Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

У червні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] «ЄВРАЗ [PERSON]» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя в розмірі 640000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з 30.05.1994 року по 28.05.2015 року працював підземним газорізником на підприємстві відповідача, а з 04.06.1997 року підземним кріпильником з повним робочим днем на підземних роботах, де і була заподіяна шкода його здоровю. У звязку із заподіянням шкоди здоровю, він 15.12.2016 року пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено 25% втрати професійної працездатності по професійному захворюванню радикулопатія, з переоглядом 01.12.2017 року. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що протягом тривалого часу відчуває фізичні страждання, фізичну біль, яка полягає у тому, що він кожного дня зазнає та терпить: біль та обмеження рухів у шийному попереко крижовому відділах хребта з іррадіацією в кінцівки, що посилюється при рухах, оніміння в них, біль та обмеження рухів у плечових та колінних суглобах, утруднення ходи, головний біль, запаморочення, що його морально пригнічує та змушує постійно лікуватися, але професійні захворювання не дають надії на видужання та на даний час його самопочуття не покращується. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позові, наполягав на задоволенні позовних вимог у заявленому розмірі. Представник відповідача [PERSON] «ЄВРАЗ [PERSON]» у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник відповідача подав клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату в зв'язку з її знаходженням у відпустці. Доказів на підтвердження поважності неприбуття та/або не можливості забезпечення прибуття до судового засідання іншого представника підприємства не надав. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1\~ст. 157 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням\~ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Так, згідно положень ст.ст. 15,\~16 ЦК України,\~ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Відповідно до\~ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Так, в судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] працював у шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача з травня 1994 року по червень 1997 року підземним газорізником, а з червня 1997 року по час звільнення (травень 2015 року) підземним кріпильником, всього 20 років 11 місяців (трудова книжка а.с. 8-9). У жовтні 2016 року на підприємстві [PERSON] «ЄВРАЗ [PERSON]» було проведено розслідування хронічного професійного захворювання [PERSON]: радикулопатія попереково-крижова L4, L5, S1, і шийна С6, С7 з помірним порушенням біомеханіки хребта, стійким і мязово-тонічним синдромами, з нейродистрофічними проявами у вигляді: двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ст.), остеоартрозу ліктьових та колінних суглобів (ПФ першого-другого ст.) (а.с. 11 зворотній бік). Відповідно до даних Санітарно - гігієнічної характеристики умов праці від 07.04.2005 року (а.с. 13-16), позивач працював в умовах з концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, що відносяться до 3 класу 2 ступеня шкідливості, за важкістю праці до 3 класу 2 ступеня шкідливості. Відповідно до п. 17 причиною виникнення професійного захворювання є робота протягом 25 років 6 місяців в умовах вібрації, 27 років 4 місяців в умовах запиленості повітря робочої зони: запиленість повітря робочої зони\~пил з вмістом вільного двооксиду кремнію від 10 до 70 %, концентрація від 2,8 до 5,4 мг/м кубічних при ГДК = 2,0 мг/м кубічним. Вібрація\~загальна\~корегований рівень\~109 дБ при ГДР 101 дБ, локальна - корегований рівень\~120 дБ при ГДР 112 дБ. (а.с. 9). Згідно копії Довідки огляду МСЕК серії 12 ААА № 043429 від 15.12.2016 року, первинно встановлено 25% стійкої втрати професійної працездатності за професійними захворюванням, з наступним переоглядом 01.12.2017 (а.с. 17). Згідно статті 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці»державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз'яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до Закону України «Про Охорону [PERSON]», на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку показники мікроклімату інші показники умов праці відхиляються від встановлених нормативних показників, що стали причиною профзахворювання позивача. Як встановлено із пояснень представника позивача в судовому засіданні, медичних документів, позивач внаслідок професійного захворювання відчуває фізичну біль, яка полягає у тому, що він кожного дня зазнає та терпить: біль та обмеження рухів у шийному попереко крижовому відділах хребта з іррадіацією в кінцівки, що посилюється при рухах, оніміння в них, біль та обмеження рухів у плечових та колінних суглобах, утруднення ходи, головний біль, запаморочення. Через стан здоров`я він вимушений періодично проходити стаціонарне лікування, позивач не має можливості повноцінно рухатися, відпочивати, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані через неможливість вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Покращення в стані здоров'я не відбувається, позивачу встановлений хронічний характер захворювань, і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача не покращується. Постійний характер фізичних страждань через біль у шийному попереко крижовому відділах хребта, загальну слабкість, запаморочення, що знаходить своє відображення також в медичних документах, з яких убачається, що позивач має необхідність проходити регулярне стаціонарне лікування з приводу професійного захворювання. Фізичний стан, самопочуття з часом не покращується, лікування в медичних установах приносить тимчасовий результат, періодично відбуваються загострення - рецидив хвороб. Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача, через що він переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, він вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного [PERSON] України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року, абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно частин 1,3ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Суд прийшов до висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення правовідносин та якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо мікроклімату, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який обмежений в можливості роботи в домашньому господарстві, звичайних повсякденних заняттях та активному спілкуванні з сім`єю, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності 25%, період роботи у відповідача в умовах впливу шкідливих виробничих факторів 20 років 11 місяців, потребу в проходженні курсів лікування у медичних закладах, та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахування стажу роботи позивача на підприємстві, визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з у вигляді одноразового відшкодування в сумі 13000 грн, що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Таким чином, у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави судовий збір з відповідача 640 грн 00 коп.

Outcome: partial