Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з указаною позовною заявою. Зазначила, що 14 травня 2006 року помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається, зокрема, із права на отримання земельної частки (паю), розміром 1,0374 га, розташованої на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області. Спадкоємцем після смерті [PERSON] по закону є позивач. У ході оформлення спадкових прав встановлено, що [PERSON] не закінчив приватизацію земельної ділянки. На цій підставі нотаріус відмовив позивачу в оформленні спадщини за життя, про що винесено постанову. З огляду на викладене, позивач просить визнати за нею право на завершення приватизації земельної ділянки, площею 1,0374 га, вартістю 7464,20 грн, що знаходиться на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області та надана у власність її чоловіку [PERSON] У судове засідання позивач не зявилася, однак від її представника [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, на задоволенні позову наполягають. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не зявився, однак від представника [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, проти задоволення позову не заперечують. Представник третьої особи Відділу Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області у судове засідання не зявився, однак від представника до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника відділу Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області. Представник третьої особи Шаргородської районної державної адміністрації у Вінницькій області в судове засідання не зявився, однак від представника [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за відстутності представника Шаргородської РДА. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно зясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини. 14 травня 2006 року в с. Івашківці Шаргородського району Вінницької області помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] 1АМ № 074299 (а.с. 10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається, зокрема, з права на земельну частку (пай) загальною площею 1,0374 га, яка знаходяться на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області, що підтверджується довідкою виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 157 від 16 травня 2016 року, витягом з протоколу № 1 від 21 вересня 2002 року, викопіюванням із чергового кадастрового плану землекористування [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області. Спадкоємцем після смерті [PERSON] по закону є позивач, як дружина спадкодавця, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-АМ № 382037 (а.с. 7). У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) площею 1,0374 га, які знаходяться на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області позивачу відмовлено, про що нотаріусом винесено відповідну постанову за № 940/02-31 від 09 березня 2017 року (а.с. 11). Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що підставою для відмови у видачі свідоцтва є ненадання позивачем правовстановлюючого документу на земельну ділянку. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Так, згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч.1. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, із урахуванням зазначених вище вимог ЦК України, суд вважає, що позивач дійсно є спадкоємцем померлого [PERSON], оскільки вона є його дружиною. Водночас, оформити в порядку спадкування право власності на земельну ділянку, площею 1,0374 га, розташовану на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області позивач не має змоги, оскільки в неї відсутній правовстановлюючий документ на вище зазначену земельну ділянку. Згідно із абзацом 2 п 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до декрету КМУ 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року №139-V), є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що засвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абзац 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509 - VI). Відповідно до роз'яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року за № 24-753/0/4-13, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування-права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця. Таким чином, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін зобовязаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення даного факту є підставою відмови у задоволенні позову. За частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права (п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). У пункті 3.5. інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вказано, що право спадкоємця може бути захищено шляхом визнання за ним права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на імя спадкоємця. Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами порушення її права, окрім того, на думку суду, спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, передбачений законом, а тому позов належить задовольнити.

Outcome: approved