Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

У травні 2015 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в обґрунтування якого зазначила, що 28 січня 2000 року зареєструвала шлюб з відповідачем під час якого в них [INFO] народилась спільна дитина - [PERSON]. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обов'язку утримувати свою дитину. У добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1\\4 частини всіх доходів відповідача до досягнення ним повноліття. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила пред'явлену позовну заяву задовольнити. В обґрунтування посилалася на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Зазначив, що матеріальну допомогу на утримання дитини не надає та надавати не буде поки відповідач не надасть згоди на розірвання шлюбу. Також зазначив, що він не працює, а тому немає змоги виплачувати аліменти. Суд, вислухавши позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 181 ч. 3 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], про що свідчить копія свідоцтв про народження серії [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська 19 січня 2000 року. Оскільки відповідач є батьком неповнолітньої дитини, домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини між сторонами у справі, досягнуто не було, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають задоволенню. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідач є людиною працездатного віку, що не позбавляє його можливостей отримувати достатній для сплати аліментів рівень доходу,стан здоров'я та матеріальне становище дитини та сторін, той факт, що дитина знаходиться на повному забезпечені з боку позивача та те, що відповідач не надав суду доказів про наявність у нього на утриманні інших осіб. Відповідно до ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Разом з тим, в судовому засіданні позивачу було роз'яснення, що у зв'язку з тим, що відповідач офіційно не працює, позивач має право на стягнення з відповідача аліментів у твердій сумі. Однак, позивач своїм правом на стягнення з відповідача аліментів у твердій сумі не скористалась. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для стягнення на користь позивача з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини. В силу п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Оскільки в силу ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» за подання позовів про стягнення аліментів позивачі звільняються від сплати судового збору, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved