Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Чернігівторф» про поновлення його на роботі провідним інженером-технологом філії «Смолинський торфобрикетний завод», зобов'язання керівника ДП «Чернігівторф» виплатити заробітну плату за період проходження навчання у ДП «Чернігівський експертно-технічний центр держгірпромнагляду України» та здійснення профспілкової діяльності в березні та квітні 2015 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. (а.с.1-2). Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 22 жовтня 2014 року працював на посаді провідного інженера-технолога філії «Смолинський торфобрикетний завод» ДП «Чернігівторф». Одночасно був головою первинної профспілкової організації ДП «Чернігівторф» та головою незалежної профспілки гірників України. Наказом відповідача від 04 лютого 2015 року № 4 «Про склад комісії з питань перевірки знань працівників з питань охорони праці» позивача було включено до складу комісії, у зв'язку з чим у період з березня по квітень 2015 року він проходив навчання у ДП «Чернігівський експертно-технічний центр держгірпромнагляду України», про що було повідомлено керівника ДП «Чернігівторф». Вказує, що 30 квітня 2015 року його було ознайомлено з наказом ДП «Чернігівторф» від 30 квітня 2015 року № 30-к «Про звільнення за прогул без поважних причин» з 30 квітня 2015 року згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, але з актом про відсутність на роботі його не було ознайомлено. Вважає звільнення незаконним та таким, що суперечить п. 1 ст. 249, п. п. 1, 6 ст. 252 КЗпП України. Крім того, зазначає, що оскільки позивач є головою первинної профспілки, тому згоду на звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України повинна була надати вищестояща профспілкова організація. Також, позивач зазначає, що у день звільнення з ним не було проведено повний розрахунок. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.02.2015 року рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 02 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 серпня 2016 року позов [PERSON] до державного підприємства «Чернігівторф», в частині вимоги про зобов'язання керівника ДП «Чернігівторф» виплатити заробітну плату - залишено без розгляду у відповідності до п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України (а.с.5 т.2). У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, при цьому посилались на обставини, викладені в позові та заявах (а.с.200-204 т.1, а.с.215-217 т.1). Позивач зазначив, що безпосередньо керівнику підприємства повідомляв про можливість навчання у ДП «Чернігівський експертно-технічний центр держгірпромнагляду України», на що керівник в усній формі надав свою згоду. Крім того, у вказаний період був у відрядженні у м.Києві. Тобто, був відсутній на роботі з поважних причин. Також, кожного дня перед навчанням приходив на роботу. В подальшому, між ним та керівником виник конфлікт, а тому були сворені всі умови для його звілнення. Зазначив, що йому ніхто не пропонував надати письмові пояснення з приводу відсутності на роботі в дні, які зазначені в актах. Представники відповідача в судовому засіданні проти заявленого позову заперечували, просили в позові відмовити в повному обсязі з підстав зазначених у письмових запереченнях (а.с.24-26 т.1, а.с.219-220 т.1) та у доповненні до письмових заперечень (а.с.63-64 т.1). Зазначили, що звільнення позивача відбулось із додерженням норм трудового законодавства. Від підприємства позивач не направлявся на навчання та у відрядження. Між керівником та позивачем були конфлікти. Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON] - енергетик ДП «Чернігівторф» суду пояснив, що [PERSON] навчався під час роботи. Іноді бачив його на роботі біля 08-00 год. Пояснив, що особисті відносини між ним та позивачем нормальні. Виконуючий директора [PERSON] знав в березні 2015 року, що позивач навчається. Тільки в цьому році дізналися, що в березні 2015 року була заборгованість по заробітній платі. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] суду пояснила, що працює першим заступником директора ДП «Чернігівторф», позивач безпосередньо їй підпорядковувався. Повідомила, що [PERSON] прогулював, ходив на зайняття, не приходив на роботу. Значився він у виробничо - технічному відділі, як фахівець він не відповідав своїй посаді, до роботі відносився погано. У присутності всіх міг образити людину. Був випадок у 2015 році, коли позивач образив директора підприємства. При обранні його головою профспілки вона не знала про його особисті якості. У неї були з позивачем неприязнені відносини. Акт про відсутність позивача на роботі складала начальник відділу кадрів у присутності головного бухгалтера, юриста та її, як першого заступника директора. Не пам'ятає, чи був [PERSON] при складанні акту чи ні. Робочий час періодично відображається у книзі приходу на роботу. Робочий день з 08-00 до 16-45 год, п'ять днів у неділю. У разі відсутності позивача на роботі, з'ясовувала причини його відсутності у відділі кадрів. Свідок [PERSON] - головний бухгалтер ДП «Чернігівторф» в судовому засіданні пояснила, що позивач був відсутній на роботі не один день, а тому його звільнили. Був складений протокол про його відсутність та направлено подання на звільнення. На той час вона була членом профспілки, але не пам'ятає чи подавали подання до профспілки про звільнення позивача з роботи. Заробітна плата за березень місяць 2015 року позивачу була нарахована на підставі табелю обліку робочого часу. При складанні акту вона не пам'ятає чи був присутній [PERSON] Повідомила, що табель обліку робочого часу ведеться на всіх працівників. Вказала, що в березні та квітні 2015 року позивач періодично з'являвся на роботі. Свідок [PERSON] - провідний економіст ДП «Чернігівторф» в судовому засіданні пояснила, що в березні та квітні 2015 року позивач не кожного дня ходив на роботу, а тому його звільнили. Вона була членом профспілки, скарбником. У неї не було заперечень щодо обрання [PERSON] головою профспілки. 28 квітня 2015 року [PERSON] був на роботі зранку. В цей день, він підписував її заяву про вихід з профспілки. Вказала, що між позивачем та керівником виникали конфлікти. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч.1 ст.3, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту порушених трудових прав працівника щодо незаконного звільнення врегульовано нормами КЗпП України. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами по справі, позивач працював з 05 червня 2006 року по 30 квітня 2015 року у ДП «Чернігівторф»: з 05 червня 2006 року по 21 жовтня 2014 року на посаді інженера-технолога, а з 22 жовтня 2014 року по 30 квітня 2015 року на посаді провідного інженера-технолога, що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с.3 т.1). Одночасно, [PERSON] є головою Чернігівського обласного об'єднання Конфедерації вільних профспілок Українина та на момент звільнення був головою первинної профспілкової організації ДП «Чернігівторф», що не заперечується сторонами. Наказом від 30 квітня 2015 року №7 [PERSON] звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулом без поважних причин (а.с.40 т.1). Підставою для видання вказаного наказу є табель обліку робочого часу та акт про відсутність на роботі. Відповідно до вимог п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №4 від 01.04.94 р., №18 від 26.10.95 р., №15 від 25.05.98 р.), при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад,самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів,чергової відпустки). Відповідно до вимог закону, крім встановлення самого факту відсутності на робочому місці, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності. Відповідно до акта від 30 березня 2015 року, складеного та підписаного [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], провідний інженер-технолог [PERSON] був відсутній на робочому місці з 08.00 год. до 16.45 год. з 02.03 - 05.03, з 10.03 - 13.03, 16.03, 20.03, 23.03, 27.03, з 30 - 31 березня 2015 року (а.с.32 т.1). Згідно з актом від 29 квітня 2015, складеного та підписаного працівниками ДП «Чернігівторф» [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], провідний інженер-технолог [PERSON] був відсутній на робочому місці з 08.00 год. до 16.45 год. з 01.04 - 03.04, з 06.04 - 10.04, з 21.04 - 23.04, з 28.04 - 29.04.2015 року (а.с.34 т.1). Відповідно до ст. 9 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04.02.94 року тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Метою отримання власником або уповноваженим ним органом письмових пояснень порушника трудової дисципліни є з'ясування обставин, за яких вчинено проступок для врахування цього поруч з іншими обставинами при обранні виду стягнення. Із зазначеної норми вбачається, що обов'язок відібрання пояснень від порушника покладений на власника або уповноважений ним орган та виникає після виявлення порушення. В наказі про накладення дисциплінарного стягнення (чи це наказ про звільнення, чи про оголошення працівникові догани) обов'язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач не здійснив жодних заходів для з'ясування причин відсутності [PERSON] на робочому місці, не отримав від нього пояснень щодо причин відсутності. Так, на підтвердження своїх доводів щодо відмови [PERSON] у наданні пояснень відповідач посилається на акти про відсутність на роботі від 30.03.2015 року та від 29.04.2015 року, відповідно до яких було зафіксовано відсутність на роботі позивача, а також відмову позивача надати пояснення. Вказані акти, складені та підписані працівниками підприємства [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] відповідно 30.03.2015 року та 29.04.2015 року, однак відсутні докази про видачу наказу про створення комісії в такому складі, або уповноваження цих осіб складати відповідні акти. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], які підписували акти, не підтвердили факту відмови [PERSON], у їхній присутності, надати письмові пояснення. Крім того, вказані акти були підписані начальником відділу кадрів [PERSON], яка також засвідчувала відсутність позивача на роботі 03.04, 07.04, 10.04, 21.04 та 28.04.2015 року, однак у вказані дні остання також не працювала, що підтверджується табелем обліку робочого часу за квітень 2015 року (а.с.36 т.1). Актом від 30.03.2015 року вказані працівники засвідчили відсутність позивача на роботі на наступний день, а саме 31.03.2015 року, що свідчить про те, що даний акт складався пізніше, а також спростовує доводи відповідача про те, що у день скадання акту пропонували позивачу надати письмові пояснення. Також, згідно табелю обліку використаного робочого часу за березень 2015 року у вказані дні відносно [PERSON] наявні відмітки про явку на роботі та вісім годин відпрацьованого часу кожного дня (а.с.233-236 т.1). Відповідно відомості про нарахування заробітної плати за березень 2015 року (а.с.255 т.1) вбачається нарахування [PERSON] заробітної плати за 21 робочий день. В подальшому, на підставі доповідної начальника відділу кадрів [PERSON] від 30.03.2016 року (а.с.31 т.1) та акту про відсутність на роботі від 30.03.2016 року (а.с.33 т.1) був виданий наказ про коригування табелю обліку робочого часу за березень 2015 року відносно [PERSON] У зв'язку з чим, був складений табель обліку фактично відпрацьованого часу за березень місяць 2015 року (а.с.35 т.1). Так, у вказані дні, які зазначені в акті від 30.03.2015 року, відносно [PERSON] наявні відмітки з позначкою НЗ - неявка з нез'ясованих причин. Згідно табелю обліку використаного робочого часу за квітень 2015 року у вказані дні відносно [PERSON] наявні відмітки з позначкою П - прогул (а.с.36 т.1). На підтвердження поважності причин неявки на робочому місці позивачем представлені посвідчення про відрядження 02.03.2015 (а.с.9 т.1), 02.04.2015 (а.с.11 т.1), 28.04.2015 (а.с.242 т.1), 21.04.2015 (а.с.241 т.1) та листи-повідомлення НПГУ (а.с.10,12,14,16 т.1). Так, у вказаних посвідченнях про відрядження наявні відмітки прибуття/вибуття не тільки Профкому ДП «Чернігівторф», головою якої був позивач, але й Незалежної профспілки гірників України. Тобто, в період 02.03.2015 року, 02.04.2015 року, 21.04-22.04.2015 року та 28.04.-29.04.2015 року позивач був відсутній на роботі у зв'язку з виконанням обов'язків як голови первинної профспілкової організації ДП «Чернігівторф». Крім того, позивачем на підтвердження відсутності на роботі були надані копії посвідчень про проходження навчання (а.с.5. 237-240 т.1). Так, позивач перебував на навчанні в ДП «Чернігівський ЕТЦ» з 03.03.2015 по 05.03.2015, з 10.03.2015 по 13.03.2015, з 16.03.2015 по 20.03.2015, з 23.03.2015 по 27.03.2015, з 06.04.2015 по 09.04.2015, з 27.03.2015 по 30.03.2015 (а.с.55 т.1) на підставі трудової угоди № 1 від 02.03.2015 року, укладеної між ТОВ Березнянський цегельний завод-2» та [PERSON] (а.с.1-3 т.2). У якості працівника ДП «Чернігівторф» позивач навчання не проходив (а.с.107 т.1). За вищевказаних обставин, вказані акти не можуть розглядатися як допустимі докази на підтвердження відсутності позивача на роботі та відмови його надати письмові пояснення після виявлення порушення. Тобто, представниками відповідача не надано жодного належного доказу, в розумінні ст.58-60 ЦПК України, про те, що [PERSON] відмовився від дачі пояснень щодо своєї відсутності на роботі, починаючи з 02.03.2015 року. До того ж, відповідно до наданих пояснень представників відповідача та показань свідків роботодавцю було відомо про відсутність [PERSON] на роботі із першого дня, проте відповідач не здійснював жодних дій по встановленню причини такої відсутності. Як передбачено п. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Виходячи зі змісту частини третьої статті 252 КЗпП України та частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення керівників виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів) допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок). Разом з тим, згідно з ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі у триденний термін після його прийняття. У разі пропуску цього терміну вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору. Рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обгрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обгрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Згідно правової позиції Верховного Суду України від 23 квітня 2014 р. у справі № 6-30, - звільнення члена виборного органу первинної профспілкової організації підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки) без попередньої згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації профспілки та вищестоящого органу цієї профспілки (об'єднання профспілок) є порушенням вимог ст. ст. 43, 252 КЗпП України, ст. 41 Закону України від 15 вересня 1999 р. № 1045-ХІУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та є підставою для визнання звільнення незаконним. Як вбачається із матеріалів справи, 27 квітня 2015 року в.о.директора [PERSON] та начальником відділу кадрів [PERSON] направлено подання до профспілкової організації ДП «Чернігівторф» про надання згоди на звільнення [PERSON] за прогули (а.с.66 т.1). При цьому, наказ про звільнення було видано 30.04.2015 року, без згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Крім того, 16 червня 2015 року в.о. директора [PERSON] направлено подання до голови незалежних профспілок гірників України, але листом №164 від 01.07.2015 року відмовлено ДП «Чернігівторф» у звільненні [PERSON], так як адміністрація підприємства порушила норми КЗпП України щодо отримання згоди виборного органу профспілкової організації (а.с.59,65 т.1). Таким чином, суд приходить до висновку про порушення відповідачем порядку застосування дисциплінарного стягнення, оскільки наказ про звільнення позивача винесено на підставі акту про відсутність на роботі та табеля обліку робочого часу, без проведення належної перевірки, відібрання пояснень від позивача та без отримання згоди виборного органу профспілкової організації. Крім того, з тексту наказу не вбачається, за які саме дні прогулу його звільнено з роботи. Зважаючи на наведене вище, звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а тому позивач підлягає поновленню на роботі. Також підлягає задоволенню вимога про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно довідки ДП «Чернігівторф» №369 від 25.08.2016 року (а.с.9 т.2), середньоденна заробітна плата [PERSON] на момент звільнення складала 189,62 грн. Тривалість вимушеного прогулу за період з 30.04.2015 року по 25.08.2016 року становить 330 робочих днів. Суд бере до уваги саме цей період, оскільки справа за позовом [PERSON] розглядалася більше одного року по незалежним від позивача обставинам. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу [PERSON] становить 62 574,60 грн (330х189,62), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Зазначена сума визначена без урахування обов'язкових відрахувань до бюджету і державних цільових фондів. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до 237-1 КЗпП України (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. При розгляді питання про стягнення суми моральної шкоди, суд приймає до уваги доводи позивача, що звільнення його з посади порушило його звичний спосіб життя, призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків через неможливість активного громадського життя, вимагає від нього додаткових зусиль для його організації, змушений витрачати багато часу на пошук джерел існування. Не витримавши морального та фізичного навантаження він залишив посаду голови ППО ДП «Чернігівторф». Таким чином, з урахуванням фактичних обставин справи, виходячи із засад розумності, справедливості і виваженості, суд вважає, що вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме слід стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 1 500 грн. Крім цього, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір, тому з відповідача, у відповідності зі ст.88 ЦПК України, необхідно стягнути судовий збір в сумі 1 728,15 грн, зокрема: за дві вимоги немайнового характеру (поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди) - 1 102,41 грн (551,20 +551,20) та за вимогу майнового характеру (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ) - 625,74 грн. Відповідно до п.4 ч. 1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial