Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

У червні 2015 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить житловий будинок по вул. Шевченка, 22 в с. Юрівка. У 1998 році його донька одружилася з відповідачем. Разом з тим спільне життя не склалось, їх шлюб був розірваний за рішенням суду у квітні 2010 року. З вересня 2009 року відповідач добровільно залишив помешкання. За час відсутності відповідач будинком не цікавитися, комунальні послуги не сплачує. Оскільки відповідач не проживає без поважних причин тривалий час, причини відсутності є не поважними, тому просила суд визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинського району с. Юрівка, вул. Шевченка, буд. 22. У судове засідання позивачка не зявилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена. Подала суду заяву про розгляд справи в її відсутність. Просила задоволити позов. У судове засідання [PERSON], представник відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Києво-Святошинського районного відділу ГУ МВС України в Київській області не зявилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвали провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 13 березня 1998 року державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори видав [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок по вул.Шевченка, буд. 22, в с. Юрівка Києво-Святошинського району Київської області. З будинкової книги вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO]. Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки. Таким чином, відповідачка до моменту залишення будинку була членом сім'ї власника та мала право користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів сімї права користування займаним приміщенням. За правилом ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З матеріалів справи встановлено, що з 2009 року відповідач виїхав з помешкання, а у квітні 2010 року шлюб між донькою та відповідачем було розірвано. З того часу він не намагавсь вселитись до спірного житла та не проживав у спірному будинку. Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. За ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. П.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає, що у справах про визнання наймача або членів його сімї такими, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Факт не проживання з 2009 року [PERSON] також підтверджується актами депутата Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 09 березня 2010 року, 00 листопада 2013; довідками Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №1092 від 05 листопада 2013 року та №415 від 03 червня 2015 року. Судом встановлено, що з 2009 року відповідач [PERSON] не проживає у житловому приміщенні за адресою: Київська область, Києво-Святошинського району с. Юрівка, вул. Шевченка, буд. 22, не мав перешкод в користуванні і спірним житловим будинком, своїх речей там не зберігає, житловою площею не цікавиться, витрати по його утриманню не несе, дій які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчинив, з заявами про вселення на спірну житлову площу не зверталась. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] втратив право користування спірним жилим приміщенням, добровільно залишивши спірне жиле приміщення і без поважних причин в ньому не проживав понад один рік, що відповідно до вимог ст.ст. 29, 405 ЦК України дає підстави суду визнати [PERSON] таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинського району с. Юрівка, вул. Шевченка, буд. 22, а тому позов цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, позовні вимоги про зобовязання зняття з реєстрації не підлягають задоволенню та є передчасними.

Outcome: dismissed