Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

\~ \~ \~ \~У червні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, в якому просить стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Росинка» (далі ТОВ «ТД «Росинка») на свою користь заробітну плату у розмірі 45\~000 грн. 00 коп. В обґрунтування вимог зазначається, що у період з 08 грудня 2016 року по 30 квітня 2020 року позивач перебував у трудових відносинах із ТОВ «ТД «Росинка», працюючи на посаді водія автотранспортних засобів транспортного відділу 1-го класу. У порушення вимог законодавства при звільнення відповідач не виплатив позивачу всі належні йому суми, зокрема заробітну плату за лютий, березень та квітень 2020 року у розмірі 15\~000 грн. 00 коп. за кожен місяць. З підстав стягнення заробітної плати позивач звернувся до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 15 червня 2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач ТОВ «ТД «Росинка» у судове засідання представника не направив, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством. Причини неявки суду не повідомлені. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Із копії трудової книжки вбачається, що на підставі наказу № 64-к від 08 грудня 2016 року [PERSON] прийнято водієм автотранспортних засобів транспортного відділу 1 класу у ТОВ «ТД «Росинка». На підставі наказу № 12-к від 30 квітня 2020 року позивача звільнено із роботи за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. Згідно зі статтею 3\~Кодексу законів\~про працю\~України (далі КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4\~КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Статтею 233\~КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Частиною першою статті 2\~ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4\~ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України\~визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. На підтвердження позовних вимог позивачем надано до суду лише копію трудової книжки із відміткою про перебування у трудових відносинах із відповідачем. Згідно з абзацом 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24\~грудня 1999\~року №\~13\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства про\~оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Облік використання робочого часу має бути підтверджений відповідними первинними бухгалтерськими документами, форми й порядок яких встановлені відповідними нормативними документами, зокрема, наказом Держкомстату України від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», передбачено типову форму № П-5 «Табель обліку використання робочого часу». Табелів обліку використаного робочого часу за лютий-квітень 2020 року матеріали справи не містять, що унеможливлює визначення кількості відпрацьованих днів за вказаний період. Крім того, відсутні докази встановленого позивачу розміру заробітної плати, сума 15\~000 грн. 00 коп. зазначена позивачем у позові як щомісячна заробітна плата нічим не обґрунтована та не підтверджена. Суд звертає увагу, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем із 2016 року та відповідно отримував заробітну плату, при цьому будь-яких розрахункових листів із зазначенням окладу та всіх складових заробітної плати до матеріалів справи надано не було. Наданими процесуальними правами щодо витребування доказів позивач також не скористався. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77\~ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі статтею 78\~ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно зі статтею 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини п`ятої статті 263\~ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Таким чином, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті на їх належність, допустимість, достовірність, достатність, суд приходить до висновку, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, які б відповідали фактичним обставинам справи. У матеріалах цивільної справи відсутні належні та допустимі докази в підтвердження позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення заробітної плати слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю.

Outcome: dismissed