Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив суд розірвати договір довічного утримання від 26 жовтня 2004 року, укладений між ним і [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Базир Н.М., зареєстрований в реєстрі за №\~3039. В обґрунтування позову зазначав, що після поділу майна подружжя з його колишньою дружиною [PERSON] у нього на підставі рішення Броварського міського народного суду від 20 січня 1987 року виникло право власності на 2/3 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У 1999 році він уклав шлюб з [PERSON] , яка має дочку від попереднього шлюбу [PERSON] 26 жовтня 2004 року між ним і [PERSON] був укладений договір довічного утримання, за умовами якого він передав у власність відповідачу належні йому на праві власності 2/3 частки зазначеного житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,0495 га, надану для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель, який посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Базир Н.М., зареєстрований в реєстрі за №\~3039. Відповідно до п. 5 цього договору [PERSON] взяла на себе зобов`язання: забезпечення його житлом шляхом збереження права довічного проживання у відчужуваній частині будинку; постійного користування ним земельною ділянкою з правом вирощування врожаю та розпорядження ним на власний розсуд; забезпечення його придатним для носіння одягом і взуттям, належним медичним обслуговуванням, продуктами харчування; забезпечення щотижня не пізніше суботи готівкою в сумі, яка має бути не меншою п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, встановлених законодавством. Однак відповідач належним чином своїх зобов`язань за цим договором не виконує, станом його здоров`я не цікавиться, продуктами харчування, медичними препаратами, одягом і взуттям не забезпечує, щотижневого грошового забезпечення йому не надає. У 2015 році через неправомірні дії чоловіка відповідача, він (позивач) змушений був звертатися із заявою до правоохоронних органів, за результатами розгляду його заяви проведено бесіди з відповідачем та її чоловіком. У період з липня по жовтень 2015 року, а також у грудні 2015 року та січні 2016 року відповідач частково почала сплачувати передбачене договором грошове зобов`язання на його утримання в розмірі 310 грн., хоча згідно із договором повинна сплачувати 510 грн. Відповідач не виконувала в повному обсязі укладений договір та він не має обіцяної допомоги та догляду, не має права власності на 2/3 частки житлового будинку з відповідними надвірними будівлями, які належали йому до укладання договору, тому єдиним способом захисту його порушеного права є звернення до суду з цим позовом про розірвання договору довічного утримання. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному, просили суд задовольнити позов повністю, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] належним чином своїх зобов`язань за укладеним сторонами договором довічного утримання не виконує. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, проти його задоволення заперечували, просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити, вказуючи, що у жовтні 2004 року саме позивач [PERSON] запропонував відповідачу [PERSON] укласти з ним договір довічного утримання, за умови, що вона повністю відремонтує належну йому частину житлового будинку, з моменту укладення договору довічного утримання відповідач добросовісно та в повному обсязі виконувала свої зобов`язання та умови договору, а саме забезпечувала позивача житлом шляхом збереження права довічного проживання у відчужуваній частині будинку, постійним користуванням земельною ділянкою з правом вирощування врожаю та розпорядження ним на свій власний розсуд, забезпечувала придатним для носіння одягом і взуттям, медичним обслуговуванням, продуктами харчування, грошовими коштами. Зазначали, що відповідач разом зі своїм чоловіком у повному обсязі здійснили ремонт частини будинку, після чого у січні 2015 року, позивач [PERSON] після припинення подружніх відносин з матір`ю відповідача, переїхав проживати у спірну частину будинку. На виконання умов договору довічного утримання [PERSON] готівкою надавалися грошові кошти в обумовлених сумах, проте він відмовлявся їх приймати від відповідача, у зв`язку з чим вона почала направляти їх поштовими переказами, проте позивач відмовлявся отримувати ці кошти, посилаючись на те, що вони є однією сім`єю. Із квітня 2018 року [PERSON] відмовився харчуватися разом із нею та її чоловіком, зібрав деякі кухонні речі та переніс їх до господарської будівлі (сараю), після чого був складений акт обстеження житлово-побутових умов, у якому зазначено, що позивач харчується в сараї. Наведені у позові обставини щодо неналежного виконання відповідачем умов договору довічного утримання дійсності не відповідають, правові підстави для розірвання цього договору відсутні, відповідач свої зобов`язання за цим договором виконує повністю, проте від отримання забезпечення позивач безпідставно відмовляється, переслідуючи лише одну мету, у будь-який спосіб розірвати укладений ним договір довічного утримання та виселити її з чоловіком із частини житлового будинку, незважаючи на те, що ними у даній частині будинку зроблено капітальний ремонт. Позивач із січня 2015 року постійно користується відчужуваною частиною будинку, у нього є власна кімната, він має вільний доступ до кухні та продуктів харчування, користується надвірними будівлями і спорудами та земельною ділянкою на свій власний розсуд. Твердження позивача щодо неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором належними і допустимими доказами не підтверджено. Просили суд відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що відмова [PERSON] отримувати належне забезпечення за договором довічного утримання не може бути підставою для його розірвання. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. У ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Судом встановлено, що відповідно до рішення Броварського міського народного суду Київської області від 20 січня 1987 року позивачу [PERSON] на праві приватної власності належало 2/3 частки житлового будинку із надвірними будівлями і спорудами та земельна ділянка площею 0,0495 га, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Також суд встановив, що з 1997 року позивач [PERSON] і мати відповідача [PERSON] стали проживати разом у належному останній житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вести разом спільне господарство. 11 червня 1999 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що свідчить свідоцтво про одруження серія [NUMBER] . Починаючи з 1997 року і до січня 2015 року, позивач [PERSON] постійно проживав у будинку своєї дружини за вказаною вище адресою, вони вели спільне господарство, піклувалися один про одного. Також у даному будинку проживала відповідач [PERSON] , після укладення 07 червня 1998 року нею шлюбу з [PERSON] , у ньому став проживати також і чоловік відповідача. У грудні 1998 році відповідач [PERSON] разом зі своїм чоловіком переїхали проживати у належну позивачеві [PERSON] частину житлового будинку [ADDRESS] за пропозицією останнього. У жовтні 2004 році [PERSON] запропонував [PERSON] укласти з ним договір довічного утримання, за умови, що відповідач відремонтує належну позивачеві частину житлового будинку. 26 жовтня 2004 року між позивачем [PERSON] (далі Відчужувач), 1949 року народження, і відповідачем [PERSON] (далі Набувач) був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Базир Н.М., зареєстрований в реєстрі за №\~3039. За умовами п. 1 цього договору довічного утримання [PERSON] передає у власність [PERSON] належні йому на праві приватної власності 2/3 частки житлового будинку з надвірними господарськими і побутовими будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , зокрема, приміщення: 1-1 веранда площею 7,1 м2, 1-2 ванна площею 3,6 м2, 1-3 веранда площею 11,8 м2, 1-4 житлова кімната площею 10,2 м2, 1-5 коридор площею 4,6 м2, 1-6 житлова кімната площею 8,8 м2 та 1-7 кухня площею 8,2 м2, всього житловою площею 19,0 м2, та надвірні будівлі і споруди: сарай Б, вбиральня В, погріб Г, колодязь К, частина огорожі N, та земельну ділянку площею 0,0495 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Із змісту п. 5 договору довічного утримання вбачається, що за згодою сторін обов`язок Набувача майна по наданню Відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді: забезпечення його житлом шляхом збереження права довічного проживання у відчужуваній частині будинку; постійне користування земельною ділянкою з правом вирощування врожаю та його розпорядженням на розсуд відчужувача; забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; забезпечення належним медичним обслуговуванням; забезпечення продуктами харчування; забезпечення щотижня не пізніше суботи готівкою в сумі, яка має бути не меншою п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян встановлених законодавством. У п. 6 даного договору встановлено, що грошова оцінка зазначених у цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян встановлених законодавством. Згідно із п. 7 договору довічного утримання цей договір може бути розірвано за згодою сторін, у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін у судовому порядку. Відповідно до\~п.\~1\~ч.\~1\~ст.\~755\~ЦК України\~договір довічного\~утримання (догляду)\~може бути\~розірваний за\~рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане ( ч. 1 ст. 756 ЦК України). За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд встановив, що спірні правовідносини щодо виконання умов договору довічного утримання від 26 жовтня 2004 року між сторонами виникли з початку 2015 року, після того як позивач [PERSON] повернувся проживати у відчужену ним частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Тлумачення норми п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України свідчить про те, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій. У травні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з цим позовом до відповідача [PERSON] з вимогою про розірвання укладеного між ними 26 жовтня 2004 року договору довічного утримання, посилаючись на невиконання останньою в повній мірі всіх умов цього договору належним чином. Однак такі твердження позивача [PERSON] не узгоджуються із встановленими судом обставинами та наявними в матеріалах справи доказами. Так, згідно із п. 5 договору довічного утримання позивач [PERSON] забезпечений житлом шляхом постійного проживання та користування відчуженою ним частиною будинку та земельною ділянкою на свій розсуд, вирощуванням на земельній ділянці врожаю, у будинку він має особисту окрему кімнату, кухня у будинку має лише дверний отвір, двері до кухні відсутні, що вбачається із доданих до матеріалів справи фотокарток (а. с. 87-90), має доступ до продуктів харчування, побутової техніки (холодильника, газової плити), що знаходяться на кухні, тому доводи позивача щодо не виконання відповідачем у цій частині умов вказаного договору свого підтвердження в суді не знайшли. Із довідки від 10 липня 2018 року за №\~972, виданої військовою частиною [NUMBER] , видно, що відповідач [PERSON] з 21 червня 2013 року по теперішній час перебуває на військовій службі у даній військовій частині, що знаходиться у місті Бровари Київської області, її робочий день з 09.00 год. до 18.00 год. кожного дня, що підтверджує той факт, що позивач може безперешкодно протягом всього дня користуватися частиною будинку, господарськими будівлями і земельною ділянкою на власний розсуд без будь-яких обмежень з боку відповідача. Із акту обстеження житлово-побутових умов від 06 квітня 2018 року №\~18, складеного депутатом Броварської міської ради Київської області Гредуновим Є.В. за заявою позивача, видно, що за адресою: [ADDRESS] , проживають [PERSON] та подружжя [PERSON] , між ними склалася конфліктна ситуація та відбуваються постійні суперечки з приводу користування приміщеннями частини житлового будинку за цією адресою, останні не допускають [PERSON] до кухні, мотивуючи тим, що вони за власні кошти зробили ремонт у будинку та придбали меблі. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у суді показали, що позивач [PERSON] забезпечений житлом у відчуженій частині житлового будинку, має окрему кімнату, вільний доступ до кухні, постійно користується та розпоряджається на власний розсуд будинком, господарськими будівлями, земельною ділянкою, [PERSON] зі своїм чоловіком дійсно повністю здійснила відновлювальний ремонт частини будинку, відповідач постійно забезпечувала позивача всіма необхідними продуктами харчування, одягом, взуттям, житлом, медичними препаратами, що є потрібним для його проживання. Позивач [PERSON] у суді пояснив, що він не бажає проживати в одному будинку із відповідачем та її чоловіком, тому просить суд розірвати договір довічного утримання, того факту, що у будинку в нього є окрема власна кімната та він має доступ до кухні не заперечував, проте він не бажає знаходитися на кухні разом із відповідачем та її чоловіком. Доказів того, що останні перешкоджають йому користуватися будинком чи земельною ділянкою суду не надав. Виходячи з наведеного, суд вважає, що доводи позивача щодо невиконання відповідачем умов договору довічного утримання у частині забезпечення його житлом шляхом збереження права довічного проживання у відчуженій ним частині будинку, постійного користування земельною ділянкою з правом вирощування врожаю та розпорядження ним на власний розсуд, а також забезпечення продуктами харчування, свого підтвердження в суді не знайшли. Також [PERSON] у суді пояснив, що не бажає звертатися до [PERSON] із питанням щодо забезпечення його придатним для носіння одягом і взуттям, оскільки такого забезпечення він від неї не потребує та не бажає, щоб відповідач купляла йому одяг, взуття та продукти харчування, для вирішення цих питань, зокрема, отримання на ці потреби грошових коштів до відповідача він не звертався, оскільки йому не потрібно нічого, що купує відповідач. Посилаючись на невиконання [PERSON] договору довічного утримання, [PERSON] вказував на те, що він має низку різних захворювань, тому потребує постійного лікування, на підтвердження чого як доказ надав виписку з амбулаторної картки Комунального некомерційного підприємства Броварської міської ради Броварський міський центр первинної медико-санітарної допомоги Амбулаторія №\~3 із 17 вересня 2005 року та чеки на придбання ним ліків (а.\~с. 17-20). При цьому, позивачем [PERSON] не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ці медичні препарати куплялися ним особисто, а також того, що він звертався до відповідача щодо відшкодування ним витрачених на їх придбання коштів. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача [PERSON] щодо невиконання [PERSON] договору довічного утримання у частині забезпечення Відчужувача придатним для носіння одягом і взуттям, медичним обслуговуванням належними і допустимими доказами в суді позивачем теж не доведені. Відповідно умов до п. 5 укладеного сторонами договору довічного утримання Набувач зобов`язана надавати щотижня не пізніше суботи Відчужувачу готівку в сумі не менше п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян встановлених законодавством, тобто 85 грн. Згідно із умовами п. 6 вказаного договору грошова оцінка зазначених у цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян встановлених законодавством, тобто 170 грн. З наведеного вбачається, що [PERSON] повинна надавати [PERSON] щомісячно грошові кошти готівкою в загальному розмірі 510 грн. (85 х 17 + 170). Звертаючись до суду з даним позовом позивач [PERSON] у позовній заяві зазначав, що [PERSON] періодично, частково сплачувала на його утримання грошове забезпечення в сумі 310 грн., хоча за умовами договору повинна сплачувати не менше 510 грн. Судом встановлено, що з початку 2015 року з моменту переїзду позивача [PERSON] для постійного проживання до відчуженої ним частини житлового будинку [ADDRESS] та виникнення між сторонами спірних правовідносин, Відчужувач відмовлявся приймати від Набувача визначене договором грошове забезпечення, направлені на його адресу [PERSON] грошові перекази в сумі по 510 грн. у місяць позивач не отримував, чим створював відповідачу перешкоди у виконанні нею належним чином своїх зобов`язань за договором довічного утримання. У ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У ч. 2 ст. 613 ЦК України передбачено, що якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд встановив, що позивач [PERSON] відмовляється приймати належне виконання зобов`язання, запропоноване відповідачем [PERSON] , суд вважає, що за таких обставин остання не може нести цивільно-правову відповідальність, наслідком якої є розірвання договору довічного утримання, оскільки у даному випадку Набувач не може надавати належне утримання Відчужувачу, який відмовляється його приймати, позивач не довів у суді невиконання чи неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором довічного утримання, за таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для розірвання на підставі п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України укладеного сторонами 26 жовтня 2004 року договору довічного утримання, тому позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed