Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, в якій просила стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] компенсацію за невитрачену відпустку в сумі 4128,95 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 7424,58 грн, а всього стягнути з відповідача на користь позивача 11553,53 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працювала на посаді бухгалтера у ФОП [PERSON] з 05.01.2006, трудовий договір №78, укладений 05.01.2006. Вказаний період роботи також підтверджується записами у трудовій книжці позивача. 22.10.2010 позивач звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. За період роботи в ФОП [PERSON] з 05.01.2006 по 22.10.2010 [PERSON] не була у щорічній відпустці, тому при звільненні повинна була отримати від роботодавця компенсацію за невикористані відпустки. Однак при звільненні вказана компенсації не була отримана, тому позивач звертається до суду та просить стягнути компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 4128 гривень 95 копійок. Також позивач вважає, що внаслідок порушення строків виплати компенсації за невикористану відпустку, вона втратила частину заробітної плати, яка, із урахуванням індексу інфляції складає 7424,58 грн. Враховуючи викладені обставини, позивач вважає, що відповідачем при звільненні порушено її права, як працівника, не проведено розрахунок за невикористані щорічні відпустки, тому позивач втратила частину заробітної плати. Позивач, її представник надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, просили позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача адвокат Башкіссер К.В. надала заяву про розгляд справи без її участі, просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник відповідача, адвокат Башкісер К.В., 25.02.2021 надала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог. Свої заперечення представник відповідача обґрунтувала тим, що [PERSON] працювала в ФОП [PERSON] на посаді бухгалтера, а тому відповідно до посадової інструкції повинна була самостійно провести відповідні нарахування при звільненні. [PERSON] за умовами трудового договору була власником, а позивач [PERSON] уповноваженою особою. Після звільнення фактичні трудові відносини між [PERSON] та [PERSON] не було припинено, вона є представником інтересів [PERSON] відповідно до умов довіреності, виданої 27.10.2016 приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Чекідою О.А. Фінансова документація відповідача продовжувала знаходитись у позивача після фактичного звільнення. Позивачка використовувала щорічні відпустки кожного року, про що свідчить висновок службового розслідування, проведеного роботодавцями позивача, ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] . Позивач кожного року використовувала своє право на щорічну відпустку, виїжджаючи з чоловіком до його родичів в Республіку Білорусь. Для приховування фактів перебування в щорічних відпустках позивач при звільненні не передала в повному обсязі фінансову документацію та кадрову звітність. За ознаками вчинення позивачем кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України до органу досудового розслідування надано заяву, відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР за №12020055770000209 від 12.08.2020, досудове слідство по вказаному кримінальному провадженню триває. Позивач зловживає своїм правом на судовий захист, не надаючи доказів порушення збоку ФОП [PERSON] , тому її позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають. Третя особа надала письмові пояснення, в яких зауважила про важливість державних гарантій у трудових відносинах та зазначила, що недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці тягне за собою відповідну юридичну відповідальність.. Позивач звернувся до суду з відповіддю на відзив, в якій заперечує викладені в відзиві обставини, повністю з ними не погоджуючись. Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що представник відповідача посилається на Закон України «Про підприємництво», який втратив чинність за 01.01.2004 та не міг врегулювати відносини між позивачем та відповідачем. Посилання на посадову інструкцію бухгалтера зроблені без надання відповідної копії документу, а посилання на довіреність є неприпустимим, оскільки довіреність не може зобов`язати особу виконувати трудові обов`язки. ФОП [PERSON] вела облік підприємницької діяльності особисто, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування не потребувала ведення бухгалтерського обліку. Покладення відповідачем обов`язку здійснити розрахунок при звільненні на позивача суперечить діючому КЗпП України, який покладає такий обов`язок безпосередньо на роботодавця. Позивач продовжувала працювати в ФОП [PERSON] , тому тривалий час в усній формі зверталась до відповідача з проханням провести розрахунок, але вимушена була чекати результату, тому не зверталась до суду за захистом своїх прав, розраховуючи на вирішення питання в досудовому порядку. Відповідачем не надано доказів подання заяв про надання щорічної відпустки та копій відповідних наказів, також відсутній графік щорічних відпусток. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28.05.2020 відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23.02.2021 вирішено перейти зі спрощеного позовного провадження до розгляду справи в порядку загального позовного провадження, призначено дату підготовчого судового засідання по справі. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13.04.2021 залучено до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Держпраці у Донецькій області. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13.04.2021 витребувані докази. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29.06.2021 витребувані докази. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29.06.2021 замінено третю особу Головного управління Держпраці у Донецькій області на Східне міжрегіональне управління Державної служби України з питань праці. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03.09.2021 закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~- без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст.\~76,\~77,\~79,\~80 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 05.01.2006 між ФОП [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого боку укладено трудовий договір, за умовами якого [PERSON] прийнята на посаду бухгалтера безстроково. Умовами договору встановлено, крім іншого, що працівник [PERSON] має право на щорічну оплачувану відпустку тривалістю 24 календарні дні, яка надається відповідно графіка. Трудовий договір розірвано сторонами 22.11.2010 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Записами трудової книжки серії [NUMBER] підтверджується укладення договору про працевлаштування між ФОП [PERSON] та [PERSON] , умови його розірвання, реєстрація [PERSON] в державні службі зайнятості, як безробітної особи. Для підтвердження розміру заробітної плати, позивачем надано розрахункові листки по заробітній платі за листопад 2009, грудень 2009, січень 2010, лютий 2010, березень 2010, квітень 2010, травень 2010, червень 2010, липень 2010, серпень 2010, вересень 2010, жовтень 2010. В позовній заяві зазначено, що позивач не була в щорічній відпустці весь період роботи в ФОП [PERSON] , з 05.01.2006 по 22.11.2010, однак надані розрахункові листки надано за період лише одного календарного року. З акту службового розслідування, проведеного комісією, створеною на підставі наказу №8 від 29.05.2020 в складі ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] , [PERSON] вбачається, що [PERSON] працювала в ФОП [PERSON] , на посаді бухгалтера з 05.01.2006 по 22.11.2010. 22.11.2020 [PERSON] звільнена за згодою сторін з ФОП [PERSON] , 23.11.2020 уклала трудовий договір з ФОП [PERSON] , прийнята на посаду бухгалтера. Під час звільнення від ФОП [PERSON] бухгалтер [PERSON] повернула частину документів, а саме книгу обліку доходів 2012 2020, трудові договори з іншими працівниками, товарні чеки за лютий 2019 квітень 2020 та КЕП. Інші документи [PERSON] не повернула, від підпису в акті приймання передачі документів відмовилась. Перебуваючи на посаді бухгалтера, [PERSON] , маючи доступ за допомогою КЕП [PERSON] до звітності підприємства, вносила неправдиві відомості, якими відображала знаходження на роботі та нарахування заробітної плати, фактично перебуваючи в відпустці. Акт приймання передачі документів при звільнення бухгалтера [PERSON] містить відомості про прийняття від [PERSON] книги обліку доходів за період 2012 2020, трудових договорів працівників за період 2017 2020, товарних чеків за період лютий 2019 березень 2020, ключа КЕП ФОП [PERSON] . В тексті акту присутні місця підпису для ФОП [PERSON] та бухгалтера [PERSON] , однак підпис [PERSON] в зазначеному акті відсутній, від підпису позивач відмовилась в присутності ФОП [PERSON] 12.08.2020 за заявою [PERSON] до ЄРДР за №12020055770000209 внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України. У витягу з ЄРДР вказано, що заявник [PERSON] звернувся до органу досудового розслідування з заявою про виявлення ним факту викрадення чи приховування приватних документів, що знаходились на підприємстві ФОП [PERSON] . З наданих пояснень [PERSON] та [PERSON] вбачається, що вони є працівниками ФОП [PERSON] . В період часу з 2006 по 2010 їм відомо, що [PERSON] кожного року в літній час, а саме в липні серпні перебувала в щорічній відпустці та виїздила до родичів чоловіка в Республіку Білорусь, надавши ФОП [PERSON] заяву про щорічну оплачувану відпустку. З копії довіреності, виданої приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Чекідою О.А. 27.10.2016 вбачається, що [PERSON] уповноважила [PERSON] та [PERSON] представляти її інтереси. Довіреність видана строком на 10 років та дійсна до 27.10.2026. Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум. Вказана правова позиція узгоджується з висловленою Верховним Судом в постанові № 266/6853/18 від 03.08.2020. Отже, саме на відповідача [PERSON] покладено обов`язок довести відсутність заборгованості під час звільнення позивача [PERSON] , однак належних доказів на підтвердження своєї позиції відповідач не надав. Щодо обґрунтованості розрахунку позивача, суд зазначає наступне. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд приходить до висновку, що він є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати». Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved