Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про відшкодування шкоди. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 05.12.1980 померла її мати [PERSON] (Пріська) Трохимівна, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії II-БК № 349096 від 05.12.1980. За життя мати позивача склала заповіт, посвідчений 18.10.1974 секретарем Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за реєстровим № 39, відповідно до якого вона все своє майно і все, на що вона матиме право заповідала [PERSON]. Як зазначила позивач, факт прийняття нею спадщини шляхом звернення до нотаріуса із відповідною заявою був встановлений у рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.12.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22.05.2017. Також у вказаному судовому рішенні було встановлено, що на час смерті матері позивача відповідно до записів у погосподарській книзі села Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області на праві власності, окрім 1/3 частини житлового будинку 1958 року побудови з надвірними будівлями і спорудами за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Святошинська (колишня Жовтнева), 50, належав і будинок 1930 року побудови за цією ж адресою. За даними інвентаризаційної справи на житловий будинок за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Святошинська (колишня Жовтнева), 50, перша інвентаризація цього домоволодіння була проведена 24.08.1993 і, серед іншого, були наявні сарай під літерою «Д» площею 8,74 кв.м, сарай під літерою «Е» площею 35,7 кв.м, вбиральня під літерою «Ж». Наступна інвентаризація була проведена 08.02.1996 і вказаних обєктів вже не було. Згаданий сарай під літерою «Е» площею 35,7 кв.м на час смерті матері [PERSON] був саме тим старим житловим будинком, який належав на праві власності покійній [PERSON] (Пріськи) Трохимівни, який після її смерті батьки відповідачів перетворили на сарай. Також у рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.12.2016, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22.05.2017, зазначено, що судом було встановлено зі слів відповідачів [PERSON] та [PERSON], що старий житловий будинок, який належав їх померлій бабі, тобто [PERSON] (Прісьці) Трохимівні, був розібраний, свідок [PERSON] підтвердив, що це було зроблено на прохання матері відповідачів. Як зазначила [PERSON], прийнятий нею у спадщину житловий будинок 1930 року побудови під літерою «Е» площею 35,7 кв.м. з надвірними будівлями і спорудами було спочатку перетворено на сарай, а потім демонтовано. Як зазначила позивач, вона дізналась про порушення свого права на вищезазначене спадкове майно у ході судового засідання 27.12.2016, з показань свідка [PERSON]. Вартість нанесеного їй збитку внаслідок демонтажу успадкованого нею будинку рівна вартості даного нерухомого майна, яке станом на 1994 рік становила 18\~420 доларів США, що підтверджується експертним висновком-довідкою від 21.03.2017. Як зазначено в позовній заяві, матір відповідачів [PERSON] померла 1995 року. Відповідачі спадщину після її смерті прийняли шляхом вступу в управління та володіння її майном, оскільки проживали разом з нею і продовжували жити у будинку, де вона проживала і де знаходились її речі. Позивач просила суд стягнути з [PERSON] на її користь 161\~509,67 грн. та судові витрати у сумі 1\~721,76 грн., з [PERSON] на її користь 161\~509,67 грн. та судові витрати у сумі 1\~721,76 грн., з [PERSON] на її користь 161\~509,67 грн. та судові витрати у сумі 1\~721,76 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2017 року було відкрито провадження у даній справі. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 травня 2017 року було задоволено клопотання [PERSON] про забезпечення доказів та витребувано у Першої Київської обласної державної нотаріальної контори, Київського обласного державного нотаріального архіву, Києво-Святошинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, Києво-Святошинської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області відповідну інформацію та документи. 21.06.2017 судове засідання було відкладено у звязку із клопотанням учасників по справі. 14.09.2017 [PERSON] подала до канцелярії Києво-Святошинського районного суду Київської області заперечення проти позову за вх. № 26570, відповідно до яких зазначила про недоведеність заявлених позовних вимог. 14.09.2017 судове засідання було відкладено у звязку із неявкою відповідача. 01.12.2017 судове засідання було відкладено у звязку із неявкою представника позивача. 02.02.2018 представником позивача була подана заява про уточнення позовних вимог відповідно до якої остання зазначила реєстраційні номери облікових карток платників податків відповідачів про просила суд стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 18\~420 доларів США, що за курсом НБУ становить 500\~585,87 грн. та судові витрати, понесені нею, як позивачем, в ході розгляду даного позову. У звязку з набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017, яким Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) викладено в новій редакції, ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.02.2018 було продовжено судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження, з метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі. 20.02.2018 [PERSON] подала до суду відзив на позов за вх. №5935, аналогічний за своїм змістом до письмових заперечень проти позову за вх. № 26570 від 14.09.2017. 26.03.2018 підготовче судове засідання було знято з розгляду у звязку з хворобою судді. 27.03.2018 представник [PERSON] та [PERSON] подав відзив на позов за вх. № 10137, відповідно до якого зазначила про недоведеність факту того, що сарай під літерою «Е» площею 35,7 кв.м. та житловий будинок 1930 року побудови це одне й теж саме нерухоме майно, та що вищезазначений сарай належав на праві власності померлій [PERSON] (Пріська) Трохимівні. Просив відмовити у задоволенні позову. 21.05.2018 у підготовчому судовому засіданні було оголошено перерву для надання часу представнику відповідачів для ознайомлення з документами. Згідно розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області за № 773 від 30.11.2018 було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 369/5570/17 (провадження № 2/369/1073/18). 07.12.2018 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було прийнято до провадження вищезазначену справу та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.01.2019 було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. 19.03.2019 в судовому засіданні на стадії судових дебатів було оголошено перерву. В судовому засіданні представник позивача просила суд задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі. [PERSON] та представник відповідачів просили відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Статтею 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених\~Конституцією України\~та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, 05.12.1980 померла мати позивача [PERSON] (Пріська) Трохимівна, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії II-БК № 349096 від 05.12.1980. За життя [PERSON] (Пріська) Трохимівна склала заповіт, посвідчений 18.10.1974 секретарем Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за реєстровим № 39, відповідно до якого вона все своє майно і все, на що вона матиме право заповідала своїй дочці [PERSON]. Як встановлено рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2016 року, яке набрало законної сили на час розгляду даної справи, на момент смерті [PERSON] (Пріськи) Трохимівни їй належало за адресою: Київська область, Києво-Святошинький район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Жовтнева, під сучасним номером 50: на праві власності\~1/3 частина житлового будинку 1960 року побудови з надвірними будівлями і спорудами та житловий будинок 1930 року побудови, який на даний час зруйновано; на праві постійного користування\~земельна ділянка площею 0,15га, а її сину [PERSON] належало на праві власності 2/3 частини цього ж будинку 1960 року побудови з надвірними будівлями і спорудами та на праві постійного користування\~земельна ділянка площею 0,15 га. [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері 21.01.1981 року. Вищезазначеним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2016 року визнано, що [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] (Пріськи) Трохимівни прийняла, і успадковане нею майно належить їй з моменту відкриття спадщини, тобто з 05.12.1980. Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обґрунтовуючи позовну заяву, [PERSON] зазначила, що 27.12.2016 під час судового засідання у справі № 369/3862/16-ц (провадження № 2/369/2135/16) за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, треті особи: Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, Управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Києво-Святошинському районі Київської області, про встановлення факту родинних відносин, визнання незаконними та скасування рішень, визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок та свідоцтва про право на спадщину за законом недійсними, визнання недійсним договору, скасування держаних актів та державної реєстрації земельних ділянок та визнання права власності на частину житлового будинку у порядку спадкування за заповітом, вона із показів свідка [PERSON] дізналась про знищення (розібрання) житлового будинку 1930 року побудови, площею 35,7 кв.м. за проханням матері відповідачів [PERSON], яка померла у 1995 році. Відповідно до п. 4, 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. З огляду на ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який втратив чинність 01.01.2004, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємця виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Як вбачається із відповіді завідувача Першої Київської обласної державної нотаріальної контори за вих. № 317/01-16 від 23 червня 2017 року, згідно Алфавітних книг обліку спадкових справ за 2001-2017 роки та за даними Спадкового реєстру, спадкова справа в Першій Київській обласній ДНК не заводилась після [PERSON] Михайлвни, померлої 06 лютого 1995 року. Згідно відповіді в.о. Київського обласного державного нотаріального округу від 14.06.2017 № 761/01-17 вбачається, що після смерті гр. [PERSON], померлої у 1995 році, спадкова справа не заводилась та не видавалась з 1995 року по 2000 рік включно. Відповідно до\~ст. ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Проаналізувавши матеріали справи, суд позбавлений можливості безальтернативно погодитись із твердженнями позивача про прийняття всіма або частиною відповідачів спадщини від їх матері [PERSON], померлої у 1995 році, шляхом вступу в управління та володіння її майно, оскільки суду не надано доказів про проживання останніх разом із спадкодавцем у будинку, де остання проживала. Як вбачається із вищенаведеного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.12.2016, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] прийняли у спадщину нерухоме майно після померлого 01.01.2000 [PERSON]. Частиною 1 ст. 440 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який втратив чинність 01.01.2004, передбачено, що шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Той, хто заподіяв шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду заподіяно не з його вини. Шкода, заподіяна правомірними діями, підлягає відшкодуванню, лише у випадках, передбачених законом. Згідно ч.1 ст. 1166 ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина вищезазначеної особи. Тобто,\~підставою для цивільно-правової відповідальності юридичної або фізичної особи є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, зокрема шкода, наявність протиправної поведінки, причинний звязок між протиправною поведінкою боржника та шкодою, вина. Тому цивільно-правова відповідальність за\~ст. 1166 ЦК України \~у зв'язку з відсутністю одного із елементів для такої відповідальності\~не настає. У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст. 1231 ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, до спадкоємця переходить обовязок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержано ними у спадок. Позивачем не доведено, що відповідачі успадкували зазначене нерухоме майно саме після смерті їх матері [PERSON], що саме через винну протиправну поведінку [PERSON] було зруйновано (розібрано) належний [PERSON] (Прісці) Трохинівні житловий будинок 1930 року побудови за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Жовтнева. Суд не вбачає за можливе визнати факт заподіяння шкоди позивачу [PERSON] та наявності всіх необхідних для настання цивільно-правової відповідальності елементів ґрунтуючись лише на показах свідка [PERSON], яку були надані під час розгляду іншої цивільної справи, та не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами в даній справі. Більш того, як вбачається із показів [PERSON], останній зазначив, що саме він з його батьком розібрали вищезазначений будинок, а не матір відповідачів. Суд дійшов висновку, що позивач не довів, що саме [PERSON] за її життя, допустила заподіяння шкоди матері позивача [PERSON] (Прісьці) Трохимівні у розмірі 18\~420 доларів США, приймаючи до уваги, що матеріали справи взагалі не містять вказівки в якому році житловий будинок 1930 року був зруйнований (розібраний), а тому відсутні підстави для стягнення шкоди з спадкоємців останньої. Крім того, згідно ст. 557 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який втратив чинність 01.01.2004, кредитори спадкодавця вправі протягом шести місяців з дня відкриття спадщини предявити свої претензії спадкоємцям, які прийняли спадщину, або виконавцеві заповіту за місцем відкриття спадщини. При відсутності зазначених осіб претензія може бути в той же строк предявлена в державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини. Претензії предявляються незалежно від строку настання права вимоги. Недодержання правил, передбачених цією статтею, тягне за собою втрату кредиторами належних їм прав на вимоги. Суд приходить до висновку, що [PERSON] було порушено, вказаний в ст. 557 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який втратив чинність 01.01.2004, строк та порядок звернення з вимогою до спадкоємців про відшкодування збитків. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 440, 549, 557 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, ст. ст. 1166, 1231 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed