Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

У червні 2016 р. позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] виселити [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] із спірної квартири, посилаючись на ті підстави, що 18.03.2016 між [PERSON] та [PERSON], який діяв від імені [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, відповідно до п. 5.4 вказаного договору [PERSON] зобов'язалася звільнити квартиру від належних їй речей домашнього вжитку, знятись з реєстраційного обліку особисто та з іншими особами, які зареєстровані в квартирі не пізніше 10.06.2016, однак відповідачем вищезазначених зобов'язань виконано не було, по сьогоднішній день вона з дочкою проживає у вказаній квартирі, з реєстраційного обліку не знялися та недопускає позивача до квартири. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явилися повторно, про день слухання справи повідомлені належним чином, шляхом поштових повідомлень та оголошення у пресі «Урядовий кур'єр» №164 (а.с. 56, 58, 59, 60, 61), причини неявки суд не повідомили. Третя особа у судове засідання явку представника не забезпечила, повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила (а.с. 67). Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідача та третьоїособи на підставі наявних у справі доказів згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, 18.03.2016 між [PERSON] який діяв від себе і [PERSON] укладено з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 4-6). Згідно п.5.4 вказаного договору продавець зобов'язується у строк до 10.06.2016 звільнити квартиру від речей належних йому або третім особам та протягом цього терміну передати квартиру покупцю за актом прийому-передачі з переліком майна, що додається та передати комплект ключів. Згідно інформаційної довідки №55467262 квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 9, 10). Згідно довідки про склад сім'ї вих.№231 від 22.06.2016 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані 4 особи, а саме: [PERSON]; [PERSON]; [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Згдіно рішення Сятошинського районного суду м. Києва від 14.08.2017 за [PERSON] визнано право власності на спірну квартиру (а.с. 69-73). Обґрунтовуючи позов позивач посилався на те, що воан не може вільно користуватись належною їй власністю, оскільки колишні власники не пускають її до квартири. З приводу перешкоджання користування квартирою позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів, які проводили перевірки зазначених фактів (а.с. 13). Як встановлено в судовому засіданні, незважаючи на відсутність законних правових підстав, відповідач продовжує проживати в спірній квартирі, не допускає до неї позивача У ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У даному випадку право власності на квартиру виникло і зареєстровано у встановленому законом порядку. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ст. 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положення ч. 1 ст. 405 ЦК України гарантують права на користування приміщенням тільки членам родини власника. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у певний спосіб. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, судова практика повинна відповідати наведеному рішенню Верховного Суду України. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11.12.2003 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що обґрунтовані на законі, доведені матеріалами справі та такими, що підлягають задоволенню, враховуючи те, що виселення відповідача відбувається в порядку захисту права власності позивача на спірну квартиру згідно норм цивільного законодавства, а не норм ЖК України, які передбачають виселення без надання іншого жилого приміщення, а тому суд вважає за необхідне не зазначати таке формулювання в рішенні суду по даній справі. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved