Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

У червні 2017 року позивачка [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що він працював у ПАТ «Азовмаш», де йому не виплачували заробітну плату. 06.04.2016 року позивача було звільнено на підставі ст.40 КЗпП України. Після звільнення розрахунок по заборгованості з виплати заробітної плати із позивачем не проведений. Заборгованість по заробітній платі перед позивачем складає 24936,11 грн. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України відповідач зобовязаний сплатити середній заробіток за весь час затримки з 06.04.2016 року по день винесення рішення. На підставі викладеного просив стягнути з ПАТ «Азовмаш» заборгованість по заробітній платі в сумі 24936,11 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 06.04.2016 р. по 31.05.2017 р. в розмірі 77472,54 грн. та моральну шкоду у розмірі 2000 грн.. 13.07.2017 року позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача несплачену заробітну плату в розмірі 25038,75 грн., середній заробіток у розмірі 77472,54 грн. (з 06.04.2016 р. по 31.05.2017 р.) та середній заробіток за час розгляду справи у суді, а також моральну шкоду в розмірі 2000 грн. Позивач та його представник у судове засідання не з'явились, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав письмові заперечення, в яких позовні вимоги визнав частково в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 319,99 грн., Вказував, що станом на 07.08.2017 року заборгованість із заробітної плати в розмірі 24718,76 грн. перед позивачем погашена, на підтвердження чого надав бухгалтерські документи. В задоволенні решти позовних вимог просили відмовити. Ухвалою від 26.12.2017 року суд вирішив провести заочний розгляд справи на підставі ст. ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач працював у відповідача, що підтверджується записами її трудовій книжці (а.с. 8-12). 06.04.2016 р. позивач був звільнений з підприємства на підставі ст.40 КЗпП України. За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна платня, однак не виплачувалась. Станом на 07.08.2017 року розмір заборгованості складає 319 грн. 19 коп. (а.с. 36,37,38, 39), та ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Станом на день прийняття рішення судом відповідачем надано до суду докази, які свідчать про часткову виплату заборгованості по заробітній платі перед позивачем, тому розрахунок середнього заробітку має відбуватися з дня наступного після звільнення позивача з 07.04.2016 року та по день винесення рішення, тобто по 26.12.2017 року. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Розмір середньої заробітної плати в сумі 312,99 грн., розрахований відповідачем (а.с. 46). Середньостатистична кількість робочих днів позивача за період з 07.04.2016 р. по 26.12.2017 р. складає 179 день. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 07.04.2017 р. по 26.12.2017р. складає 56032,21 грн. (179 днів х 312,99 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. Суд не погоджується із посиланням відповідача на пропущення позивачем, який звільнився з підприємства у вересні 2016 року, строку звернення до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку, зважаючи на наступне. Компенсація втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, про що просив позивач, є частиною заробітної платидодаткової заробітної плати, яка включає компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством (п. 2.2. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України від 13.01.2004р. N 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004р. за N 114/8713). Тому на ці вимоги не поширюються строки, відзначені у ч. 1 ст. 233 КЗпП України, на що посилається у змісті апеляційної скарги відповідач. В даному випадку згідно із ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 1-18/2013 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України визнано, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012р. у справі № 4-рп/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 Кодексу законів про працю у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вирішено розтлумачити: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Враховуючи той факт, що станом на день подачі позову заборгованість по заробітній платі фактично позивачу не виплачена, то перебіг тримісячного строку на звернення до суду із вимогами про відшкодування немайнової шкоди не розпочався. Відтак, твердження про сплив строку звернення позивача із зазначеними вимогами є неслушними з правової точки зору. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки складає 56032,21 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 2000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу, майже рік, невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, через перебування у важкому матеріальному стані та приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 500 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 640 грн.

Outcome: partial