Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначала, що 09 червня 2005 року Управлінням комунальної власності Броварської міської ради Київської області видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , відповідно до якого вказана квартира на праві спільної часткової власності, у рівних частках, належала їй, позивачу, її колишньому чоловікові відповідачу [PERSON] та їхньому синові [PERSON] , третій особі у цій справі. 05 листопада 2016 року між останніми укладено договір дарування, за умовами якого [PERSON] передав безкоштовно у власність, а [PERSON] прийняв у власність ⅓ частку вказаної вище квартири. Відповідач [PERSON] залишається зареєстрованим у даній квартирі, проте із 2006 року в ній він фактично не проживає, оскільки має іншу сім`ю. Комунальні послуги він не сплачує, участі в утриманні житла не бере, його особисті речі в квартирі теж відсутні. Факт реєстрації відповідача у вказаному житловому приміщенні позбавляє позивача як співвласника квартири права на вільне розпорядження і користування належним їй на праві спільної часткової власності нерухомим майном. Оскільки відповідач [PERSON] більше одного року без поважних причин не проживає у належній їй та третій особі [PERSON] на праві спільної власності квартирі, відповідач згідно із вимогами ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив право користування цим жилим приміщенням. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, надала суду, пояснення, аналогічні викладеному, просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов і заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, з`ясувавши позицію позивача і третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належить ⅓ частка квартири [ADDRESS] , загальною площею 47,6 м2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 09 червня 2005 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7658875 від 01 липня 2005 року. Іншими співвласниками цієї квартири в свідоцтві зазначені відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] , яким на праві спільної часткової власності також належало по ⅓ частки вказаної квартири кожному. Відповідно до договору дарування частини квартири від 05 листопада 2016 року № 1153 [PERSON] передав безкоштовно у власність (подарував), а [PERSON] прийняв безкоштовно у власність (прийняв у дар) ⅓ частку квартири що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Із актів обстеження житлово-побутових умов, складених 18 грудня 2019 року, 23 січня, 19 лютого, 26 березня, 15 квітня, 20 травня, 23 червня, 27 липня 2020 року, 09 лютого, 09 березня, 22 квітня 2021 року депутатом Броварської міської ради Темченко Л.Г., вбачається, що у зазначеній вище квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , однак у даній квартирі він тривалий час, більше 10 років, не проживає без поважних причин. 04 листопада 2020 року заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленим у цивільній справі № 361/855/20, що набрало законної сили, шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано. Цим рішенням суду було встановлено, що з 2006 року вказані особи подружніх відносин не підтримують, спільного господарство вони не ведуть, проживають окремо. Відповідно до відомостей, наданих суду Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 16 грудня 1994 року за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У ст. 150 ЖК УРСР (1983 року) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд встановив, що відповідач [PERSON] більше одного року не проживає у належній позивачу [PERSON] та третій особі [PERSON] на праві спільної часткової власності квартирі без поважних причин. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] не проживає у належній позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності квартирі більше одного року без поважних причин, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved