Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

У травні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом в якому вказував на те, що 15 квітня 2014 року відповідач [PERSON] отримав від нього в борг грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США. Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою від 15 квітня 2014 року, яку відповідач написав власноручно. Згідно цієї розписки відповідач зобов'язався повернути борг в розмірі 50 000 доларів США до 01 січня 2015 року. Оскільки відповідач своєчасно борг не повернув, він просив стягнути суму боргу у розмірі 1 028465 грн., проценти, станом на 20 травня 2015 року у сумі 93 970,69 грн. та три відсотка річних від простроченої суми у розмірі 11 834 грн. 39 коп., а всього на загальну суму 1 134 20,08 гривень. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 серпня 2015 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу. Не погодившись з вказаним рішенням позивач [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду та задоволення позову, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено без врахування обставин у справі та вимог діючого матеріального та процесуального законодавства. Відповідач в судове засідання апеляційного суду не з»явивися, про час та місце слухання справи повідомлений відповідно до вимог ст.76 ЦПК України /а.с.68/. Заслухавши доповідача, представника позивача, яка просила задовольнити позовні вимоги свого довірителя в частині стягнення суми боргу та стягнення 3% річних за прострочення виконання договору, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог за таких підстав: Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Посилаючись на вимоги ч. 2. ст. 59, ст. 60 ЦПК України суд не прийняв до уваги посилання позивача на докази, а саме: розписку, оскільки до позовної заяви повинен бути прикріплений оригінал розписки, а позивач надав суду лише копію. Врахувавши ці обставини, суд дійшов висновку, що не знайшов свого підтвердження факт укладення між сторонами договору та передачі позивачем грошей відповідачу, а тому у задоволенні позову відмовив. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають вимогам законодавства та встановленим обставинам у справі. Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції попереджав позивача про надання оригіналу розписки /а.с.27/, однак дані про отримання останнім листа про таке попередження відсутні /а.с.31-32/. Задовольняючи частково позовні вимоги апеляційний суд виходить з наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Крім того, статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається із розписки (а.с.4(копія), а.с.58 (оригінал)) від 15 квітня 2014 року, яку позивач надав до суду апеляційної інстанції, відповідач [PERSON] взяв в борг у позивача грошові кошти у сумі 50 000 доларів США з обов'язком повернути до 01 січня 2015 року, зазначена розписка не суперечить вимогам ст.1047 ЦК України, відповідачем у свою чергу не спростовувався договір позики та його безгрошовість, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог відповідно до наданої розписки та вимог ст.ст. 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України. Із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сума боргу, яку він вказав у розписці - 50 000 доларів США. В п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Отже, згідно інформації, наведеної на офіційному порталі Національного Банку України, станом на 01 жовтня 2015 року, офіційний курс гривні, щодо долару США дорівнює 2 тис. 129 грн. 56 коп. за 100 доларів США. Тож, повна сума боргу, що підлягає стягненню на користь позивача складає 1 млн. 064 тис. 780 грн. (один мільйон шістдесят чотири тисячі сімсот вісімдесят гривень). Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України стягнення суми боргу необхідно провести із врахуванням трьох процентів річних та індексу інфляції. Однак, як передбачено нормами закону «Про індексацію грошових доходів населення» від 3.07.91 №1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в націо¬нальній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене в гривні. В межах заявлених позовних вимог розмір 3% процентів річних із суми 1 млн. 064 тис. 780 грн., за період з 2 січня 2015 року до 01 жовтня 2015 року /тобто 272 дні/, складає 23 804,40 грн. (сума боргу ? 3%/100%/365 днів ? кількість днів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Із розписки вбачається, що сторони при укладенні договору не встановили розмір процентів, а тому позивач має право на стягнення розміру процентів саме виходячи із облікової ставки. Однак враховуючи той факт, що позивач та його представник не надали розрахунок в цій частині, а саме розмір процентів, які необхідно стягнути з відповідача за період користування грошима з 15.04.2014 року по 1.01.2015 року, сама представник позивача не підтримала позовні вимоги в цій частині, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити позивачу у стягненні з відповідача процентів за користування останнім грошовими коштами. Враховуючи вимоги ст.88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений при поданні апеляційної скарги у розмірі 1 тис. 827 грн. гривень та 240 грн., а також в дохід держави з відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 3 414 грн.

Outcome: partial