Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

У травні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та ТОВ «ФК «Фактор Груп» укладено договір про надання фінансового кредиту в розмірі 593530 грн. зі сплатою відсотків за користування в розмірі 9,6% річних і строком дії до 07 вересня 2032 року. У якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань було укладено договір поруки між ним, ТОВ «ФК «Фактор Груп» і ТОВ «Траєкторія», а також між ним та ТОВ «ФК «Фактор Груп» договір іпотеки майнових прав на квартиру, що знаходиться за будівельною адресою: [ADDRESS] . Крім того, він видав нотаріальну посвідчену довіреність на ТОВ «ФК «Фактор Груп» для оформлення правовстановлюючих документів на квартиру та укладення договору іпотеки нерухомого майна. Після завершення будівництва він самостійно оформив всі правовстановлюючі документи та неодноразово звертався до кредитора для укладення договору іпотеки, але останній постійно ухилявся. Його звернення до кредитора щодо надання інформації про розмір заборгованості також залишились без реагування, хоча всі платежі він своєчасно сплачував та не мав жодної заборгованості по платежам. Натомість ТОВ «ФК «Фактор Груп» почало вимагати підвищення процентної ставки за кредитним договором, на що він не погоджувався. У січні 2020 року з відкритого реєстру речових прав на нерухоме майно, йому стало відомо про зміну кредитора: з ТОВ «ФК «Фактор Груп» на ТОВ «ЮК «Право та гроші». На його запит отримав інформацію, що його кредит був проданий, оскільки він не погоджувався на підвищення ставки. А саме: між відповідачами, без його відому, був укладений договір поруки на забезпечення виконання його кредитного договору. У подальшому кредитор ТОВ «ФК «Фактор Груп» пред`явив вимогу до нового поручителя ТОВ «ЮК «Право та гроші» про виконання зобов`язань за кредитним договором, яка була повністю задоволена на суму 557 35,08 грн. Тому новим кредитором стало ТОВ «ЮК «Право та гроші» та надіслав вимогу про сплату ним коштів, яку він не отримував. Вказав, що відповідачі між собою розробили схему, спрямовану на відібрання нерухомого майна, що прямо заборонено чинним законодавством і є проявом нечесної агресивної підприємницької діяльності. Так, за весь період дії кредитного договору він належним чином виконував свої зобов`язання та сплачував грошові кошти за графіком, жодних істотних порушень ним не було допущено, що могло стати підставою для дострокового припинення кредитного договору. Жодних вимог він не отримував, кредитор не пред`являв вимоги до поручителя ТОВ «Траєкторія», а лише до нового поручителя, інформації про розмір заборгованості умисно не надавали, ухилялись він укладення договору іпотеки, новий кредитор вимагає сплати ним всієї заборгованості, хоча кредитним договором передбачено сплата частинами. Вищевказані дії відповідачів суперечать вимогам ст.ст. 3, 13, 16, 216, 512, 553, 554, 610, 611, 627, 629, 526, 1050, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про іпотеку», тому заміна кредитора, укладений договір поруки мають бути визнані недійсними у судовому порядку, а вимога нового кредитора про сплату заборгованості такою, що не підлягає виконанню. Просив суд: визнати зобов`язання за договором про надання фінансового кредиту №КД-Ф55 від 07 вересня 2017 року між ТОВ «ФК «Фактор Груп» та [PERSON] станом на 19 травня 2020 року таким, що виконується належним чином, а вимогу №27/11-2 від 27 листопада 2019 року ТОВ «ЮК «Право та гроші» щодо сплати [PERSON] заборгованості в розмірі 557 375,08 грн. такою, що не підлягає виконанню [PERSON] ; визнати недійсним договір поруки №18/10-п від 18 жовтня 2019 року, укладений між ТОВ «ФК «Фактор Груп» та ТОВ «ЮК «Право та гроші»; визнати недійсним заміну кредитора у зобов`язанні за договором про надання фінансового кредиту №КД-Ф55 від 07 вересня 2017 року з ТОВ «ФК «Фактор Груп» на ТОВ «ЮК «Право та гроші»; відновити становище, що існувало до порушення права, а саме до заміни кредитора у зобов`язанні за договором про надання фінансового кредиту №КД-Ф55 від 07 вересня 2017 року з ТОВ «ФК «Фактор Груп» та ТОВ «ЮК «Право та гроші». 23 жовтня 2020 року до суду надійшли письмові пояснення щодо позовної заяви ТОВ «ЮК «Право та гроші». Не погоджуючись з позовом, вказали, що між ними та ТОВ «ФК «Фактор Груп» укладений договір поруки щодо забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором з [PERSON] . При цьому чинним законодавством не встановлений обов`язок повідомляти або отримувати згоди про це позичальника за основним договором, що відповідає судовій практиці. А укладеним кредитним договором передбачений обов`язок боржника застрахувати предмет іпотеки. У разі невиконання цієї умови, кредитор має право на дострокове припинення кредитування та вимагати від позичальника достроково повернути кредит. Оскільки позивач порушив умови договору, а саме п.1.3 та п. 2.7договору іпотеки, кредитні кошти на вимогу не повернув, тому ними був виконаний обов`язок за договором поруки і сплачений кредит, у зв`язку з чим вони є новим кредитором і мають право як вимагати сплати коштів, так і звертати стягнення на предмет іпотеки. Всі дії відповідачів відповідають як договорам, так і чинному законодавству. Просили відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ст.53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. У заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі. Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов`язки, встановлені статтею 43 цього Кодексу. Вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не тягне за собою розгляду справи спочатку. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня 2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 серпня 2020 року витребувано від ТОВ «ЮК «Право та гроші» документи, на підставі яких товариство стало новим іпотекодержателем, зокрема копію договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки (майнових прав). На виконання даної ухвали 23 жовтня 2020 року ТОВ «ЮК «Право та гроші» надано договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки майнових прав. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 лютого 2021 року залучено до участі у справі у якості третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю «СТОУН Хедж Девелопмент». Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 липня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У судове засідання 29.07.2021 позивач та представник позивача не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Представник відповідача ТОВ «ЮК «Право та гроші» в судове засідання 29.07.2021 не з`явився. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в попередніх судових засіданнях проти позову заперечувала. Просила відмовити в задоволенні позову. У судове засідання 29.07.2021 представник відповідача ТОВ «ФК «Фактор Груп» та представники третіх осіб не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відзив не подали, не повідомили суду причини неможливості подати відзив, докази. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково за наведених нижче підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. При розгляді справи судом встановлено, що 07 вересня 2017 року між ТОВ «ФК «Фактор Груп» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту №КД-Ф55 на умовах строковості, повернення, цільового характеру використання, платності та забезпечення. Згідно п.1.1 договору кредитодавець надає позичальнику фінансовий кредит в розмірі 593 530,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом - 9,6% річних, що в грошовому виразі становить 528 527,24 грн., на строк до 07 вересня 2032 року. У якості забезпечення виконання кредитного договору укладено 03 жовтня 2017 року між ТОВ «ФК «Фактор Груп» та [PERSON] - договір іпотеки (майнових прав), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М. Предметом іпотеки є майнові права на закріплений за [PERSON] обєкт інвестування, а саме квартиру [ADDRESS] . Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобовязання кредитного договору характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. 03 жовтня 2017 року між ТОВ «ФК «Фактор Груп» та ТОВ «Траєкторія», [PERSON] укладено договір поруки. Також 18 жовтня 2019 року між ТОВ «ФК «Фактор Груп» та ТОВ «ЮК «Право та гроші» укладено договір поруки №18/10-п. За даним договором поручитель зобовязується перед кредитором у випадку невиконання [PERSON] своїх зобовязань за договором про надання фінансового кредиту №КД-Ф55 від 07 вересня 2017 року виконати зобов`язання позичальника, що виникли з кредитного договору, згідно наданого кредитором розрахунку. У випадку невиконання позичальником зобовязань, передбачених кредитним договором, поручитель несе відповідальність перед кредитором як солідарний боржник в однаковому обсязі з позичальником всім своїм майном, грошовими коштами, майновими правами. Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) наявність підстав для оспорення правочину; 3) встановлення чи порушує (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Таке розуміння визначення правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається лише за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним. Частинами першою, другою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Як вказав позивач договір поруки з ТОВ «ЮК «Право та гроші» є недійсним, оскільки суперечить ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності. Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Укладений між [PERSON] та ТОВ «ФК «Фактор Груп» кредитний договір є договором споживчого кредиту, тому на нього розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів». За змістом частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Згідно з частиною шостою вказаної вище статті правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, зокрема, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. У ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено: якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред`явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; 5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; 6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім`ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; 8) використання повідомлення про розпродаж у зв`язку із припиненням суб`єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії. Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Натомість позивач ні у позовній заяві, ні при розгляді справи не обґрунтував яким чином дія даного закону поширюється на правочин, який укладений не ним, як споживачем, а між юридичними особами, а також те, яким чином укладений договір поруки впливає на його права та обовязки за кредитним договором. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Договір поруки укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, містять істотні умови, його укладення не впливає на права на обов`язки [PERSON] як боржника за кредитним договором, спірний договір поруки не породжує у позивача інших прав та обов`язків, крім тих, що він як позичальник за кредитним договором вже має перед товариством як кредитором за кредитним договором. Укладення Договору поруки та прийняття поручителем ТОВ «ЮК «Право та гроші» обов`язку солідарно відповідати за зобов`язаннями позичальника [PERSON] не змінює розміру заборгованості позичальника за кредитним договором. Доводи позивача про те, що при укладенні договору поруки сторони такого правочину зобов`язані були повідомити його, також не заслуговують на увагу. Так, у позовній заяві відсутнє посилання на норми чинного законодавства, якими встановлений такий обов`язок. Також суд звертає увагу на те, що суть поруки полягає в тому, що в разі невиконання зобов`язання боржником обов`язок з його виконання додатково покладається, крім боржника, на особу, яка добровільно погодилася на це, ставши поручителем такого боржника. Згідно з приписами статей 553, 554 ЦК України договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов`язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно, відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним. З огляду на відповідні законодавчі приписи та встановлені судом обставини справи, враховуючи, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для визнання договору поруки недійсним, та те, що чинним законодавством України не встановлено обов`язок поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов`язань перед кредитором, положення кредитного договору не містять також умов щодо необхідності згоди позивача на укладення договору поруки, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання договору поруки недійсним. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. У ч. 1 ст. 1050 ЦК України зазначено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно вимоги ТОВ «ФК «Фактор Груп» №21/10 від 21 жовтня 2019 року: [PERSON] порушив зобовязання, передбачені договором іпотеки майнових прав.

Outcome: partial