Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

У червні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Освіта» (далі - ТОВ «Освіта») звернулося до суду із позовом до [PERSON] (далі - [PERSON]), третя особа: Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» (далі - ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України») про стягнення суми боргу, в обґрунтування якого посилається на те, що на прохання відповідача, з яким оформлено договір № 48/15 від 01 вересня 2015 року щодо надання послуг з підготовки документів та надання сервісних послуг при вступі на навчання до ДЗ Дніпропетровська медична академія, здійснено сплату за навчальний рік 2016/2017 у розмірі еквівалентному 1 792,00 доларам США, які відповідач зобов'язався повернути до 01 квітня 2017 року. Проте грошові кошти позивачу так і не були повернуті, у зв'язку із чим ТОВ «Освіта» просило стягнути на свою користь з відповідача 47 086,88 грн. основного боргу, 423,78 грн. збитків від інфляції, 243,82 грн. суму трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов'язання, пеню за несвоєчасне виконання зобов'язання за період з 01 квітня 2017 року по 02 червня 2017 року у розмірі 2 136,33 грн., а також втрати зі сплати судового збору у розмірі 1 600,00 грн. Від представника позивача до суду надійшла заява, в якій він зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, здійснити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на задоволенні позову з підстав у ньому викладених. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Третя особа у судове засідання свого представника не направила, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Від представника третьої особи на адресу суду надійшла заява, в якій при вирішенні даного спору він поклався на розсуд суду, оскільки жодного відношення до надання позивачем та отримання відповідачем позики у розмірі 1 792,42 доларів США, укладенні між сторонами та третьою особою договори не мають, а інформація щодо цього договору позики у третьої особи відсутня. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 10 січня 2014 року між ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» та ТОВ «Освіта» було укладено договір № 1001-402/2014, предметом якого є надання послуг з навчання іноземних громадян на комерційній основі; строк дії договору - до 31 грудня 2014 року (а.с. 10-11). 01 вересня 2015 року між ТОВ «Освіта» та [PERSON] було укладено договір № 48/15, за умовами якого позивач зобов'язався надати відповідачу послуги з підготовки документів та надати сервісні послуги при вступі на навчання до ДЗ ДМА (а.с. 7-9). Листом № 812/78 від 12 березня 2017 року ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» директора ТОВ «Освіта» проінформовано про наявність у студента [PERSON] заборгованості зі сплати за навчання у 2016/2017 роках в повному обсязі (а.с. 12), у зв'язку із чим позивач просив третю особу відрахувати відповідача та зняти його з реєстрації (а.с. 13). Судом також встановлено, що 14 березня 2017 року [PERSON] написав на ім'я декана ІІ міжнародного факультета ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» заяву, в якій зазначає про обізнаність із наміром його відрахувати у зв'язку із наявністю заборгованості за навчання у розмірі 1 792,00 доларів США (а.с. 14). В заяві відповідач також зазначив, що заборгованість за контрактом із ТОВ «Освіта» зобов'язується сплатити до 01 квітня 2017 року. У разі не сплати може бути відрахованим з ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України». Листом № 903/78 ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» повідомило ТОВ «Освіта» про відсутність у відповідача заборгованості за навчання у 2016/2017 навчальному році (а.с. 15). В матеріалах справи наявні платіжні документи за навчання, платником в яких зазначено [PERSON] (а.с. 17-19). Звертаючись до суду із даними позовних вимогами позивач їх обґрунтовує положеннями ст. ст. 1046-1050 ЦК України, які регулюють правовідносини з укладення договорів позики. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із статтями 57, 58, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ураховуючи викладене та приймаючи до уваги, що в ході судового розгляду даної цивільної справи не знайшов підтвердження факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики грошових коштів, а також факт надання позивачем відповідачу грошових коштів на будь-які цілі та не надано жодного документа, яким підтверджено волевиявлення відповідача на отримання від позивача грошових коштів, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі як у недоведених. Так, позивачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження передачі відповідачу та отримання ним від позивача грошових коштів. Посилання сторони позивача на заяву відповідача, адресовану ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України», щодо обізнаності про відрахування через наявність заборгованості за навчання у розмірі еквівалентному 1 792,00 доларам США як на доказ визнання відповідачем отримання від позивача грошових коштів, судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки з цієї заяви не вбачається, що саме відповідач отримав саме від позивача саме грошові кошти, а зазначено лише те, що відповідач зобов'язується сплатити позивачу заборгованість за контрактом, а не повернути суму позики. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України, ураховуючи результат вирішення справи, витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду із даним позовом, не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed