Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ТОВ «Техносистем» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Свої вимоги мотивує тим, що з 04 грудня 2018 року до 20 лютого 2020 року він працював на посаді монтажника ОПС в ТОВ «Техносистем» та отримував заробітну плату у розмірі згідно із штатним розкладом. 20 лютого 2020 року він був звільнений за власним бажанням. Зазначає, що відповідач при звільненні не здійснив повний розрахунок по виплаті заробітної плати та не видав йому трудову книжку, у зв`язку з чим виникла заборгованість по заробітній платі в сумі 5564 гривні 10 копійок. Крім того, відповідач має сплатити йому компенсацію за затримку виплати заробітної плати за 4 місяці в розмірі 22256 гривень. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь заборгованість по виплаті заробітної плати та суму компенсації у загальному розмірі 27820 гривень. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києві від 30 червня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с. 19-20). Посилається на те, що 19 лютого 2020 року позивач написав заяву про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію. Наказом № 5-К від 20 лютого 2020 року позивача було звільнено з посади за ст. 38 КЗпП України. При звільненні 20 лютого 2020 року позивачу було виплачено заробітну плату за лютий 2020 року, а також нараховано і виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 15 календарних днів. Крім того, 20 лютого 2020 року позивачу була видана трудова книжка. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] був прийнятий на роботу в ТОВ «Техносистем» на посаду монтажника ОПС з 05 грудня 2018 року наказом від 04 грудня 2018 року № 56-К (а.с. 21). Наказом № 5-К від 20 лютого 2020 року [PERSON] було звільнено з посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 22). З позову вбачається, що відповідач при звільненні не здійснив повний розрахунок по виплаті заробітної плати та не видав йому трудову книжку, у зв`язку з чим виникла заборгованість по заробітній платі в сумі 5564 гривні 10 копійок. Крім того, відповідач має сплатити йому компенсацію за затримку виплати заробітної плати за 4 місяці в розмірі 22256 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З відзиву на позовну заяву представника відповідача вбачається, що при звільненні 20 лютого 2020 року позивачу було виплачено заробітну плату за лютий 2020 року, а також нараховано і виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 15 календарних днів. Крім того, 20 лютого 2020 року позивачу була видана трудова книжка. Стороною відповідача суду надано копію відомості на виплату готівки № 7 за лютий 2020 року від 20 лютого 2020 року, з якої вбачається, що [PERSON] було виплачено 4479 гривень 10 копійок (а.с. 23-24). Крім того, позивачу було виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 15 календарних днів, що підтверджується довідкою-розрахунком компенсації відпускних (а.с. 25). Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було виплачено позивачу всі належні суми при звільненні з роботи. Позивачем доказів на спростування вказаних обставин суду не надано. Суд вважає, що у позивача відсутнє порушене право, оскільки ТОВ «Техносистем» виплатило при звільненні позивачу заробітну плату за лютий 2020 року, а також нараховано і виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 15 календарних днів. Таким чином, у позивача відсутнє порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи законний інтерес з боку відповідача. Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по виплаті заробітної плати задоволенню не підлягає. Не підлягає задоволенню й вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь компенсації за затримку виплати заробітної плати, оскільки вона є похідною від первинної вимоги. З огляду на наведене, в задоволені позову слід відмовити.

Outcome: dismissed