Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

У червні 2017 року позивач Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернулося до Шевченківського районного суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 48 085,12 грн. (основний борг - 37 963,79 грн. + втрати від інфляційних процесів - 7 452,12 грн. + 3% річних - 2 669,22 грн.). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не в повній мірі сплачував комунальні послуги, в зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість за період з 27.09.2010 року по 27.06.2014 року у розмірі 48 085,12 грн. Стягнення трьох відсотків річних та нарахування на борг індексу інфляції позивач мотивує вимогами ст. 625 ЦК України. Крім того позивач просить стягнути на його користь понесені ним судові витрати. В подальшому, позивачем були надані пояснення щодо детального розрахунку вартості наданих послуг відповідно до діючих тарифів. Відповідач [PERSON] надав заперечення на позов, в яких зазначив, що вимоги позивача в частині оплати за холодну воду в сумі 1 074,48 грн. ним визнаються і останній готовий цю суму сплатити. Разом з тим, вимоги позивача в частині оплати за опалення [PERSON] не визнаються та відхиляються з огляду на те, що між позивачем та [PERSON] немає ніяких договірних відносин. Договір К-191 від 01.04.2007 року, який зазначено у виставлених рахунках на оплату комунальних послуг, спожитих у нежитловому приміщенні, та згідно з яким, на думку позивача відповідачем мають оплачуватися кошти, укладений не з позивачем, а з ЖЕК «Покровський» 01.04.2007 року і дія вказаного договору закінчилася ще 01.04.2009 року. Разом з тим, розрахунки оплати за спожиту теплову електроенергію виконані неправильно, завищені на 9-12 разів, тобто сфальсифіковані. Окрім цього, відповідач просив, відповідно до ст. 256, 257, 267 ЦК України застосувати позовну давність до позову та у зв'язку із закінченням терміну позовної давності відмовити у позові. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19.02.2018 року позов Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - задоволено частково стягнуто з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 27741,12 грн., 5067,72 грн. інфляційний втрат та 1462,49 грн. трьох процентів річних та судовий збір в сумі 1140,35 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03.05.2018 року скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19.02.2018 року за позовом Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги і призначити справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Від відповідача надійшов відзив на позов, в якому він просив відмовити у задоволенні позову у зв'язку із недоведеністю розміру заборгованості, а також відсутністю між сторонами укладеного договору на надання житлово-комунальних послуг. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог з підстав, викладених в запереченнях на позов, а також відзиві на позов. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON] є власником нежилого приміщення за адресою: [ADDRESS] (літера А) на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення (а.с. 10-13). 01.11.2003 року між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» та КП УЖГ Шевченківського району було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді, додатком №6 до якого є довідка, що містить дані по будинках (спорудах) ЖЕК-1008, опалення і гаряче водопостачання яких здійснюється від теплових мереж постачальника станом на 10.03.2005 року, яка містить інформацію щодо займаної площі відповідачем [PERSON] (а.с. 17-21). 20.04.2005 року між Акціонерною компанією «Київводоканал» та Комунальним підприємством управління житлового господарства Шевченківського району було укладено Договір на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднанні мережі. Відповідно до статуту Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», останнє перейменовано з КП по утриманню житлового господарства. Отже, із матеріалів справи вбачається, що будинок, в якому знаходиться нежиле приміщення за адресою: [ADDRESS] (літера А), перебуває на балансі позивача КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», попередня назва - КП «УЖГ Шевченківської районної у м. Києва ради». В результаті несплати за надані комунальні послуги, у відповідача накопичився борг, який з урахуванням індексу інфляції та 3% річних склав 48 085,12 грн., з яких: 37 963,79 грн. заборгованості, 7 452,12 грн. інфляційних витрат та 2 669,22 грн. трьох процентів річних, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем (а.с. 38). Згідно з ст. 179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватизованого житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 2 п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 року № 572 з наступними змінами, власники та наймачі (орендарі) квартир зобов'язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Доказів оплати наданих послуг в повному обсязі стороною відповідача не надано. Щодо застосування позовної давності до вимог позивача за даним позовом, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2015 року позивач звернувся із заявою про видачу судового наказу про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги відносно [PERSON] та ухвалою суду від 20.11.2015 року у прийнятті заяви позивача було відмолено (а.с. 9). Разом з тим, згідно із Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14: «частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності». Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Так, з аналізу норм законодавства вбачається, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. Вказане також підтверджується Правовим висновком Верховного Суду України від 29.03.2017 року по справі № 6-1996цс16, в якому зазначено, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Разом із тим, позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за період з 27.09.2010 року по 27.06.2014 року. Із даним позовом позивач звернувся 27.06.2017 року через канцелярію суду. Враховуючи подання позивачем заяви про видачу судового наказу та відмови у видачі такого наказу у листопаді 2015 року, суд приходить до висновку про застосування позовної давності до вимог про стягнення заборгованості, а також інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 27.09.2010 року по листопад 2012 року, а тому у задоволенні зазначених вимог слід відмовити. Таким чином, обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів за період з листопада 2012 року в сумі 18529,85 грн., 3637,88 грн. інфляційний втрат та 723,11 грн. трьох процентів річних. Окрім того, наявність у відповідача заборгованості та характер її нарахування перевірено судом на наявними в матеріалах справи документами, зокрема: розрахунком заборгованості, а також табуляграмами, виставленими рахунками і поясненнями щодо детального розрахунку вартості наданих послуг відповідно до діючих тарифів. Відповідачем, в свою чергу, не надано суду доказів неправомірного нарахування позивачем заборгованості за надані послуги. При цьому, відповідач в своїх запереченнях частково визнавав суму боргу та не заперечував проти того, що відповідач дійсно споживає надані йому послуги. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо посилань відповідача з приводу відсутності укладеного між сторонами договору, суд виходить з наступного. згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. Згідно із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у справі 6-110цс12: з аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, підтверджується обов'язок відповідача сплачувати надані йому послуги обслуговуючою організацією (постачальником послуг). За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 761,67 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial