Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернулась до суду із позовом до Київської міської ради, третя особа - Шоста київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування. Згодом позов було уточнено та доповнено, а саме було замінено третю особу та доповнено і змінено позовні вимоги. В обґрунтування доповненої і зміненої позовної заяви позивачем зазначено, що на підставі ордеру № 11341 від 04.11.1989 року вона разом з сім`єю отримала право на вселення в житлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Сім`я складалась з 4 осіб: [PERSON] , [PERSON] (чоловік), [PERSON] (донька), [PERSON] (тітка). Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 29 жовтня 1993 року відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, про що в книзі реєстрації актів про смерть 03.11.1994 року зроблено запис № 1329 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] відділом реєстрації актів громадянського стану Печерської районної державної адміністрації м. Києва. Померла не мала своїх дітей та/або інших близьких родичів крім неї (позивача). Вона від дня смерті тітки фактично вступила в права володіння та користування належної [PERSON] 1/4 частині квартири, вважаючи що таким чином втупила в права спадкування. Разом з тим, враховуючи, що спірні правовідносини беруть початок у 1994 році, в час коли діяв Цивільний кодекс Української РСР і який передбачав лише дві черги спадкування, тобто спадкоємцями померлого могли бути: діти, один з подружжя, що пережив померлого, батьки (перша черга) та брати/сестри, дід/баба з обох сторін рідні (друга черга). Таким чином, враховуючи неможливість оформити спадкові права на частку померлої [PERSON] як за ЦК Української РСР так і за ЦК України позивач змінила позовні вимоги та просила визнати за нею право власності на ј частину квартири в порядку набувальної давності, посилаючись на те, що вона постійно, починаючи з 1989 року проживає в квартирі, з 03.11.1994 року добросовісно заволоділа, безперервно та відкрито користується ј частиною квартири, яка належала [PERSON] , з моменту смерті останньої і до сьогоднішнього дня, а тому є всі підстави застосувати ст. 344 ЦК України та визнати за нею право власності на ј частини квартири [ADDRESS] в порядку набувальної давності. 23.06.2017 року ухвалою судді відкрито провадження у справі. У грудні 2017 року від позивача надійшла змінена та доповнена позовна заява. 18.06.2018 року від третьої особи [PERSON] , який також діє в інтересах [PERSON] , надійшов відзив на змінену та доповнену позовну заяву, в якому треті особи не заперечують проти задоволення зміненої та доповненої позовної заяви. Відповідач не скористався своїм правом та не надав відзив/заперечення на змінену та доповнену позовну заяву. Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, до суду не з`явились. Представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутність, у своїй заяві не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у зв`язку з чим суд на підставі ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу у його відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши заочне рішення. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 4 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Ч. 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що на підставі ордеру № 11341 від 04.11.1989 року [PERSON] разом з сім`єю отримала право на вселення в житлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Сім`я складалась з: [PERSON] , [PERSON] (чоловік), [PERSON] (донька), [PERSON] (тітка). Родинний зв`язок [PERSON] та [PERSON] підтверджується, зокрема: свідоцтвом про народження [PERSON] (а.с.10), свідоцтвом про народження [PERSON] (а.с.11), свідоцтвом про одруження [PERSON] (а.с.11), свідоцтвом про народження [PERSON] (мати позивача та сестра померлої [PERSON] ) (а.с.57). Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.10.1993 року відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). [INFO] [PERSON] померла, про що в книзі реєстрації актів про смерть 03.11.1994 року зроблено запис № 1329 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] відділом реєстрації актів громадянського стану Печерської районної державної адміністрації м. Києва (а.с.9). Згідно копії спадкової справи №444/2017 щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] крім позивача із заявою про прийняття спадщини після [PERSON] до нотаріуса ніхто не звертався (а.с.157-162). Позивач проживає та зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , починаючи з 1989 року, несе витрати по утриманню житла, тощо (а.с. 16-18, 98-100). Відповідно до ст. ст. 328, 331 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Враховуючи положення статей 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Позивач постійно проживає та зареєстрована в квартирі, починаючи з 1989 року, на момент відкриття спадщини та на сьогоднішній день. Факт проживання, реєстрації, користування житлово-комунальними послугами свідчить про відкритість та безперервність володіння позивачем чужим майном, а саме 1/4 частиною вказаної квартири, яка в даному випадку є безхазяйною нерухомою річчю. Таким чином, враховуючи наведені обставини, які підтверджені доказами у справі та встановлені в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що змінена та доповнена позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved