Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

У січні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (надалі - ТОВ «ФК «ЄАПБ» ) звернулось до суду з позовом до [PERSON] у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 12002,70 грн., яка складається з наступного: 11499,90 грн. заборгованість за основним боргом; 2,8 грн. заборгованість за процентами, 450 грн. заборгованість за комісією, 50 грн. штрафи, пені. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 07 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Актабанк» (надалі ПАТ «Актабанк») та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №4039, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 15000 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку. 23 березня 2018 року між ПАТ «Актабанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ»\~ укладено Договір про відступлення прав вимоги, у відповідності до умов якого, ПАТ «Актабанк» відступило позивачу ТОВ «ФК «ЄАПБ» належне йому право вимоги до позичальників (включаючи проценти, комісії, штрафні санкції та інші платежі), які зазначені у Додатку №1 до Договору, у тому числі й до відповідача [PERSON] . Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку із чим, станом на 23 березня 2018 року, має заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ»\~ у розмірі 12002,70 грн. Ухвалою суду від 16 січня 2021 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач, не погодившись з позовом, надала відзив на позов у якому просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що дійсно, їй як працівнику банку було встановлено кредитний ліміт. Після припинення трудових відносин банк мав право списати заборгованість за кредитним договором за рахунок нарахованої заробітної плати, чого зроблено не було. Розмір заборгованості не підтверджено належними доказами. Крім того, відповідач вважає, що сплив трирічний строк позовної давності за вимогами банку, а тому у позові просить відмовити. Також, позивачем подано клопотання про перехід зі спрощеного провадження до загального, яке ухвалою суду від 10 лютого 2021 року залишено без задоволення. Позивачем надано відповідь на відзив у якому позивач не погодився з доводами відповідача, зазначеними у відзиві та зазначив, що до моменту відступлення права вимоги заборгованість за кредитним договором нараховувалась ПАТ «Актабанк», після чого позивач не здійснював жодних додаткових нарахувань. Позивач зазначає, що надані ним докази є належними та достатніми для підтвердження суми заборгованості. Строк позовної давності сторонами кредитного договору встановлено тривалістю 10 років, який на теперішній час не сплив. У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Також зазначив, що правильною датою договору, за яким просить стягнути заборгованість є 30 вересня 2012 року, а зазначена дата 07 грудня 2012 року є технічною опискою. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції зазначили, що розмір заборгованості не підтверджено належними та допустимими доказами. Наявний в матеріалах справи розрахунок виконано позивачем, з яким відповідач не перебувала у кредитних правовідносинах. Також відповідач пояснила, що на платіжну картку, на яку вона отримувала заробітну плату як працівник ПАТ «Актабанк» було встановлено кредитний ліміт, проте його розмір та суму використаних коштів вона не пам`ятає, оскільки з тих подій сплило майже десять років. Крім того, вона не знала які кошти на її картці є кредитними, а які є заробітною платою. Також пояснила, що на момент припинення трудових правовідносин з ПАТ «Актабанк» роботодавець не мав до неї майнових претензій, що, на думку відповідача, свідчить про відсутність заборгованості за кредитним договором. Крім того, відповідач мала в ПАТ «Актабанк» мала депозитні рахунки, а тому кредитодавець мав можливість задовольнити свої вимоги за рахунок депозитних коштів. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що 30 вересня 2011 року між ПАТ «Актабанк» та [PERSON] укладено договір №4039 про відкриття та обслуговування кредитного ліміту по картковому рахунку, згідно умов якого, остання отримала грошові кошти у сумі 15 000 грн. на споживчі потреби шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок, з процентною ставкою у розмірі 24 % річних відсоткова ставка за користування кредитним лімітом після закінчення терміну повернення кредитного ліміту складає 0,01% річних. Кредитний ліміт надано строком на 12 місяців. Крім того, позичальник зобов`язався сплачувати щомісячну комісію за обслуговування кредитного ліміту в розмірі 1% від суми встановленого кредитного ліміту (а.с. 7-9). Згідно п. 5.3. вказаного договору, терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, комісії, пені та/або штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю в 10 років. Відповідач не заперечувала факту отримання платіжної картки, на яку було встановлено кредитний ліміт. У поданому 08 лютого 2021 року відзиві відповідач зазначила, що підписала договір на відкриття карткового рахунку та отримувала на картку, видану в рамках договору №4039 заробітку плату, кредитний ліміт було нараховано в розмірі отриманої щомісячної заробітної плати. 23 березня 2018 року між ПАТ «Актабанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір № 2 про відступлення прав вимоги (16-17). Згідно витягу з додатку № 1 до договору № 2 про відступлення прав вимоги від 23 березня 2018 року Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, ПАТ «Актабанк» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» право вимоги за кредитним договором №4039 від 30 вересня 2011 року; позичальник [PERSON] (а.с. 76-79). 27 березня 2018 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» направило на адресу [PERSON] повідомлення про відступлення права вимоги заборгованості по кредитному договору №4039 та включення персональних даних до бази персональних даних (а.с. 13).\~\~ Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги за кредитним договором № 4039 від 30 вересня 2011 року до позичальника [PERSON] . Стосовно відсутності відомостей про отримання позичальником повідомлення про заміну кредитора суд зауважує наступне. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Відповідач не надала жодного доказу того, що належним чином виконала зобов`язання з повернення кредитних коштів первісному кредитору. Згідно розрахунком заборгованості за кредитним договором № 4039 за період з 23 березня 2018 року по 30 листопада 2020 року у [PERSON] наявна заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 12002,70 грн., яка складається з наступного: 11499,90 грн. заборгованість за основним боргом; 2,8 грн. заборгованість за процентами, 450 грн. заборгованість за комісією, 50 грн. штрафи, пені. (а.с. 12). Стосовно доводів представника відповідача про те, що у позивача відсутнє право нараховувати заборгованість за кредитним договором, оскільки безпосередньо з позивачем кредитний договір не укладався, суд зауважує наступне. Зі змісту розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 23 березня 2018 року по 30 листопада 2020 року розмір заборгованості та її складові не змінилися. Позивачем заявлено позовні вимоги в межах суми та складових, які зазначено у витягу з додатку №1 до договору №2 про відступлення права вимоги (а.с.76-79), тобто у розмірі вимоги, який мав первісний кредитор. До спірних правовідносин сторін підлягають застосуванню такі норми права. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Пунктом 3, 4, 6, 8 та 9 частини 3 вищевказаної статті встановлено, що інформація, яка надається кредитодавцем споживачу, зазначена у частині другій цієї статті, має містити відомості про: суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту; тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки. Індекс, що застосовується для розрахунку змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим Цивільним кодексом України; реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування. Якщо кредитодавець пропонує різні способи надання кредиту, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що використання інших способів надання кредиту може мати наслідком застосування іншої реальної річної процентної ставки. Якщо платежі за послуги кредитодавця, пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, є періодичними, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що витрати на такі послуги можуть змінюватися протягом строку дії договору про споживчий кредит; порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); попередження про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит. Судом встановлено, що відповідач, отримавши від банку кредитні кошти, в добровільному порядку їх не повернув, а відтак, виходячи з положень частини другої статті 530 ЦК України,наявні підстави вважати, що права позивача були порушені у зв`язку з чим, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за основним боргом. Відповідно до ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Оскільки п. 2.4. кредитного договору № 4039 від 30 вересня 2011 року встановлено процентну ставку після спливу терміну повернення кредитного ліміту у розмірі 0,01% річних, що включається в суму щомісячного платежу, та виходячи з положень ст. 1056-1 ЦК України, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за процентами у розмірі 2,8 грн. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1,2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Так, п.3.16 кредитного договору №4039 від 30 вересня 2011 року встановлено умови щодо відповідальності у вигляді пені за порушення зобов`язання, у зв`язку з чим, наявні підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу в сумі 50 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача комісії за користування кредитом суд враховує наступне. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного поговору тощо). Таким чином, зазначена у п.2.5 кредитного договору щомісячна комісія за обслуговування кредиту, не є додатковою послугою банку, а є дією банку, яка випливає з умов кредитного договору та здійснюється банком на власну користь, за що законодавством не передбачено встановлення додаткового платежу з боржника, що виключає можливість стягнення нарахованої банком заборгованості за комісією в сумі 450 грн. Посилання відповідача у відзиві на позов на те, що позивач звернувся до суду з даною позовною заявою поза межами строку позовної давності, є безпідставним, виходячи з наступного. Згідно ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Відповідно до пункту 5.1. кредитного договору № 4039 від 30 вересня 2011 року, термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, комісії, пені та/або штрафів за вказаним договором встановлюється сторонами у 10 років, а з позовною заявою ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулась до суду у січні 2021 року, таким чином, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з в межах строку на звернення до суду з позовною заявою. Суд критично ставиться до посилань відповідача на те, що кредитодавець, який був роботодавцем відповідача, мав право самостійно списати заборгованість за рахунок заробітної плати, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості, які підтверджують ту обставину, що відповідач уповноважувала свого роботодавця на вчинення таких дій. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення штрафів та пені, суд виходить з наступного. Пеня і штраф за своєю правовою природою є різними видами неустойки за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Ставлячи вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по штрафам, пені, - позивач не обґрунтував вказану суму та не вказав окремо, яка сума складає штрафи, а яка пеню. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості по штрафам, пені, тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1\~ ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено вимогу про стягнення боргу у розмірі 12002,70 грн., за які сплачено судовий збір у розмірі 2102 грн., оскільки судом задоволено позовні вимоги на суму 11502,70 що складає 95,8% від заявленої суми, з відповідача слід стягнути 2013,72 грн. витрат, понесених позивачем на сплату судового збору. На підставі викладеного і

Outcome: partial