власності сторін. У 2021 році [PERSON] вирішила розпорядитися належним їй майном. Однак нотаріус відмовила позивачці в оформленні правочину щодо її нерухомого майна з підстави невизначеності частки [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру. Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном (ч. 1 ст. 86 ЦК України 1960 року (чинного на час набуття майна)). Згідно ст. 112 ЦК України 1960 року майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22 грудня 1995 року розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. В той же час, відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України (далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Для визначення члена сім`ї можуть використовуватись їх ознаки, наведені у статті 3 СК, статті 1 Закону України від 7 квітня 2011 року № 3206-VI «Про засади запобігання і протидії корупції»; квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»); майно, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, відповідно до закону (стаття 6 Закону України від 15 травня 2003 року № 742-IV «Про особисте селянське господарство»). Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Таким чином, оскільки невизначеність частки позивачки у праві спільної сумісної власності на квартиру створює [PERSON] перешкоди в реалізації її права на розпорядження майном, виходячи з рівності часток співвласників на житло, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved