Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~ У червні 2017 року [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, виданої 13 березня 2017 року, звернулася до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, обґрунтовуючи яку зазначала, що 27 лютого 2017 року помер батько [PERSON], - [PERSON], [INFO]. Після подання [PERSON] у квітні 2017 року заяви про прийняття спадщини, їй стало відомо, що померлим був складений заповіт, посвідчений 9 жовтня 2015 року, за яким він заповів усе майно своїй дочці [PERSON], [INFO]. Призначаючи спадкоємцем [PERSON] як свою дочку, [PERSON] був введений в оману її матірю [PERSON] щодо свого батьківства відносно цієї дитини. [PERSON] з 25 січня 2002 року перебувала у шлюбі з [PERSON]. Шлюбні відносини цих осіб тривали до 29 грудня 2011 року та були припиненні на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, а відмітка у паспорті [PERSON] про розірвання шлюбу зроблена 28 вересня 2012 року. Актовий запис про народження [PERSON], в якому її батьком записано [PERSON], вчинено 29 вересня 2012 року, тобто наступного дня. Оскільки з часу розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] до народження дитини спливло менше 10 місяців, то вона, відповідно до ч. 1 ст. 122 СК України, походить від подружжя, а її батьком мав бути записаний чоловік [PERSON] За твердженнями позивача, введення [PERSON] в оману щодо батьківства відносно [PERSON] здійснювалось [PERSON] з метою заволодіння його майном, а також майном колишньої дружини [PERSON] та їх дочки [PERSON] Посилаючись на викладене, неправильне уявлення [PERSON] про обставини, які мали істотне значення при складанні заповіту, зокрема щодо його батьківства відносно особи, яку ним призначено спадкоємцем, потягло за собою невідповідність складеного ним заповіту його волі, тому позивач просила визнати заповіт недійсним. У квітні 2018 року представник [PERSON], - [PERSON] подала заяву про зміну підстав позову, у якій, крім обставин, зазначених у позовній заяві від червня 2017 року, в обгрунтування вимог про визнання заповіту недійсним вказала на те, що заповіт був складений [PERSON] в умовах, коли він у повній мірі не міг усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку, керувати ними та його волевиявлення не було вільним і не відповідало внутрішній волі. З 2015 року [PERSON] дуже змінився, мав пригнічений стан, був наляканий і стривожений. У нього погіршувався психологічний стан, зявлялися навязливі ідеї щодо реальності існування загрози його життю та здоровю. Таке призвело до тимчасового розладу душевного стану, могло вплинути на рівень його свідомості у момент складання та підписання оспорюваного заповіту, викликати порушення свідомості та стан, в якому він не усвідомлював значення і наслідки своїх дій. Представник відповідача адвокат [PERSON] у поданому відзиві на позов заперечував проти його задоволення, зазначав, що заповідач може призначити спадкоємцем будь-яку особу. Таке призначення не залежить від наявності між ним та цієї особою родинних відносин. Визнання [PERSON] батьківства щодо [PERSON] підтверджується поданою ним до органів РАЦС заявою, на підставі якої в актовому записі було зроблено запис про його батьківство. Тому відсутні підстави вважати, що заповіт був укладений внаслідок помилки чи не відповідав його волі. Докази про те, що в момент складання і підписання заповіту [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними відсутні. У період посвідчення заповіту ним видавались довіреності, вчинялись інші юридично значимі дії, які вказують на його стійкий психічний стан. Ухвалою суду від 26 лютого 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Під час проведення підготовчого засідання ухвалою суду від 21 червня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про призначення у справі судово-біологічної (генетичної) експертизи. Цією ж ухвалою задоволено подане нею клопотання та призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, а провадження у справі на час її проведення зупинено. Ухвалою суду від 19 листопада 2018 року провадження у справі відновлено. Ухвалою суду від 17 грудня 2018 року підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду. Розглянувши справу, подані сторонами докази, суд встановив такі обставини. 27 лютого 2017 року помер [PERSON], який 9 жовтня 2015 року склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за №87, яким заповів усе своє майно і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті своїй доньці [PERSON], [INFO]. Матірю останньої і її законним представником [PERSON] у строки, встановлені ст.\~1270 ЦК України, подано заяву про прийняття спадщини. Крім [PERSON], заяви про прийняття спадщини подали дружина померлого [PERSON], а також його дочка від першого шлюбу [PERSON] (позивач у справі). Інших спадкоємців за законом після смерті [PERSON] у т. ч. тих, які згідно ст.\~1241 ЦК України мають право на обовязкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту, не встановлено, заяв про прийняття спадщини від таких осіб не надходило. Не має права на обовязкову частку у спадщині і позивач [PERSON] Згідно відомостей, наданих на запит суду приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу [PERSON], єдиним спадкоємцем усього майна [PERSON] є його малолітня донька [PERSON] 28 серпня 2017 р. їй було видане свідоцтво про право на спадщину реєстровий № 706, спадкова справа 7/2017 (т. 2, а.с. 225-226). З огляду на належність [PERSON] до кола спадкоємців за законом, вона, як заінтересована особа, має право на подання позову про визнання заповіту недійсним (ст. 1257\~ ЦК України). Згідно положень ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом такої особи заповіт може бути визнаний судом недійсним у випадку, коли волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Обґрунтовуючи невідповідність заповіту [PERSON] його волі, позивач вказувала на те, що він був введений в оману матірю [PERSON], - [PERSON] щодо свого батьківства відносно цієї дитини, а відтак помилявся, коли вважав, що призначає спадкоємцем свою дочку і така обставина мала істотне значення при складанні заповіту. Між тим, згідно наданого представником відповідача повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, 29 вересня 2012\~року зареєстровано народження [PERSON], яка народилась 4 вересня 2012 року (т.\~ 2 а. с. 78-81). Відповідно до спільної заяви про невизнання колишнього чоловіка батьком дитини поданій [PERSON] та [PERSON], шлюб між якими був припинений внаслідок його розірвання рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2011 року, останній не є батьком цієї дитини, про що 29 вересня 2012 року об 14:53:56 в актовому записі про народження зроблено відповідний запис. У цей же день, об 15:05:06 реєстратором Відділу реєстрації актів цивільного стану в актовий запис на підставі спільної заяви [PERSON] та [PERSON] від 29 вересня 2012\~року про визнання батьківства, [PERSON] записано батьком дитини, а її прізвище змінено з «Матейко» на «Шабловська». Законодавець не ставить можливість подання такої заяви в залежність від волевиявлення інших, крім матері дитини, осіб або ж того, чи перебуває чоловік в іншому шлюбі. З огляду на викладене, записи в актовому записі про народження щодо [PERSON] вчинені у повній відповідності з нормами ч. 3 ст. 122 Сімейного кодексу України. За таких обставин посилання [PERSON] на те, що дитина була народжена до спливу 10 місяців після припинення шлюбу між [PERSON] і [PERSON], а відтак останній мав бути записаний батьком дитини не ґрунтуються на наведених положеннях законодавства, у звязку з чим підлягають відхиленню. Оскільки батьківство [PERSON] відносно [PERSON] зареєстроване у встановленому законом порядку і не оспорене, то вона була його дочкою як на час складання заповіту, так і смерті заповідача. Доказів, які б свідчили, що [PERSON] був введений в оману [PERSON] щодо свого батьківства відносно дочки [PERSON] і він помилявся відносно цієї обставини, яка має істотне значення, у звязку з чим таке потягло за собою невідповідність складеного ним заповіту його волі, не подано. Крім того, зміст оспорюваного заповіту не свідчить про те, що умовою призначення [PERSON] спадкодавця визначено існування факту родинних відносин між ним і цією особою. Право заповідача призначити своїм спадкоємцем особу незалежно від наявності у нього з цією особою сімейних, родинних відносин закріплено у ст. 1 ст. 1235 ЦК України. Для визнання недійсним правочину, який вчинено під впливом помилки істотне значення має така помилка, яка стосується природи правочину, прав та обовязків сторін в ньому (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Зазначені позивачем обставини на підтвердження того, що заповіт [PERSON] укладено під впливом помилки, не стосуються ні його природи (розпорядження майном на випадок своєї смерті), ні прав і обовязків інших осіб на час посвідчення такого одностороннього правочину, оскільки вони на той момент ні у кого не виникали, отже не можуть бути підставами для визнання його недійсним. Підлягають відхиленню через недоведеність викладені у позовній заяві в якості підстав для визнання заповіту недійсним посилання на те, що такий був складений [PERSON] в умовах, коли він у повній мірі не міг усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку, керувати ними у звязку з чим його волевиявлення не було вільним і не відповідало внутрішній волі. Для встановлення психічного стану [PERSON] М,П. на час складання заповіту за клопотанням представника позивача ухвалою суду від 21 червня 2018 року була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза. Однак, така не була проведена, оскільки [PERSON], на яку було покладено витрати за проведенню експертизи, їх оплату не провела попри повідомлення суду про необхідність внесення коштів та наслідки невиконання цього обовязку (т. 2, а.с. 194), крім тогоповторне повідомлення з даного приводубуло особисто вручене під підписїї представнику [PERSON]П.(т. 2 а. с. 197). Судом також було задоволене клопотання представника [PERSON], - [PERSON] про виклик свідків для підтвердження пригніченого психічного стану [PERSON] (т. 2 а. с. 139-141, 178). Разом з тим, позивач не забезпечила явку свідків для проведення їх допиту окрім [PERSON], клопотання про вжиття судом до іншихсвідків заходів процесуального примусу у вигляді приводу не заявлялось (ст. ст. 143, 144, 147 ЦПК України). Із змісту звернення [PERSON] із заявою від 1 лютого 2016 року до правоохоронних органів (т. 2 а. с. 57) вбачається, що він побоюється як за власне життя і здоровя,так і за життя та здоровя своєї родини, до складу якої на той час входила його дружина [PERSON] та дочка [PERSON], при цьому наводив конкретні факти на яких ґрунтуються такі побоювання та просив забезпечити йому особисту безпеку. З урахуванням зазначених у заяві фактів відсутні підстави вважати викладене навязливою ідеєю реальності існування загрози його життю та здоровю, як про це необґрунтовано вказує позивач. Не може бути використаний в якості доказу психічного стану [PERSON] на час складання ним 9 жовтня 2015 року заповіту і його посвідчення Медичний звіт від 7 січня 2019\~року лікаря невролога АндреасаЛ.Теофаноса, складений на території Республіки Кіпр (Лімассол). Відповідно до цього звіту, згідно виписки із історії хвороби 26 лютого 2011 року у [PERSON] було діагностовано підозру на мікроінсульт, він був на прийомі у лікаря 5\~ травня та 9 червня 2015 року. Тобто [PERSON] останній раз був на прийомі у лікаря за чотири місяці до складання заповіту, а підозра на мікроінсульт виникла більше чотирьох років до цього. Отже зазначені події мали місце заздалегідь до складання заповіту і не можуть свідчити про йогопсихічний стан на 9 жовтня 2015 року. Крім цього, у суду викликає сумнів достовірність наведених у Медичному звіті відомостей про стан [PERSON], який, без стороннього супроводу, двічі з інтервалом у місяць самостійно прийшовши на прийом до даного лікаряна території Республіки Кіпр, як зазначено в звіті«губився в орієнтації відносно простору і часу, не міг чітко і ясно відповідати на самі прості запитання, мав труднощі в розпізнаванні облич і предметів».Також суд бере до уваги наступний лист даного лікаря, наданий представником відповідача, згідно якого АндреасЛ.Теофанос зазначає, що його висновки могли бути перебільшеними. Натомість, за життя постійним місцем проживання [PERSON] була Україна. Відсутність психічних розладів у [PERSON] та не перебування на психіатричному обліку підтверджується листами закладів охорони здоровя по місцях його постійного проживання на території України: Комунальний заклад київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об'єднання» вих.№1776 від 02.11.2108; Комунальний заклад Київської обласної ради «Київська обласна психоневрологічна лікарня №2» вих.№362 від 06.11.2108; Центральна районна лікарня Києво-Святошинського району вих.№1038 від 08.11.2108; КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Шевченківського району м. Києва вих.№1294/01 від 31.10.2108; КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Шевченківського району м. Києва вих.№1428 від 30.10.2108; Обухівська центральна районна лікарня вих.№1620 від 05.11.2108; Комунальний заклад Обухівської районної ради «Обухівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» вих.№1168 від 09.11.2108; КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Деснянського району м. Києва вих.№1129/33/10 від 07.11.2108; ТМО «Психіатрія» у місті Києві вих.№061/203/1-02/1047 від 16.11.2108 р. (т. 2 а. с. 230-238). У період складання спірного заповіту у 2015-2016 років на території України [PERSON] неодноразово вчиняв юридично значимі дії, зокрема отримав медичну довідку про відсутність медичних протипоказань для отримання дозволу на зберігання та носіння вогнепальної і газової зброї (т. 2 а. с. 239), а також оформивнизку довіреностейрізним особам у різних нотаріусів м. Києва, а саме: від 03.07.2015 р. та 06.07.2015 р., які посвідчені приватним нотаріусом [PERSON]; від 01.07.2015 р., яка посвідчена приватним нотаріусом [PERSON]; від 13.11.2015 р., яка посвідчена приватним нотаріусом [PERSON]; від 02.12.2015 р. та 11.12.2015 р., які посвідчені приватним нотаріусом [PERSON]; від 16.12.2015 р., яка посвідчена приватним нотаріусом [PERSON]; від 06.01.2016 р., яка посвідчена приватним нотаріусом [PERSON]; (т. 2, а.с. 66-84, 240-245). Згідно показів свідкаМатейка М.Д., котрий був викликаний за клопотанням позивача,вінбув знайомий із з [PERSON] з 2007 року та спілкувався з ним восени 2015 року, тобто в період складання заповіту. [PERSON] був привітним, врівноваженим, керував автомобілем, залишав враження розумної і виваженої людини. Свідок [PERSON] показав, що будучи настоятелем храму в с. Михайлівка-Рубежівка Києво-Святошинського району знав [PERSON]. як прихожанина з 2014 року, підтримував з ним товариські відносини, звершував відносно нього обряди вінчання і сповіді, і не помічав жодних психічних розладів чи відхилень у його поведінці. Про те,\~що [PERSON]\~завжди був\~розсудливою людиною,\~поведінка останнього\~ніколи не\~викликала сумнівівв\~адекватності його\~психічного стану\~повідомили свідки\~[PERSON] Б.Б., [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], котрі добре знали померлого та спілкувалися з ним в тому числі в період складання заповіту. Свідок [PERSON] (до зміни прізвища у звязку із укладенням шлюбу [PERSON] (т. 2 а. с. 223), яка посвідчувала складений [PERSON] заповіт, показала, що в день посвідчення заповіту останній приїжджав до неї сам. Вони спілкувалися близько години. Складання заповіту лише на користь [PERSON] пояснював тим, що саме вона потребує підтримки, оскільки старша дочка [PERSON] ним достатньо матеріально забезпечена. Підстави ставити під сумнів покази вказаних свідків відсутні. Відповідно до ч.1 ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами родинних відносин. Відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, як що буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Сукупність наведених доказів дає суду можливість зробити висновок про те, що на час складання і посвідчення заповіту [PERSON] повністю усвідомлював значення своїх дій і міг керувати ними, а відтак оспорений заповіт укладений ним вільно і відповідає його волевиявленню. Протилежне позивачем і його представниками не доведене. За таких обставин підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed