Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

У травні 2021 року до Іллінецького районного суду Вінницької області звернулася [PERSON] з позовом до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» про визнання недійсним кредитного договору від 13.03.2021 р. № 172772997. Позов обґрунтований тим, що між сторонами справи укладений договір відповідно до якого позивач отримала позику, а саме відповідачем їй було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Позивач зазначає, що оспорюваний договір про надання їй позики на умовах фінансового кредиту укладений між сторонами містить ознаки кредитного договору та повідомляє, що в оспорюваному нею договорі не була зазначена ціна та сукупна вартість кредиту, тому вона вважає, що відповідачем було проігноровано дані вимоги законодавства та не було надано їй розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, у зв`язку з цим реально нарахований відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим, за зазначений працівниками фінансової установи у розрахунку платежів. Також, позивач вказує, що відповідачем їй не було письмово повідомлено інформацію щодо умов договору, даний договір нею не підписувався, а тому вона вважає, що письмова форма договору не дотримана, тобто відповідач скористався тим, що їй, як позичальнику бракувало знань необхідних для здійснення вибору при підписанні оспорюваного договору,. Крім того, відповідачем, в порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів» не були надані їй відомості, які потрібні клієнту при укладені кредитного договору, у зв`язку із чим позивач вважає що її було введено в оману при отриманні кредитних послуг, а саме, щодо істотних умов договору, зокрема на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом, не було зазначено нічого на рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення нею зобов`язання та їй було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків) через, що вона і погодилась на укладання договору. З урахуванням зазначеного позивач вважає, що при укладанні даного договору було порушено принцип рівності сторін, так як їй запропонували укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах, а тому, на підставі вище викладеного, позивач звернулася до суду із вимогою визнати даний договір недійсним. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 травня 2021 р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та витребувано від відповідача належним чином посвідчену оскаржуваного укладеного між сторонами даної справи кредитного договору з додатками. 30 червня 2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив із викладеними у ньому запереченнями на позов, який він вважає безпідставним та необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Крім того, відповідачем суду надані надано письмові пояснення із належним чином посвідченими копіями кредитного договору від 13.03.2021 р. № 172772997 від 13.03.2021 р. із додатком № 1, заяви позичальника на укладення договору, довідки щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», документом, що підтверджує факт перерахування грошових коштів Позивачу за договором. У визначений судом строк відповідач заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не надав, тому суд здійснює згідно частини 5 статті 279 ЦПК України розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження за наявними у справі письмовими доказами. Так, судом установлено, що 13 березня 2021 р. між [PERSON] та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було укладено кредитний договір №172772997 в електронній формі, згідно якого відповідач зобов`язалося надати позичальникові (позивачу) грошові кошти в сумі 5500,00 (п`ять тисяч п`ятсот гривень 00 коп.) грн. в кредит строком на 30 днів на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язалася повернути кредит та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 1,70 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом (а.с.23). Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (ЄДРПОУ 38569246) зареєстровано як фінансова установа відповідно свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серія ІК № 105, виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 21 березня 2016 р. (а.с. 45) Положеннями пункту 1.1 Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАТР» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (надалі - Правила) визначають порядок і умови надання Кредитодавцем грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, права та обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладання та належного виконання умов Електронного договору, а також регулюють відносини, що виникають між Кредитодавцем і Клієнтом (а.с. 41-43). У пункті 1.2. Правил зазначається, що дані Правила є пропозицією укласти Електронний договір в розумінні частини 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», розроблені відповідно до вимог ЦК України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронний документа та електронний документообіг», Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), затверджених постановою КМУ від 07.12.2016 № 913 та інших нормативно-правових актів щодо регулювання ринків фінансових послуг. У відповідності до пункту 3.1. Правил з метою отримання Кредиту Клієнт, ознайомившись з Правилами, заповнює Заявку, вказуючи всі дані, визначені в Заявці як обов`язкові, пункту 3.2. клієнт у Заявці зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні особисті дані, які необхідні Кредитодавцю для прийняття рішення про надання чи ненадання Кредиту, а також бажаний спосіб отримання Кредиту. Клієнт також зобов`язаний оновлювати ці дані в Особистому кабінеті не пізніше 3-х календарних днів з дня виникнення змін в таких даних. Пунктом 3.15. Правил передбачено, що у випадку схвалення Заявки на отримання Кредиту, Інформаційно-телекомунікаційна система Кредитодавця генерує індивідуальну частину Електронного договору, що є Офертою та містить усі істотні умови, про що інформує Клієнта в Особистому кабінеті, а також шляхом надсилання відповідного повідомлення на номер телефону Клієнта та/або електронним листом на електронну пошту, вказану в Заявці. Згідно пункту 3.16 Правил кожен з Клієнтів ознайомившись з усіма істотними умовами Оферти надає згоду шляхом направлення повідомлення Кредитодавцю, яке підписується відповідно до абзацу 2 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме: шляхом введення у спеціальному полі під акцептом, який містить усі істотні умови Електронного договору, Одноразового ідентифікатора, який відповідає вимогам п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та натиснення іконки «відправити/підписати». Вказана іконка може стати активною лише після введення Одноразового ідентифікатора. Зазначений ідентифікатор генерується Кредитодавцем в Інформаційно-телекомунікаційній системі та надсилається Клієнтам в CMC-повідомленні. Зміст пункту 3.17 Правил передбачає, що після підпису Електронного повідомлення Клієнтом, зазначене повідомлення надходить в Інформаційно-телекомунікаційну систему Кредитодавця та свідчить/повідомляє Кредитодавця про те, що Клієнт надав згоду (акцептував) на пропозицію (Оферту) Кредитодавця щодо укладання Електронного договору з Клієнтом. Після зазначених дій Електронний договір між Кредитодавцем та Клієнтом вважається укладеним і Кредитодавець здійснює дії, передбачені умовами укладеного Електронного договору щодо надання Кредиту. Згідно пункту 3.18. Правил вчинення Клієнтом вказаних вище дій по зміні даних в ITC Кредитодавця та введення Одноразового ідентифікатора є проставленням Електронного підпису одноразовим ідентифікатором в Електронному Договорі його Сторонами, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Змістом пункту 3.19.1. Правил - клієнт самостійно обирає відділення банку, фінансової установи чи відділення поштового зв`язку, в якому бажає отримати Кредит, з числа тих що доступні для отримання грошового переказу чи поштового переказу. Клієнт може отримати Кредит протягом 10 (десяти) календарних днів від дати укладення Електронного договору. В такому разі обчислення строку надання Кредиту та нарахування процентів за користування починає з дати отримання грошового переказу чи поштового переказу Клієнтом. Не отримання грошового переказу чи поштового переказу Клієнтом, протягом вказаного вище строку, є відмовою Клієнта від Електронного договору, що призводить до втрати Електронним договором чинності та скасовує обов`язок виконання Кредитодавцем зобов`язань за Електронним договором. Як зазначено у пункті, 3.20. Правил сторони підтверджують, що Електронний Договір та всі Додатки до нього мають таку саму юридичну силу для Сторін, як документи, складені на паперових носіях та скріплені власноручними підписами Сторін, тобто вчинені в простій письмовій формі. 13 березня 2021 р. позивачу було погоджено видачу кредиту в сумі 5500,00 (п`ять тисяч п`ятсот гривень 00 коп.) грн. строком на 30 (тридцять один) днів, про, що свідчить довідка щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 18 червня 201 року (а.с. 39), змістом цієї ж довідки, підтверджується що договір позичальнику відправлений 13 березня 2021 р. та зазначена сума грошових коштів позичальнику перерахована 13 березня 2021 р. о 0:33 год. Окрім того даною довідкою підтверджується, акцент оферти позичальником (підписання позичальником договору одноразовим ідентифікатором). Таким чином, зазначений договір позики укладений у формі електронного документу з відповідним електронним підписом позичальника, що не суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншого законодавства. Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги письмові позиції сторін, наведені у змісті поданих до суду заяв по суті, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, що вбачається з наступного. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями частини 1 статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно абзацу 1 частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В свою чергу, відповідно статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Стаття 8 даного Закону України визначає, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. При цьому, змістом частини 7 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. В свою чергу, частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статі 628 ЦК України). Відповідно до положень частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 2 даної статті визначено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Фінансові установи на своїх веб-сайтах розміщують правила надання грошових коштів у кредит, якими визначають порядок і умови надання грошових коштів у кредит. Такі правила є в загальному доступі для ознайомлення всіх зацікавлених осіб і є публічною офертою до укладання договору. Як вбачається зі змісту пункту 1.3. Правил - правила надання грошових коштів у позику в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту, розміщені Кредитодавцем на Сайті Кредитодавця, а також є доступними для ознайомлення в Інформаційно-телекомунікаційній системі при подачі Заявки, а також у пункті 4.1 кредитного договору від 13.03.2021 р. № 1727772997 зазначено, що невід`ємною частиною договору є Правила та Паспорт споживчого кредиту, що надано позичальнику до укладення договору. Уклавши цей договір позичальник підтверджує, що він ознайомлений та повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил, текст яких розміщено на сайті кредитодавця: www. мoneyveo. ua У відповідності до частини 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Змістом частини 4 даної статті визначено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Згідно частини 5 статті 11 вказаного Закону пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. При цьому, частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Таким чином, електронними кредитними договорами визначаються основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначаються суми кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів та умови кредитування, що в свою чергу є звичайним договором в розумінні чинного законодавства України. Відповідно до частиною 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. В свою чергу, пунктом 6 частини 1 статті 1 вказаного Закону України передбачено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Зазначений електронний підпис одноразовим ідентифікатором це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту) вказується особа, яка створила замовлення. Відтак, договір «онлайн кредитування» його сторонами фізично не підписується, а зазначений договір укладається, в тому рахунку із використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, на підставі якого видаються/отримуються грошові кошти шляхом перерахування на банківський картковий рахунок особи. При цьому не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Таким чином, проходячи всю процедуру укладення договору «онлайн кредитування» не маючи електронного цифрового підпису, однак заповнюючи всі поля заявки та приймаючи пропозицію (оферту) укласти договір з подальшим введенням в Особистому кабінеті отриманих кодів, особа буде вважатись такою, що особисто підписала електронний кредитний договір. 13 березня 2021 р. позивачу було погоджено видачу кредиту в сумі 5 500,00 (п`ять тисяч п`ятсот гривень 00 коп.) грн. строком на 30 (тридцять один) днів, що підтверджується довідкою щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 13 березня 2021 р. (а.с.39), змістом цієї ж довідки, підтверджується що договір позичальнику відправлений 13 березня 2021 року та зазначена сума грошових коштів позичальнику перерахована 13 березня 2021 року о 0:33 год. Окрім того, даною довідкою відповідача підтверджується, акцент оферти позичальником (підписання позичальником договору одноразовим ідентифікатором). Таким чином, твердження позивача про те, що порядок акцептування пропозиції відповідача не відповідає абзацу 3 частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», у зв`язку із чим оскаржуваний у судовому порядку кредитний договір від 13.03.2021 р. № 172772997 не прирівнюється до договору, що укладений у письмовій формі, спростовуються вищенаведеними обставинами справи, оскільки без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Зазначене підтверджується судовою практикою суду касаційної інстанції, а саме змістом постанов Верховного Суду від 23 березня 2020 р. у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19), від 09 вересня 2020 р. у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 07 жовтня 2020 р. у справі № 127/33824/19 (провадження № 61-9071св20). У змісті абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму і необов`язково повинен бути створений у вигляді окремого електронного документу, допускається і спрощена форма. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Аналогічний правовий висновок наведений Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 р. у справі № 127/33824/19 (провадження № 61-9071св20) та від 12 січня 2021 р. у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що учасниками електронної комерції, в даному випадку позивачем і відповідачем, здійснено послідовні дії в інформаційно-телекомунікаційній системі, якою зафіксовано чітку послідовність (хронологію) всіх дій фінансової установи та споживача щодо укладення електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі, яку відповідач використовує для укладення електронних договорів. Крім того, судом прийнято до уваги, що звертаючись до суду із позовом, позивач у своїй позовної заяві вказала, що між нею та відповідачем було укладено договір позики. Також, судом прийнято до уваги, що однією із підстав для визнання недійсним кредитного договору від 13.03.2021 р. № 172772997 позивачем вказано на обставини ведення відповідачем нечесної підприємницької практики, яка полягала у неповідомленні їй непомірно великої відсоткової ставки за користування кредитом у випадку порушення зобов`язання наслідком чого стало введення її в оману щодо істотних умов даного договору. Однак, як вбачається з матеріалів справи позивач, перш ніж укласти оскаржуваний кредитний договір, мала доступ до відкритої та повної інформації розміщеної на офіційному сайті відповідача у відкритому доступі для невизначеного кола осіб та відповідно мала змогу детально ознайомитися з умовами даного договору, у тому числі з розміром відсотків за користування кредитними коштами та порядком їх повернення. Крім того, вищевказана правова позиція позивача спростовується її ж твердженням щодо не підписання та не укладення нею договору із відповідачем, адже вони є взаємовиключними. Щодо посилання позивача на положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», то суд вважає, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України та частина 3 статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Проте таких обставин позивачем у справі не доведено. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 202 ЦК України). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Змістом частин 1, 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Крім того, частиною 3 даної визначено й інші умови договору, які є несправедливими. Посилання позивача на те, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки відповідач не надав їй інформації про умови кредитування, що вказаний договір не містить сукупної вартості кредиту та інших фінансових зобов`язань споживача, повної інформації про умови кредитування, спростовуються наявними у справі належними доказами та наведеними вище обставинами справи. Суд, відхиляє посиланням позивача на те, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами даної справи врегульовані, в тому рахунку приписами Закону України «Про споживче кредитування», оскільки у відповідності до змісту пункту 1 частини 2 статті 3 цьому Закону, його норми не поширюються на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця. В свою чергу, в укладеному кредитному договорі від 13.03.2021 р. № 172772997 визначені всі умови кредитування, зокрема розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, відповідальність сторін (а.с.23). Суд вважає, що не заслуговують на увагу твердження позивача про порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не було порушено право споживача на свободу вибору продукції, оскільки позивач самостійно обрала фінансову установу та умови кредитування. В матеріалах справи відсутні докази порушення принципу рівності сторін договору, умовами кредитного договору не обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Твердження позивача про дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду споживача також не знайшли свого підтвердження і спростовуються матеріалами справи. Так, у відповідача є один основний обов`язок - надати кошти позивачу, який виконаний в повному обсязі, і порушення прав щодо надання кредиту в повному обсязі - відсутнє. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача при укладенні договору про надання кредиту позивачем суду не надано. У відповідності до статті 203 ЦК України судом встановлено, що зміст кредитного договору № 172772997 від 13.03.2021 р. на момент його укладання не суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивач на момент укладення договору мала необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало її внутрішній волі. Правочин вчинено у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Кредит позивач отримала. Проаналізувавши кредитний договір, суд вважає, що в даному випадку, вказаний кредитний договір складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту стосовно дотримання прав споживача та принципу справедливості, чинних на момент його укладення. Згідно статті 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин), або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У разі коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність із передбачених законом підстав, такий правочин згідно із частиною 3 статті 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Однак, суд дійшов висновку, що в даному випадку, відсутні підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання кредитного договору від 13.03.2021 р. № 172772997 недійсним, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними і допустимими доказами, враховуючи вищевикладене. Щодо посилання позивача в обґрунтування своїх вимог на положення статей 229, 230 ЦК України, то суд виходить з наступного. Згідно частини 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до частини 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Позивачем на підтвердження своїх вимог не доведено, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. При цьому, судом враховано, що не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину, а помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін - не є підставою для визнання правочину недійсним. У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених норм статті 229 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 р. у справі № 911/1171/18 та від 04 червня 2019 р. у справі № 910/9070/18. У змісті частини 1 статті 215 ЦК України законодавець закріпив, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга та третя статті 215 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 ЦК України). У змісті пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Однак, позивачем не доведено наявність вищевказаних обставин. Крім того, судом прийнято до уваги, що відповідач свої зобов`язання по договору виконав, надавши кредит позивачу. Змістом абзацу 2 частини 1 статті 1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Суд вважає, що не заслуговують на увагу твердження позивача про порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки не було порушено право споживача на свободу вибору продукції, так як позивач самостійно обрала фінансову установу та умови кредитування. В матеріалах справи відсутні докази порушення принципу рівності сторін договору, умовами кредитного договору не обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Твердження позивача про дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду споживача не знайшли свого підтвердження і спростовуються матеріалами справи. Так, у відповідача є один основний обов`язок - надати кошти позивачу, який виконаний в повному обсязі, і порушення прав щодо надання кредиту в повному обсязі - відсутнє. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача при укладенні договору про надання кредиту позивачем суду не надано. В свою чергу, посилання позивача на постанову Верховного Суду України у справі № 6-1103цс16 судом не приймається , оскільки і предмет спору і зроблені у ній правові висновки є нерелевантними спірним правовідносинам. Враховуючи викладене, з урахуванням того, що позивач не надала жодного належного та допустимого доказу наявності у діях відповідача умислу ввести її в оману щодо дійсних умов укладення договору, оскільки враховуючи специфіку укладення електронного правочину та той факт, що ініціатива його укладення була саме від позивача, яка мала доступ до відкритої та повної інформації розміщеної на офіційному сайті відповідача у відкритому доступі для невизначеного кола осіб, не надання позивачем жодних доказів, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору від 13.03.2021 р. № 172772997 вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи позивача про ненадання повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні договору та нечесну підприємницьку практику ґрунтуються виключно на припущеннях позивача і спростовуються самим змістом договору, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивач, звернувшись до суду за захистом своїх прав, як споживача, була звільнена згідно з частини 3 статі 22 Закону України «Про захист прав споживачів» від сплати судового збору. Згідно із частиною 7 статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з урахуванням звільнення позивача від сплати судового збору у разі залишення позову без задоволення судовий збір компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed