Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із заявою, де заінтересованою особою є Міністерство юстиції України про встановлення факту, що має юридичне значення. У поданій заяві [PERSON] просить встановити факт позбавлення заявника права мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, права на захист і надання доказів при розгляді 23 липня 2009 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська справи № 3-0003/10. В обґрунтування своєї заяви [PERSON] посилається на те, що перед складанням протоколу про адміністративне правопорушення 23 липня 2009 року у Дніпропетровському окружному адміністративному суді заявника було затримано. У зауваженнях до протоколу заявник, обґрунтовуючи правомірність своїх дій, посилався на матеріали судових проваджень та судові рішення. Копії протоколу з додатками до нього були вручені заявникові, але практично одразу додатки були відібрані. Згідно із п. 5 «b» ст. 6 Конвенції у заявника при розгляді справи № 3-0003/10 було право мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту. Однак заявник такого часу не мав, оскільки справа була розглянута одразу після складання протоколу про адміністративне правопорушення. Заявник зазначає, що від встановлення указаного факту залежить виникнення та позитивна зміна прав заявника включно з його правом на компенсацію страждань від порушення гарантованих Конвенцією прав і зусиль для відповідного налагодження свого життя та на оцінку вини осіб, рішення, дії і бездіяльність яких призвели до цих додаткових зусиль та страждань. (а.с.2) Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 травня 2018 року указана заява передана для розгляду судді Антонюку О.А. (а.с.1) Ухвалою судді від 21 травня 2018 року у цій справі за заявою [PERSON] заявлено самовідвід (а.с.3). У зв'язку із цим справа за указаною заявою згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 травня 2018 року передана судді Ткаченко Н.В. (а.с.4), яка ухвалою від 23 травня 2018 року заявила у цій цивільній справі самовідвід (а.с.5). У зв'язку із цим справа за указаною заявою згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 травня 2018 року передана судді Ходаківському М.П. (а.с.6), який ухвалою від 29 травня 2018 року відкрив провадження у цивільній справі за заявою [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення (а.с.7). Заявник у судовому засіданні вимоги заяви підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити з підстав наведених у заяві та додатково озвучених у судовому засіданні. Представник заінтересованої особи у судовому засіданні вважав, що Міністерство юстиції України є неналежною заінтересованою особою, а тому просив ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Суд, вислухавши пояснення сторін, розглянувши подані заявником матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов такого висновку. Згідно із ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення суд розглядає в порядку окремого провадження. За умовами ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України). Згідно із статтею 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. З матеріалів справи вбачається, що заявник просить встановити факт позбавлення його права мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, права на захист і надання доказів при розгляді 23 липня 2009 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська справи № 3-0003/10. Однак даний факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає встановленню у відповідності до правил розділу 4 ЦПК України, оскільки в порядку окремого провадження встановлюються ті факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом b ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка ратифікована Україною Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, та яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, визначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту. Згідно з КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (ч. 1, 2 статті 7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245). За змістом статті 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання. Водночас норми цивільного та цивільного процесуального законодавства не надають суду, який здійснює розгляд справи в порядку окремого провадження, право надавати оцінку діям відповідного суб'єкта, що здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення, оскільки розгляд таких питань не належить до компетенції суду при розгляді заяв про встановлення юридичного факту, яка є визначеною ЦПК України і розширеному тлумаченню не підлягає. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини вказував на необхідність дотримання судом своєї компетенції на підставі норм права, відповідно до встановленої процедури (справи «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) Страсбург, рішення від 20 липня 2006 року) та «Верітас проти України» (заява № 39157/02, рішення від 13 листопада 2008 року), інакше суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «судом, встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з «…» питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів «…». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції. У зв'язку із викладеним встановлення юридичного факту, а саме факту позбавлення заявника права мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, права на захист і надання доказів при розгляді 23 липня 2009 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська справи № 3-0003/10, не може бути здійснено в порядку окремого провадження за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. На підставі викладеного суд

Outcome: dismissed