Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 07 березня 1981 року по 27 липня 2010 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] За час шлюбу за договором довічного утримання від 05 квітня 2006 року на ім'я відповідача [PERSON] було набуто квартиру [ADDRESS]. Позивач вважає, що оскільки спірну квартиру набуто за період перебування у шлюбі, вона є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Питання про поділ майна вже вирішувалось судом, але спірна квартира не була предметом поділу з тієї причини, що вони з колишньою дружиною домовились про спільне використання квартири. 13 червня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, за яким [PERSON] продала квартиру [PERSON] Вказаний договір укладений другим з подружжя без згоди з позивача, та договір виходить за межі дрібного побутового. Тому позивач просить визнати договір купівлі продажу кварти недійсним, розділити майно подружжя, що є спільною сумісною власністю, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину квартири. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнала, у позові просила відмовити, оскільки спірна квартира не була спільною сумісною власністю. Квартиру відповідач набула на підставі договору довічного утримання, у виконанні якого позивач жодної участі не приймав. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнала, у позові просила відмовити. В обґрунтування своїх доводів зазначила, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2011 року було встановлено обсяг майна, набутого подружжям за час шлюбу, і до нього не входить спірна квартира. Крім того, позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, встановлений ч.2 ст.72 СК України. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 07 березня 1981 року по 27 липня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі /а. с. 9,10/ . Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2011 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] було поділено майно, що є об'єктом спільної сумісної власності, набуте за період з 1981 року до 27 липня 2010 року. З тексту рішення суду вбачається, що спірна квартира не була предметом поділу. На підставі договору довічного утримання (догляду), укладеного 05 квітня 2006 року між відповідачем [PERSON], як набувачем з однієї сторони, та [PERSON], як відчужувачем з другої сторони, відповідач [PERSON] отримала у власність квартиру [ADDRESS], в обмін на зобов'язання забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору. Право власності на нерухоме майно було зареєстровано за [PERSON] 17 квітня 2007 року, реєстраційний номер 14348176. У судовому засіданні сторони підтвердили, що [PERSON], яка померла 03 липня 2006 року /а.с.48/, доводилася сестрою [PERSON] Вирішуючи питання про те, чи була спірна квартира об'єктом спільної сумісної власності подружжя, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. Крім того, у відповідності до частини другої статті 746 ЦК України якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обовязок перед відчужувачем є солідарним. Таким чином, законодавець у ЦК України закріпив, що спільна сумісна власність за договором довічного утримання (догляду) виникає у випадку наявності кількох набувачів за цим договором та їхнім солідарним виконанням обовязку за вказаним договором перед відчужувачем. У статті 749 ЦК України закріплено обовязки набувача за договором довічного утримання (догляду). Так, зокрема, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша статті 749 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У відповідності до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Системний аналіз вищезазначених норм цивільного та сімейного законодавства у своїй сукупності зумовлює висновок, що визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був даний договір укладено саме в інтересах сімї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обовязки за таким договором солідарно з набувачем. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2891цс15, яка згідно вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів. У судовому засіданні факт виконання обов'язків за договором довічного утримання позивачем разом з набувачем [PERSON] не знайшов підтвердження, хоча позивач і скористався всіма процесуальними правами у поданні доказів та доведенні перед судом їх переконливості. Зокрема, як на докази, позивач посилався на пояснення свідків, допитаних у судовому засіданні. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що йому відомо про те, що позивач відпрошувався з роботи через те, що йому було потрібно відвезти сестру дружини до лікарні, це було приблизно у 2004-2005 роках. У 2005-2006 роках він бачив позивача у районі проживання сестри його дружини, проте стверджувати що позивач приїжджав саме до неї та з якою метою, він не може, оскільки йому про це нічого не відомо. Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснив, що проживає у будинку, в якому проживала померла [PERSON] Приблизно у 2003-2005 роках він зустрічав позивача, який розповів, що у нього поряд проживає родичка, яку він відвідував разом з дружиною приблизно 1-2 рази на тиждень. Вони приносили поліетиленові пакети, проте їх вміст йому не відомий. Останні п'ять років вони до квартири не приїжджали. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що у 2006 році часто бувала в гостях у [PERSON] Зі слів [PERSON] їй відомо, що подружжя [PERSON] часто відвідували [PERSON], доглядали за нею, купували їжу. У 2003-2003 роках позивач ремонтував ванну кімнату і туалет у квартирі [PERSON] Оцінюючи зазначені показання свідків, суд вважає за необхідне зауважити, що відвідування відповідачем у 2003-2005 роках [PERSON] не свідчить про вчинення дій на виконання договору довічного утримання, укладеного 05 квітня 2006 року, в частині забезпечення доглядом. З огляду на те, що [PERSON] доводилася сестрою його дружині, такі відвідання до укладення договору довічного утримання не були частиною якихось зобов'язань і носили характер звичайних родинних відносин. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що знала померлу [PERSON] Вона доводилася сестрою відповідачу [PERSON] Зі слів [PERSON] їй відомо, що навесні 2006 року [PERSON] уклала зі своєю сестрою [PERSON] договір довічного утримання. Подружжя [PERSON] не надавало кошти [PERSON], оскільки вона матеріально була добре забезпечена, за нею доглядала медична сестра, послуги якої [PERSON] оплачувала самостійно. Готувала їжу, водила до лікарні медична сестра, а кошти на всі потреби давала сама [PERSON] Поховання також було організовано за кошти померлої. В останні місяці життя [PERSON] її доглядали медсестра, двоюрідна сестра [PERSON], [PERSON] та сама свідок. Вона особисто не бачила щоб подружжя [PERSON] здійснювало догляд за [PERSON]. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що коли [PERSON] почала хворіти, свідок почала відвідувати її 2-3 рази на тиждень, готувала їжу. Матеріально [PERSON] забезпечувала себе сама. Поховання та встановлення пам'ятника було здійснено за кошти самої померлої. Позивач жодної участі у догляді [PERSON] на протязі останніх місяців її життя не приймав. Таким чином, свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні підтвердили, що жодної участі у забезпеченні доглядом відчужувача нерухомого майна - [PERSON], з моменту укладення договору довічного утримання та до смерті останньої - 03 липня 2006 року, позивач не приймав. Згідно зі ст. ст. 11, 58 - 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено того факту, що він виконував обовязки за договором довічного утримання солідарно з набувачем нерухомого майна - [PERSON], чи договір укладено в інтересах сім'ї. Тому спірна квартира хоч і була набута дружиною у період шлюбу, проте не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині поділу майна та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири задоволенню не підлягають. 13 червня 2013 року між відповідачем [PERSON], як продавцем з однієї сторони, та відповідачем [PERSON], як покупцем з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Як на підставу позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу недійсним, позивач посилається на ту обставину, що вказаний договір виходить за межі дрібного побутового та він був укладений без нотаріальної згоди другого з подружжя. З повідомлення нотаріуса на запит суду вбачається, що спірний договір було укладено без письмової згоди [PERSON] При цьому, відповідач [PERSON] надала нотаріально посвідчену заяву про те, що квартира є її особистою приватною власністю /а.с.29/. При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що на момент укладення спірного договору шлюб сторін розірвано, питання про обсяг спільного майна подружжя та його поділ було вирішено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2011 року. Крім того, згідно з вищенаведеними висновками, суд прийшов до переконання, що спірна квартира не була об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON], отже при укладенні оскарженого договору, наявність згоди позивача [PERSON] не була необхідною умовою дійсності договору купівлі-продажу. Інших обставин, які законом передбачено як підстави визнання договорів недійсними, позивачем наведено не було та не надано доказів на їх підтвердження, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Доводи представників про застосування позовної давності суд не приймає, оскільки за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. В даному випадку судом не встановлено факту порушення прав позивача, тому наслідки спливу позовної давності застосуванню не підлягають.

Outcome: dismissed