Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

Уточнившись з позовними вимогами позивач - [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову вказує, що він з 15.05.2017 року був звільнений з роботи в ПАТ «Азот» на підставі наказу № 500-вк від 12.05.2017 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Однак в день звільнення розрахунок з ним проведений не був. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказує, що згідно довідки ПАТ «Азот» від 26.12.2018 року № 975 сума заборгованості по заробітній платі складає 10550 грн. 12 коп., а саме: за лютий 2017 року - 1604 грн. 29 коп., за березень 2017 року - 6872 грн. 75 коп., за квітень 2017 року - 1484 грн. 49 коп., за травень 2017 року - 588 грн. 59 коп. Середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15.05.2017 року по 19.03.2019 року складає 205804 грн. 23 коп., виходячи із розрахунку: 446 грн. 43 коп. (середньоденна заробітна плата) х 461 день (період затримки розрахунку) = 205804 грн. 23 коп. А тому, просить стягнути з ПАТ «Азот» на його користь заробітну плату в сумі 10550 грн. 12 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15.05.2017 року по 19.03.2019 року в сумі 205804 грн. 23 коп. та понесені ним судові витрати. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.01.2019 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. 14.03.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву [PERSON], в якому останній просить врахувати, що в порушенні строків здійснення розрахунку при звільненні позивача відсутня вина ПАТ «Азот», оскільки діяльність підприємства поставлена в залежність від ціни на природний газ та вартості імпортних мінеральних добрив і в зв'язку з цим з 07.03.2017 року відбулася повна зупинка виробництва, яке було відновлено лише з червня 2017 року, що призвело до скрутного матеріального становища. Крім того, просив врахувати, що державним виконавцем було накладено ряд арештів на рахунки ПАТ «Азот», що виключало можливість виплати заробітної плати працівникам підприємства. Також просив врахувати, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який позивач просить стягнути на його користь, є значно більшим самої заборгованості по заробітній платі, тому має бути зменшений для збереження принципу співмірності. Також вказує, що позивачем не враховано, що із середнього заробітку за час затримки розрахунку також необхідно відрахувати всі обов'язкові податки та платежі. Тому просив відмовити в задоволенні позову. 18.04.2019 року позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив відповідача по справі, в якій останній просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав та просив їх задовольнити, стягнути з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] не виплачену заробітну плату в сумі 10550 грн. 12 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15.05.2017 року по 19.03.2019 року в сумі 205804 грн. 23 коп., а також сплачений позивачем при подачі позову судовий збір та витрати на правову допомогу. В судове засідання представник відповідача не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. 14.03.2019 представником відповідача, за довіреністю - [PERSON], на адресу суду був направлений письмовий відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених в відзиві. Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] - [PERSON], дослідивши матеріали справи, в тому числі відзив на позовну заяву та відповідь на відзив, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] працював в ПАТ «Азот» електрозварювальником ручного зварювання 4-ого розряду котельно-мідницько зварювальної дільниці з ремонту і виготовлення технологічного обладнання цехів з виробництва аміаку, аміачної селітри, карбаміду, слабкої азотної кислоти, КАС, капролактаму бригади 2 цеху з капітальних ремонтів, що стверджується даними трудової книжки позивача (а.с. 11-12). Наказом ПАТ «Азот» № 500-вк від 12.05.2017 року [PERSON] був звільнений з роботи з 15.05.2017 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). В день звільнення розрахунок з позивачем проведений не був, а саме не було виплачено заробітну плату з лютого 2017 року по травень 2017 року. Як вбачається з довідки ПАТ «Азот» від 26.12.2018 року № 975 заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 20.12.2018 року складає: 10550 грн. 12 коп., а саме: за лютий 2017 року - 1604 грн. 29 коп., за березень 2017 року - 6872 грн. 75 коп., за квітень 2017 року - 1484 грн. 49 коп., за травень 2017 року - 588 грн. 59 коп. (а.с. 16). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України відповідач повинен був у день звільнення [PERSON] виплатити всі належні йому суми, а в разі спору про розмір цих сум виплатити не оспорювану ним суму, однак цього не зробив. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України: «Про оплату праці». Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 ч.1 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що повний розрахунок з позивачем [PERSON] в день його звільнення проведений не був та не проведений до даного часу, а саме не виплачена заробітна плата сума якої становить 10550 грн. 12 коп., а саме: за лютий 2017 року - 1604 грн. 29 коп., за березень 2017 року - 6872 грн. 75 коп., за квітень 2017 року - 1484 грн. 49 коп., за травень 2017 року - 588 грн. 59 коп., що стверджується довідкою ПАТ «Азот» від 26.12.2018 року № 975 та не заперечується відповідачем у відзиві на позовні заяву, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача - ПАТ «Азот» на користь позивача [PERSON] нарахованої але не виплаченої заробітної плати в сумі 10550 грн. 12 коп. Разом з тим, на думку суду, підлягають до задоволення і позовні вимоги позивача [PERSON] в частині стягнення з відповідача - ПАТ «Азот» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 15.05.2017 року по 19.03.2019 року в сумі 205804 грн. 23 коп., виходячи із наступного. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК відповідачем не надано суду ніяких доказів того, що у порушенні прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати відсутня вина відповідача. До того ж, під час розгляду справи не встановлено вини позивача [PERSON], як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі. При цьому суд вважає, що сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. В цьому контексті суд звертає увагу, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст. 116, 117 КЗпП дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31.05.2017 року, №6-259цс17 від 13.03.2017 року). Аналогічні роз'яснення викладені і в п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановами державного виконавця від 29.05.2017 року, від 31.08.2017 року, від 04.09.2017 року, від 21.09.2017 року, від 26.09.2017 року та від 19.10.2017 року також не виправдовує затримку розрахунку при звільненні. До того ж відповідачем не надано доказів відсутності в нього коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований. Враховуючи, що відповідачем - ПАТ «Азот» до теперішнього часу так і не здійснено повного розрахунку з позивачем [PERSON], вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за період затримки розрахунку є законними та підлягають до задоволення. При цьому суд звертає увагу, що за змістом ч. 2 ст. 117 КЗпП підставою для зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є виключно наявність таких умов: 1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; 2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; 3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу. Оскільки жодної з зазначених обставин в даному випадку судом не встановлено то правові підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з позивачем відсутні. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові ВСУ від 13.03.2017 року у справі №6-259цс17. За таких обставин до стягнення з відповідача - ПАТ «Азот» на користь позивача [PERSON] підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а саме за період з 15.05.2017 року по 19.03.2019 року (в межах позовних вимог), оскільки між сторонами відсутній спір про розмір належних до виплати позивачу сум після його звільнення. Розмір заборгованості в загальній сумі 10550 грн. 12 коп. визнається відповідачем - ПАТ «Азот» та підтверджується довідкою від 26.12.2018 року № 975, а також не заперечувалося відповідачем у письмовому відзиві на позовну заяву (а.с. 16). Період затримки складає 461 днів (враховуючи п'ятиденний робочий тиждень), з 15.05.2017 року по 19.03.2019 року. Середня заробітна плата позивача [PERSON] за останні два місяці які передували звільненню складає 446 грн. 43 коп., що стверджується довідкою ПАТ «Азот» від 26.12.2018 року вих. №976 (а.с. 17). Таким чином до стягнення з відповідача - ПАТ «Азот» на користь позивача [PERSON] підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 205804 грн. 23 коп., виходячи із наступного розрахунку: 446 грн. 43 коп. /середній заробіток/ х 461 день /період затримки розрахунку/ = 204804 грн. 23 коп. Крім того, оскільки, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] в сумі 446 грн. 43 коп. визначено із нарахованої заробітної плати до утримання податків та обов'язкових платежів, то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.05.2017 до 19.03.2019 року включно в сумі 205804 грн. 23 коп. на користь [PERSON] необхідно стягнути із відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обов'язкових платежів передбачених законодавством України. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, відповідно до вимог якої, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які понесені позивачем в ході судового розгляду, пропорційно до задоволених позовних вимог. А тому, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача - ПАТ «Азот» на користь позивача сплачений ним судовий збір в розмірі 2058 грн. 04 коп. (із позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку), а також на користь держави судовий в розмірі 768 грн. 40 коп. (із позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати). Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне частково стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу, а саме витрати в розмірі 4632 грн. 50 коп., виходячи із витраченого адвокатом часу на підготовку процесуальних документів, його участь в судових засіданнях та максимального розміру оплати за годину. На підставі викладеного,

Outcome: approved