Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

У червні 2018 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району Запорізької міської ради, про позбавлення батьківських прав. Позов обгрунтований тим, що з 28 серпня 2012 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому Шевченківським відділом Державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції серія [NUMBER] від 25.01.2013 року. Від шлюбу мають дитину, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження, виданим Шевченківським відділенням державних реєстрацій актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції серія [NUMBER] від 14.02.2014. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2017 року за № 336/5562/17 шлюб між ними було розірвано. Фактично шлюбні стосунки було припинено з лютого місяця 2016 року, позивач з відповідачем проживають окремо, дитина проживає з [PERSON] . Весь цей час відповідач життям сина не цікавився, не виявляв бажання приймати участь у його вихованні та лікуванні. На сьогоднішній день дитині вже шість роки, він не пам`ятає батька та немає до нього ніяких почуттів, оскільки за всі ці роки жодного разу його не бачив. З лютого 2016 року вона з сином проживають в двокімнатній квартирі. Дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між нею та сином склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, його повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Дитині вчасно проводяться профілактичні щеплення, проводяться регулярні амбулаторні огляди. Згідно Медичного висновку № 119/23 від 09.03.2015 року [PERSON] надано статус інваліда. Дитина знаходиться на обліку в дитячій міській поліклініці № 1 за адресою м . Запоріжжя вул. Авраменка 4. На теперішній час дитина проходить лікування у неврологічному відділенні Дніпропетровській міській лікарні № 5. Нагляд за станом здоров`я дитини з моменту її народження і по сьогоднішній день здійснює позивач. Батько участі в цій сфері життя дитини не приймав. Ці обставини підтверджуються характеристикою на позивача із зазначенням факту того, що батько дитини [PERSON] до дитячого закладу № 284 який відвідує син, ніколи не з`являвся, життям та розвитком дитини в дитячому закладі не цікавився. Прохає суд, позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні малолітнього сина [PERSON] . Ухвалою суду від 18 червня 2019 року було відкрито провадження у справі, а розгляд справи призначений в порядку загального позовного провадження. В порядку виконання завдань підготовчого провадження у цій справі судом були виконані ряд процесуальних дій, передбачених ч. 2 ст. 197 ЦПК України, а саме: від учасників справи отримано письмові заяви по суті справи з доданням письмових доказів на їх обґрунтування, вирішені заявлені учасниками справи заяви та клопотання з процесуальних питань. Так, 10.10.2019 року до суду надійшов відзив від відповідача на позовну заяву, про повне невизнання позовних вимог, так як вважає , що стосунки між позивачем та ним м`яко кажучи напружені, не має спільної мови та взаєморозуміння, не дає права позивачці у такій формі не підкріплюючи свої визначення жодними доказами робити вищезазначені висновки, та робити з нього поганого батька. Наразі, він працює та сплачує аліменти на свою дитину, та бажає спілкуватись зі своїм сином, а відтак не бачить вагомих підстав (окрім ставлення до нього колишньої дружини) позбавляти його батьківських прав. Своїми розповідями позивачка хоче просто принизити відповідача та зробити усе можливе, що б він не спілкувався зі своєю дитиною, а тільки допомагав грошима та не втручався у її життя та життя сина. Не підтверджено жодного факту його начебто неприпустимої поведінки, небажання спілкуватися з дитиною або підтвердження того, що він їм не допомагає. У позові фактично присутня незрозуміла характеристика стосовно його як батька, складена самою позивачкою, на власний розсуд та яка грунтується на неприязному ставленні до нього. Будь які інші докази, які б підтверджували зазначене позивачкою, у додатках відсутні. Тому, вважає ствердження [PERSON] зазначені у позові не варті уваги, бо позивач зацікавлена охарактеризувати його з негативної точки зору. Насамперед вона сама бажає, щоб він не спілкувався з сином, при цьому, ще хоче позбавити його батьківських прав не маючи для цього жодних підстав, а просто поливаючи відповідача брудом. Ухвалою від 23 жовтня 2019 року підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду. Під час судового розгляду позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, пославшись на факти та доводи, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов не визнав, пославшись на факти та норми права, викладені в раніше поданих письмових заявах по суті спору. Представник орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Малотокмачанської сільської ради Оріхівського району Запорізької області у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] не проживає в [ADDRESS] , а лише зареєстрований за вказаною адресою. Інформацією про теперішнє місце проживання , матеріальний та сімейний стан не володіють. Щодо вирішення позовних вимог покладаються на розсуд суду. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно до статті 150 СК України, яка регламентує обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дітей, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до частини першої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Як вбачається з матеріалів справи, а саме із свідоцтва про народження від 14.02.2014 року серії [NUMBER] позивач і відповідач є батьками [PERSON] [INFO] (а.с. 9). Згідно рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя шлюб між позивачем і відповідачем розірвано 15 листопада 2017 року (а.с. 6). Відповідно до розрахунку заборгованості від 10.09.2019 року по виконавчому листу №336/1964/17 від 18.07.2017 року загальна сума заборгованості зі сплати аліментів становить 26 290,15 гривень. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 19 березня 2019 року були стягнуті з [PERSON] додаткові витрати на неповнолітню дитину [PERSON] у сумі 1363,91 гривень. Судом встановлено, про що не заперечувала і позивачка, що дана сума була виплачена відповідачем. Відповідно до акту обстеження житлово-комунальних та моральних умов життя неповнолітнього [PERSON] від 13.09.2019 року, а також характеристик, наданих КЗ « ЗСЗШ-1 №2» [PERSON] характеризується позитивно, мати приділяє достатньо уваги навчанню та вихованню дитини. Дитина забезпечена всім необхідним для навчання, виховання та розвитку, відносини з матір`ю мають довірливий характер. Батько [PERSON] не цікавиться успіхами сина у школі, не приймає участі у шкільному житті сина. Згідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477 - І\\/ суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори від 29.06.2004 року, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). У справі № 39948/06 «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Європейським судом з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. У рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переваги над інтересами батьків. Статтею 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України, зокрема статтями 164 - 167. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Так, [PERSON] як батьку неповнолітнього [PERSON] в провину ставиться ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК України). Дане питання є «оціночним» та підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. У пунктах 15, 16 постанови Пленум Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Врахування обставин, які підлягають під визначення дій особи, як ухилення від виконання батьківських обов`язків не вичерпується наведеним переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Водночас врахуванню підлягає і те, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вжити виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей із своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою (пункт 52 приведеного рішення Європейського Суду з прав людини «Савіни проти України»). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У судовому засіданні відповідач пояснив суду, що він бажає спілкуватися із своїм сином, неодноразово дзвонить [PERSON] по питанню надання додаткової допомоги сину, але вона постійно його ображає та відключає телефон. Позивачка забороняє спілкуватися йому із сином, декілька разів він приходив до школи щоб побачити сина, але на прохання матері вчителі йому забороняли з ним спілкуватися. Він звернувся до органу опіки та піклування щодо вирішення питання дозволу спілкування дитини, але на сьогоднішній день ще дане питання не вирішено. Вирішуючи спір, дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, суд дійшов висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько дитини бажає спілкуватися з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. Посилання позивачки як на підставу для позбавлення батьківських прав на те, що відповідач не сплачує аліменти, не спілкується з дитиною, безпідставні, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідача: він бажає спілкуватися з сином, але [PERSON] забороняє йому, проти позбавлення батьківських прав заперечує. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. При розгляді даного питання, суд вважає, що досить суттєвими для вірного вирішення даного спору є і саме відношення відповідача до спірного питання. Його поведінка свідчить про те, що він дорожить своїм статусом батька, намагається боротися за його збереження та збереження родинних відносин з сином, не погоджується з позбавленням батьківських. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає вирішенню питання судових витрат.

Outcome: dismissed