Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернулась в суд із наведеним позовом, вимогами якого просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , та виселити його із даного житлового приміщення. За підставу позову зазначила, що вона є власником квартири. Разом із нею у квартирі зареєстрований її колишній чоловік, який під впливом алкоголю застосовує до неї фізичну силу, вчиняв дії які призводили до займання квартири. Відповідач не оплачує комунальні послуги, а його реєстрація унеможливлює оформлення субсидії. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з мотивів наведених у ньому. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дала показання, вказавши що є матір`ю позивача. У квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] , де зловживає алкоголем, б`є посуд. [PERSON] через дії відповідача неодноразово тікала з квартири, наймала житло. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав показання про те, що є сином сторін по справі. [PERSON] часто проживає у нього, так як [PERSON] зловживає алкоголем та б`є її. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дав показання про те, що у квартирі [ADDRESS] живе [PERSON] . З лютого 2019 року [PERSON] проживає в квартирі сина. Зі слів позивача знає що відповідач її бив та зловживає алкоголем. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. У строк встановлений судом відповідач відзив на позов не подав, будь-яких інших клопотань та заяв від відповідача подано до суду не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за наявними у справі матеріалами. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача та показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права володіння житловим приміщенням, внаслідок чого власник житла позивається про його відновлення, шляхом визнання колишнього члена сім`ї таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а також його виселення із займаного житлового приміщення. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири від 30 червня 2000 року, за реєстровим № 5Д-5-90. З 20 травня 2011 року у квартирі зареєстрований [PERSON] , що підтверджується копією довідки про зареєстрованих осіб № 4136 від 05 березня 2020 року. [PERSON] та [PERSON] знаходились у зареєстрованому шлюбі, який 16 вересня 2010 року розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. Позивач зверталась в правоохоронні органи з приводу конфліктів з відповідачем, які виникли на ґрунті зловживання останнім алкоголю, що підтверджується копією талону-повідомлення єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію № 15226. Також із копії талону-повідомлення єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію № 15226 вбачається, що [PERSON] зверталась в правоохоронні органи з приводу займання квартири. Однак відповіді на дані звернення матеріали справи не містять. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника квартири і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). Також у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, Верховний Суд України вказав, що стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, із письмових доказів та показань свідків судом встановлено, що після розірвання шлюбу сторони не ведуть спільного господарства, не проживають однією сім`єю, відповідач своїми діями спричиняє конфлікти з позивачем, перешкоджаючи останній вільно володіти належною їй на праві приватної власності квартирою, тому дане право підлягає захисту шляхом визнання відповідача таким що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та його виселення із даної квартири. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У даних спірних правовідносинах виселення відповідача з квартири є виправданим, так як останній є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , тобто виселення його із квартири позивача не позбавить його права на житло. Таким чином позов підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За наведених обставин з відповідача слід стягнути 1 681 грн. 60 коп. судового збору в користь позивача. На підставі викладеного, відповідно до ст. 156 ЖК України, ст. ст. 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved