Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

У травні 2015 року позивач звернувся до суду із вище вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав на те, що 05 грудня 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 00284 на придбання автомобіля Geely Emgrand X7 2013 року. Під час укладення вказаного договору його було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, також відповідач при укладенні вказаного правочину застосовував нечесну підприємницьку діяльність, оскільки позбавив його достатнього часу для ознайомлення з умовами договору й прийняття свідомого рішення. Крім цього, умови оспорюваного договору порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливими в цілому, суперечать принципу доброчесності, і навіть, після укладення договору відповідач неодноразово вводив позивача в оману щодо умов виконання договірних зобовязань, чим завдав йому шкоди як споживачу. Виходячи з вище наведеного, позивач просив суд визнати договір фінансового лізингу № 00284 від 05.12.2014 року недійсним та стягнути з відповідача на його користь 186\~000 грн. в рахунок відшкодування завданих збитків. В судовому засіданні, представник позивача [PERSON] в повному обсязі позовні вимоги підтримала, з підстав зазначених в позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявився, однак подав до суду заперечення проти позову, згідно якого просить в задоволенні позову відмовити (а.с. 87-92). Представник позивача [PERSON], яка в порядку ст. 62 ЦПК України, в судовому засіданні була допитана як свідок пояснила, що вона разом з чоловіком [PERSON] на початку грудня 2014 року підшукували собі автомобіль, який хотіли придбати у власність. В Інтернеті на сайті «Auto Ria» вони знайшли автомобіль, який їм сподобався, а саме: Geely Emgrand X7 2013 року, вартість якого на той час становила 155\~000 грн. 04 грудня 2014 року її чоловік по телефону звязався з представником компанії, яка займалась продажем вказаного автомобіля й з ним обумовив всі необхідні умови для укладення договору купівлі-продажу. 05 грудня 2015 року вона разом з позивачем відправилась до м. Миколаїв, взявши з собою близько 160\~000 грн. для придбання автомобіля. В офісі компанії, куди вони приїхали близько 16 год. 30 хв., їх зустріли дівчина на прізвище Катерина, яка на питання позивача [PERSON] щодо можливості придбання у власність автомобіля Geely Emgrand X7 2013 року, відповіла згодою, але запропонувала поки вона буде готувати всі необхідні документи здійснити оплату 50 % вартості автомобіля, а після доставки автомобіля на протязі 3-х робочих днів, позивач повинен був доплатити залишок по вартості. Тільки після того, як її чоловік разом з нею сплатив за наданими представником відповідача реквізитами кошти у розмірі 77\~500 грн., вони підписали та мали змогу ознайомитися з договором. З боку відповідача були зроблені всі умови, щоб її чоловік не встиг ознайомитися з умовами договору, тим самим був застосований обман з їх боку. Насправді як зясувалося пізніше відповідач навіть не мав бажання укладати договір купівлі-продажу автомобіля, натомість для його доставки позивачу вимагав від нього нових платежів. Так, коли через пять днів її чоловік почав цікавитися коли вже нарешті буде доставлений до нього його автомобіль, представником відповідача було запропоновано заплатити ще 10 % від його вартості, для того щоб він попав у першу чергу осіб, яким буде доставлено їх автомобіль. 10 грудня 2014 року її чоловік сплатив ще 15\~500 грн. за реквізитами до договору фінансового лізингу №00284 від 05 грудня 2014 року, але й в подальшому ніяких дій з приводу передачі автомобіля позивачу не відбулося. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши заперечення представника відповідача, а також інші матеріали справи, допитавши свідка по справі [PERSON], всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши\~\~докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 10 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до\~вимог ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, 05 грудня 2014 року між сторонами по справі укладено договір фінансового лізингу № 00284, відповідно до умов якого лізингодавець зобовязаний на умовах викладених у даному договорі передати придбаний для лізингоодержувача предмет договору, а саме: автомобіль Geely Emgrand X7 2013 року. Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 9\~657, 32 дол. США, що згідно до обмінного курсу США до української гривні становить 155\~000 грн. (а.с. 5-13). В день укладення договору позивач [PERSON] сплатив за придбаний автомобіль 50 % його вартості, у розмірі 77\~500 грн. (а.с. 4). 10 грудня 2014 року [PERSON] також сплатив на рахунок відповідача ще 15\~500 грн. (а.с. 4 зворот). Позивач тричі, а саме: 03 березня 2015 року, 03 квітня 2015 року та 27 квітня 2015 року звертався з вимогами до відповідача про надання йому у користування предмету договору лізингу автомобіля Geely Emgrand X7 2013 року, але тричі згідно листів відповідача від 03 квітня 2015 року, 07 квітня 2015 року та 29 квітня 2015 року отримував формальну відмову відповідача від виконання умов укладеного договору (а.с. 14-19). На час розгляду справи судом, автомобіль про придбання якого домовлялися сторони, позивачу не було надано. Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верхового Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верхового Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Верховний Суд України у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 зазначив, що аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачу. Крім цього, відповідно до положень ч.1 п.п. 2, 4, 7 ч.3, ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводять споживача в оману або є агресивною. Забороняється як такі дії, що вводять в оману: пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення з позбавленням їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), то такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», - правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, враховуючі дії відповідача як до укладення договору, а саме розміщення оголошення, яке містить неправдиву інформацію щодо природи правочину, який пропонується укласти, дії представника ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» під час укладення договору, а саме те, що договір був наданий для ознайомлення лише після сплати позивачем 77\~500 грн., а також подальші дії відповідача, після укладення договору, які на думку суду, свідчать про навмисне введення ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», як однією із сторін договору, в оману [PERSON], як другу сторону договору, щодо природи правочину, який було укладено, прав та обовязків сторін. Ознакою обману в даному випадку є те, що представнику відповідача було відомо, що укладається договір фінансового лізингу, а не договір купівлі-продажу і, якби друга сторона договору, [PERSON], володів цією інформацією, то він не вступив би до тих правовідносин, які не відповідали його свобідній волі та не були для нього вигідні. Тобто, в даному випадку можна стверджувати, що був порушений принцип добросовісності, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін і завдають шкоди споживачеві, оскільки фактично при сплаті 60% вартості предмета лізингу, він так й не отримав його в строки, які були вказані у договорі. Жодних доказів на спростування встановлених судом обставин справи відповідачем не було надано, а посилання наведені в його запереченнях до позову, є засобом його захисту та зводяться до особистого тлумачення ним норм цивільного права. Окрім того, згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Приймаючи до уваги обставини укладення спірного договору, суд приходить до висновку, що зміст договору фінансового лізингу №00284 від 05 грудня 2014 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та [PERSON] не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, а саме вимогам справедливості та добросовісності, оскільки відповідач свідомо приховав відомості щодо природи правочину, а позивач погодився на ці умови, які не відповідали його фактичній волі, необачно розраховуючи на добросовісність іншої сторони правочину. Згідно з ч.2 ст. 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдана у звязку з вчиненням цього правочину. Виходячи з вище вказаного, аналізуючи встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON], а тому вважає за необхідне його позов задовольнити у повному обсязі. Також, приймаючи до уваги, що позивач при предявленні позову був звільнений від сплати судового збору на підставі п.7 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», на виконання вимог ч.3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1\~860 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved