Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, яку 25 жовтня 2016 року уточнив та остаточно просив суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні власністю житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом зняття відповідачки [PERSON] з реєстраційного обліку та стягнути з відповідачки судові витрати по справі. В обґрунтування вимог зазначає, що він є власником, проживає та перебуває на реєстраційному обліку в квартирі [ADDRESS] з 2002 року, на підставі договору купівлі-продажу від 21.10.2002 року. У квартирі ц того часу ніхто крім нього не проживав і не був зареєстрований. Натомість, відповідачка [PERSON] маючи окреме житло у м. Новомосковськ, Дніпропетровської області, скористалася своїм правом на виділ частки в спільному майні подружжя у звернулася о Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до нього про визнання права власності на ? частину спірної квартири. 02.02.2015 року рішенням суду за відповідачкою визнано право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вказане рішення залишено без змін. Однак, як йому відомо, відповідачка рішення суду не зареєструвала, тобто не отримала реєстрацію свого права, а тому не стала реальною власницею житла, в спірній квартирі не проживає й на сьогоднішній день. У кінці 2016 року йому стало відомо з квитанцій про оплату комунальних послуг, що в квартирі зареєстровано дві особи: позивач та відповідачка [PERSON] Тобто, відповідачка не поставила позивача до відома про те, що вона зареєструвалася в спірній квартирі, без реєстрації права власності на неї. Вважає, що відповідачка своїми протиправними діями порушує його цивільні права як власника житла, оскільки не зареєструвавши право власності, позбавляє його можливості визначити порядок користування спірним житлом. Крім того, він вимушений на даний час сплачувати комунальні послуги, за особу, яка номінально зареєстрована в квартирі, але не проживає там. У звязку з чим, він звертається до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не зявився, але від його представника до суду надійшла заява в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі та справу слухати без їхньої участі. У разі неявки відповідачки проти винесення заочного рішення суду не заперечує. Відповідачка у судове засідання не зявилася, про час та дату слухання справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2014 року, встановлено, що квартира [ADDRESS] придбана подружжям [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу. У звязку з чим, за [PERSON] було визнано право власності на ? частину вказаної вище квартири та вселено її до житла. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві власності належить по ? частині квартири [ADDRESS]. Згідно довідки № 726 від 26.04.2016 року у квартирі [ADDRESS], зареєстровані [PERSON] та його колишня дружина [PERSON]. У своїй позовній заяві позивач зазначає, що реєстрація відповідачки в указаній квартирі та її фактичне не проживання там, чинить йому перешкоди у користуванні належним майном та змушує позивача самостійно сплачувати додаткові кошти за комунальні послуги. Відповідно\~до \~ч. 1\~ст. 317 \~ЦК України, \~власникові \~належать \~права \~володіння, \~користування та \~розпорядження \~своїм \~майном. У \~відповідності до \~ч. 1 ст.\~15 \~ЦК України, \~кожна \~особа \~має \~право \~на \~захист \~свого цивільного \~права \~у \~разі \~його \~порушення, \~невизнання \~або \~оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року про відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Оскільки, відповідачка є співвласником квартири з позивачем, та не може з підстав не проживання у ній бути позбавлена права користування і розпорядження своїм майном, а тому і не може бути знята з реєстрації за місцем знаходження свого майна. Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у задоволені позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки, позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed