Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

У травні 2017 р. [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що їй на праві особистої власності належить житловий будинок [ADDRESS]. У зазначеному будинку зареєстровані відповідачі, які фактично за даною адресою не проживають з 1999 року, їх особистих речей в будинку немає. Своєю реєстрацією відповідачі порушують її право власності, вона вимушена сплачувати за них житлово-комунальні послуги у повному обсязі без можливості оформлення субсидії, тому просила визнати їх такими, що втратили право користування даним житловим будинком. В судове засідання позивачка надала заяву, відповідно до змісту якої вимоги позову підтримала, наполягала на їх задоволенні, справу просиларозглянути без неї, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Заяв про відкладення розгляду справи від них не надхо-дило, причину неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Так, судом встановлено, що позивачці [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.01.2001 р. належить житловий будинок № [ADDRESS], що вбачається з будинкової книги (а.с. 7). За даною адресою зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON], які фактично відсутні за місцем реєстрації з 1999 р., що підтверджується довідкою квартального від 12.05.2017 р. № 268 (а.с.4). Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.ст. 321 та 391 ЦК України). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., до якої Україна приєдналась 17.07.1997 р. закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених ч. 1 ст. 71 ЖК України. Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З урахуванням зазначених вище норм законодавства та встановлених обставин справи, позовні вимоги [PERSON] щодо визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованого по [ADDRESS] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved