Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

У травні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] міської ради, третя особа обслуговуючий гаражний кооператив «Нивки-4» про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на майно в порядку спадкування. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що 15.01.2013 року померла дружина її рідного брата [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина. Зі слів позивача, на момент смерті померлій на праві власності належала 1/2\~частина квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 13.05.1993 року, виданим Комісією по приватизації житлового фонду НЗО «Більшовик» та зареєстрованим [PERSON] міським бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу 01.06.1993 року за № 5327. Також, як вказувала позивач, зі слів [PERSON], за її життя, їй на праві власності належала земельна ділянка площею 2,0 га, надана їй ще до 2000 року для ведення особистого селянського господарства та розміщена в с. Забіря Києво-Святошинського району Київської області, однак серед документів, які залишилися після неї, державного акта на право власності на вказану землю на даний час не вдалося знайти. Окрім цього, позивач стверджувала, що на праві власності померлій належала як частка у спільному сумісному майні подружжя 1/2 частина гаражного боксу № 182 в ОГК «Нивки-4», який розташований в м. Києві по пров. Уссурійському, 3-А та належав згідно з рішенням загальних зборів (зборів уповноважених) членів ОГК «Нивки-4», протокол №\~15 від 15.02.1972 року, що вбачається з довідки ОГК «Нивки-4», її чоловіку [PERSON]. За життя [PERSON] заповіту не склала, її єдиним спадкоємцем за законом першої черги був її чоловік та брат позивача [PERSON], який відразу за своєю дружиною, ще до закінчення визначеного законодавством шестимісячного строку для прийняття спадщини, 25.01.2013 року помер. Зі слів позивача, після смерті її брата відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 13.05.1993\~року, виданим Комісією по приватизації житлового фонду НЗО «Більшовик», а також на 1/2 частину гаражного боксу № 182 в ОГК «Нивки-4», який розташований в м. Києві по пров.\~Уссурійському, 3-А, та належав померлому згідно з рішенням загальних зборів (зборів уповноважених) членів ОГК «Нивки-4», протокол №\~15 від 15.02.1972 року, що вбачається з довідки ОГК «Нивки-4». За час життя померлий заповіту не склав, живих спадкоємців першої черги за законом після його смерті не залишилось, єдиною його спадкоємицею за законом другої черги, на думку позивача, є вона, як його рідна сестра. Позивач стверджувала, що на час відкриття спадщини як після [PERSON], так і після [PERSON] вона постійно, тобто більше півроку, проживала разом із ними за адресою: Київська обл., Баришівський район, с.\~Поділля, вул. Шевченка, 38, і цим самим фактично прийняла спадщину. При цьому, її померлий брат і його дружина були зареєстровані в [INFO], однак на старість перебралися жити до неї на батьківщину в с. Поділля, де й померла [PERSON]. Брата ж [PERSON] позивач намагалася уберегти від смерті, привезла його до Києва до лікарів, проте зусилля виявилися марними і він 25.01.2013 року помер. Для юридичного оформлення своїх прав позивач звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом, проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22.04.2015 року їй було відмовлено у визнанні права на спадкування у звязку з тим, що вона не звернулася із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса протягом шести місяців з дня смерті [PERSON] та не надала доказів постійного проживання з ним на час відкриття спадщини. Посилаючись на викладене вище та норми закону позивач просила суд: встановити факт її постійного проживання на час відкриття спадщини з померлою 15.01.2013 року [PERSON] та з померлим 25.01.2013\~року [PERSON] за адресою: Київська обл., Баришівський район, с. Поділля, вул.\~Шевченка, буд.\~38; визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 2,0 га, передану для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в с.\~Забіря Києво-Святошинського району Київської області, в порядку спадкуванням за законом після померлої 15.01.2013 року [PERSON]; визнати за нею право власності на 1/2 частину гаражного боксу № 182 в обслуговуючому гаражному кооперативі «Нивки-4», який розташований в м.\~Києві по пров.\~Уссурійському, 3-А, в порядку спадкуванням за законом після померлої 15.01.2013 року [PERSON]; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкуванням за законом після померлої 15.01.2013\~року [PERSON]; визнати за нею право власності на 1/2 частину гаражного боксу № 182 в обслуговуючому гаражному кооперативі «Нивки-4», який розташований в м.\~Києві по пров.\~Уссурійському, буд.\~3-А, в порядку спадкуванням за законом після померлого 25.01.2013 року [PERSON]; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкуванням за законом після померлого 25.01.2013\~року [PERSON]. Представник позивача у судове засідання зявилась, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач [PERSON] міська рада та третя особа ОГК «Нивки-4» у судове засідання своїх представників не направили, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки своїх представників та позицію щодо позову суду не повідомили. Допитаний у судовому засіданні 15.06.2015 року свідок [PERSON] суду повідомив, що знає позивача з 2012 року, коли та звернулась до нього, як до громадського діяча, керівника благодійної організації, за допомогою у придбанні візочка для її родички [PERSON], у якої була травма, яка не дозволяла їй рухатись без сторонньої допомоги або такого візочка, в подальшому з огляду на похилий вік позивача та її брата, і його дружини свідок допомагав їм в силу своїх статутних обовязків, а в подальшому допоміг [PERSON] поховати її родичів [PERSON] та [PERSON] після ї смерті у 2013 році у с.\~Поділля Баришівського району Київської області. Крім цього, свідок вказав, що йому відомо, що померлі [PERSON] та [PERSON] з 2012 року по час своєї смерті постійно проживали разом із позивачем за адресою: Київська обл., Баришівський район, с. Поділля, вул.\~Шевченка,\~38. Вислухавши покази свідка та пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до довідки виконкому Подільської сільської ради Баришівського району Київської області за формою 3 від 16.12.2013 року позивач проживає та зареєстрована за адресою: [INFO]. 15.01.2013 року померла невістка позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОК № 267677 від 16.01.2013 року. Родинні звязки померлої та позивача підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про одруження позивача, про народження позивача, про народження її брата [PERSON], про укладення шлюбу брата позивача та померлої. 25.01.2013 року помер рідний брат позивача [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про смерть серії І-БК № 254198 від 25.01.2013 року. Родинні звязки померлого та позивача підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про одруження позивача, про народження позивача та про народження померлого. Факт перебування померлих [PERSON] та [PERSON] з 28.02.1957 року підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу між ними. З огляду на довідку ЖЕК № [NUMBER] по утриманню житлового господарства Шевченківського району м. Києва за формою 3 від 20.04.2015 року № 601 на час смерті померлі [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані в м.\~Києві [ADDRESS], крім них, у квартирі ніхто більше не був зареєстрований. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13.05.1993 року, виданого Комісією по приватизації житлового фонду НЗО «Більшовик» та зареєстрованого [PERSON] міським бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу 01.06.1993 року за № 5327, а також Інформаційної довідки КП «[PERSON] міське БТІ та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна» за № КВ-2013 № 42391 від 10.12.2013 року померлим [PERSON] та [PERSON] належала квартира [ADDRESS]. Як вбачається з довідки ОГК «Нивки-4», [PERSON] був членом даного кооперативу згідно з рішенням загальних зборів (зборів уповноважених) членів ОГК «Нивки-4», протокол № 15 від 15.02.1972 року, та власником гаражного боксу № 182 в ОГК «Нивки-4», який розташований в м. Києві по пров. Уссурійському, 3А, земельна ділянка розміром 1,1314 га, кадастровий номер 88051057, на якій розміщений кооператив, перебуває у його постійному користуванні на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою 1-КВ № 07353, виданий КМДА 25.09.2000 року за реєстровим №\~88-4-00039. Як вбачається з постанови про відмову у вчинення нотаріальної дії, виданої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 22.04.2015 року, позивач звернулась до нього 22.04.2015 року із заявою від 16.12.2014 року за реєстровим № 336 про видачу їй свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на квартиру № 62 за адресою: м. Київ, вул. Толбухіна, 9, гараж за адресою: м. Київ, пров.\~Уссурійський, 3А, ОГК «Нивки-4», земельну ділянку за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Забіря, вул.\~Шевченка, 85, проте їй було відмовлено, оскільки вона пропустила шестимісячний строк, встановлений для прийняття спадщини. Як вбачається з постанови про відмову у вчинення нотаріальної дії, виданої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 14.05.2015 року, позивач звернулась до нього 14.05.2015 року із заявою від 16.12.2014 року за реєстровим № 336 про видачу їй свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на квартиру № 62 за адресою: м. Київ, вул. Толбухіна, 9, гараж за адресою: м. Київ, пров.\~Уссурійський, 3А, ОГК «Нивки-4», земельну ділянку за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Забіря, вул.\~Шевченка, 85, проте їй було відмовлено, оскільки вона пропустила шестимісячний строк, встановлений для прийняття спадщини. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)\~визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності. У ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Зважаючи на ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1225 ЦК України встановлено, що до спадкоємців житлового будинку переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій він розміщений. З огляду на ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За правилами ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Зважаючи на ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Як вбачається зі ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частиною 1 ст. 1298 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. У відповідності до ст. 22 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За правилами ч. 1 ст. 28 КпШС УРСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Зважаючи на ч. 3 ст. 6 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. З урахуванням вимог ст. 16 Закону України «Про власність» (чинного на час набуття спадкодавцем спадкових 1/2 частини квартири та гаражного боксу) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на час смерті спадкодавців), місце проживання адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №\~7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» за статтею 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. З огляду на позицію, висвітлену у п. 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. З урахуванням п. 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 234 ЦПК України визначена можливість встановлення у судовому порядку фактів, що мають юридичне значення, тобто таких, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Виходячи зі змісту ч. 6 ст. 235 ЦПК України, у разі наявності спору про право справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, повинні розглядатись у позовному провадженні. У відповідності до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Обставини щодо постійного проживання позивача зі спадкодавцями за адресою: Київська обл., Баришівський район, с. Поділля, вул. Шевченка, 38, викладені у позові, повністю підтверджені показами свідка [PERSON] та не спростовані в ході розгляду справи, що є підставою для задоволення позову у цій частині. Місце реєстрації позивача за вказаною адресою підтверджено відповідною довідкою за формою 3. Більш того, у свідоцтві про смерть [PERSON] місце смерті вказано саме село Поділля Баришівського району Київської області. У звязку з тим, що позивач на час відкриття спадщини після смерті як [PERSON], так і [PERSON] постійно проживала з померлими, у силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України вона є такою, що фактично прийняла спадщину після смерті своїх спадкодавців. З огляду на надані суду свідоцтва про народження та одруження позивач являється спадкоємцем за законом другої черги після смерті свого брата [PERSON] та спадкоємцем першої черги за законом на праві спадкової трансмісії після смерті її невістки [PERSON], у звязку з тим, що відсутні спадкоємці за законом першої черги після смерті обох спадкодавців. Так як позивачу нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, наявні всі підстави визнати через суд в порядку спадкування за законом за позивачем право на все майно, що належало на праві власності [PERSON] та [PERSON] на час їх смерті. А отже, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на спірні квартиру та гаражний бокс, так як права власності на їх частки за померлими відповідно до заявлених вимог були підтверджені належними доказами та обґрунтовані вимогами закону. Однак, у ході судового розгляду не було встановлено належності на праві власності спірної земельної ділянки померлій [PERSON], що є підставою для відмови у позові у цій частині. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до рекомендацій, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №\~7 від 30.05.2008\~року, [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 13, 41, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 321, 328, 372, 392, 1217, 1218, 1223, 1225, 1262, 1268, 1269, 1276, 1296, 1297, 1298 ЦК України, ст.ст. 22, 28 КпШС УРСР, ст. 6 ЗК України 1990 року, ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: partial