Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] через мережу Інтернет на сторінці офіційного сайту UА1 була розміщена стаття під назвою « [INFO] », в якій була розміщена наступна інформація: « [PERSON] у коментарі інтернет-виданню UА1 заявила, що з літа цього року її колишній керівник [PERSON] фабрикує проти неї кримінальну справу, впливає на слідчих, вимагаючи від них вручення підозри [PERSON] », «... [PERSON] поскаржилась на погрози народного депутата від «Народного фронту» [PERSON] . [PERSON] заявила, що [PERSON] примушував її порушувати закон, а після відмови це робити почав погрожувати їй та її сім`ї, включно з онуками». Крім того, позивач зазначає, що на вищевказаному сайті також було розміщено відеосюжет під назвою « [INFO] », де, зокрема, на відеозаписі відповідачка в інтерв`ю на 00 хв 07 с. - 1 хв 10 с. повідомила інформацію про нього, а саме: «...Влітку, після погроз, [PERSON] , сфабрикувавши кримінальну справу, були подані певні до правоохоронних органів заяви за його дорученням», «...Я знаю, що [PERSON] тисне на слідство, про це навіть слідчі не стидаються говорити, про те, що б мені вручили підозру. Однак, слідчі не мають підстав це зробити. Справа фабрикується...». [PERSON] вважає, що розповсюджена [PERSON] , ТОВ «ЮА1 Медіа» вищевикладена інформація є недостовірною, а її поширення ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. Крім того, позивач зазначає, що вказані висловлювання носять вкрай негативний характер, впливають на формування хибної думки у широкого загалу про нього, як депутата Верховної ради України, не дивлячись на те, що він є публічною посадовою особою і межа допустимої критики відносно його особи є значно більшою ніж критика відносно пересічного громадянина, така критика не може ґрунтуватися на негативних, образливих, не підтверджених домислах однієї особи, зокрема відповідачки [PERSON] [PERSON] , посилаючись на викладене, та те, що звинувачення його відповідачами у вчиненні незаконних дій, за відсутності, при цьому, жодних доказів, які б це підтверджували, не може не спричинити порушення його особистого немайнового права на повагу до його честі, гідності та ділової репутації, уточнивши позовні вимоги, просить - визнати недостовірною та такою, що порушує його немайнові права на повагу до честі та гідності, а також недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, яка поширена [INFO] через мережу Інтернет на сторінці офіційного сайту UА1 ( [INFO] ): - в статті під назвою « [INFO] », а саме: « [PERSON] фабрикує проти неї кримінальну справу, впливає на слідчих, вимагаючи від них вручення підозри [PERSON] », «... [PERSON] примушував її порушувати закон, а після відмови це робити почав погрожувати їй та її сім`ї, включно з онуками», - у відеосюжеті під назвою « [INFO] », а саме: «...після погроз, [PERSON] , сфабрикувавши кримінальну справу, були подані певні до правоохоронних органів заяви за його дорученням», «...[PERSON] тисне на слідство, про це навіть слідчі не стидаються говорити, про те, що б мені вручили підозру. Однак, слідчі не мають підстав це зробити. Справа фабрикується...»; - зобов`язати [PERSON] , ТОВ «ЮА1 Медіа» спростувати недостовірну інформацію про нього, поширену [INFO] через мережу Інтернет на сторінці офіційного сайту UА1 ( [INFO] ): - в статті під назвою « [INFO] », а саме: « [PERSON] фабрикує проти неї кримінальну справу, впливає на слідчих, вимагаючи від них вручення підозри [PERSON] », «... [PERSON] примушував її порушувати закон, а після відмови це робити почав погрожувати їй та її сім`ї, включно з онуками», - у відеосюжеті під назвою « [INFO] », а саме: «...після погроз, [PERSON] , сфабрикувавши кримінальну справу, були подані певні до правоохоронних органів заяви за його дорученням», «...[PERSON] тисне на слідство, про це навіть слідчі не стидаються говорити, про те, що б мені вручили підозру. Однак, слідчі не мають підстав це зробити. Справа фабрикується...», - шляхом опублікування в мережі Інтернет на веб-сайті ТОВ «ЮА1 Медіа» http://ua1.com.ua/ в розділі «Новини» резолютивну частину рішення суду протягом п`яти днів з дня набрання рішенням законної сили; - в разі неможливості спростувати недостовірну інформацію в мережі Інтернет на веб-сайті ТОВ «ЮА1 Медіа» http://ua1.com.ua/ в розділі «Новини», через припинення роботи сайту, зобов`язати [PERSON] , ТОВ «ЮА1 Медіа» спростувати недостовірну інформацію про нього, поширену [INFO] через мережу Інтернет, на іншому веб-сайті ТОВ «ЮА1 Медіа» в розділі «Новини», або на іншому веб-сайті в мережі Інтернет, за рахунок відповідачів, опублікувавши резолютивну частину рішення суду протягом п`яти днів з дня набрання рішенням законної сили. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 20 травня 2019 року (суддя Литвинова І.В., справа № 757/24140/19-ц) вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27 травня 2019 року (суддя Литвинова І.В., справа № 757/24140/19-ц) відкрито провадження в указаній цивільній справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 25 червня 2019 року до Печерського районного суду міста Києва надійшов відзив представника відповідача ТОВ «ЮА1 Медіа» на позов, в якому адвокат Неупокоєва Н.К. просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] до ТОВ «ЮА1 Медіа», посилаючись на те, що останнє не несе відповідальності за відтворення публічного виступу фізичної особи. 23 липня 2019 року до Печерського районного суду міста Києва від представника позивача адвоката Пономаренко О.В. надійшла відповідь на відзив, в якому остання вказує про те, що в тому числі й ТОВ «ЮА1 Медіа», як юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, є належним відповідачем у вказаній справі, отже позовні вимоги про спростування такої інформації заявлені відповідно до вимог законодавства та підлягають задоволенню. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22 серпня 2019 року (суддя Литвинова І.В., справа № 757/24140/19-ц) призначено проведення розгляду вказаної справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22 серпня 2019 року (суддя Литвинова І.В., справа № 757/24140/19-ц) закрито підготовче провадження у цій справі та призначено її до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Крім того, у провадженні Печерського районного суду міста Києва на розгляді (суддя Волкова С.Я.) перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації № 757/43445/18-ц, на підставі того, що [INFO] на сторінці [PERSON] в соціальній мережі Facebook оприлюднено допис із недостовірною інформацією щодо [PERSON] , фактично обвинувативши у привласненні коштів шахрайським шляхом та підробці документів. 10 жовтня 2019 року до Печерського районного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву від відповідачки [PERSON] , в якому остання зазначає про необґрунтованість позову [PERSON] , через те, що [INFO] самим [PERSON] на власній сторінці в соціальній Інтернет-мережі Facebook оприлюднено допис, в якому він виклав недостовірну інформацію щодо неї, де фактично звинуватив у вчинені злочину, що й встановлено в судовому засіданні у справі за її позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації (справа № 757/43445/18-ц); оскаржувана позивачем інформація є відповіддю йому на відкриття проти неї незаконних кримінальних проваджень і обґрунтуванням безпідставності поширених ним фактів щодо неї як публічної особи та є критикою дій, оціночним судженням, зробленим на підставі фактичних обставин справи і також є висловленням особистої думки, базованої на наявній на той час у неї інформації щодо вказаних вище обставин. 02 грудня 2019 року до Печерського районного суду міста Києва надійшла відповідь на відзив [PERSON] від представника позивача - адвоката Пономаренко О.В., в якому остання зазначає про те, що посилання відповідачки [PERSON] на іншу справу за її позовом до [PERSON] про захист, честі, гідності, ділової репутації (справа № 757/43445/18-ц), не має правового значення для вирішення вказаного спору; [PERSON] та ТОВ «ЮА1 Медіа» висловилися у формі твердження, розповсюдили факти, які не відповідають дійсності чим підірвали авторитет позивача, порушили право останнього на повагу до його честі, гідності та ділової репутації; на момент надання відповідачкою інтерв`ю, вислови з якого визнаються в даному судовому провадженні недостовірними, остання була публічною особою. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року (суддя Литвинова І.В., справа № 757/24140/19-ц) об`єднано в одне провадження цивільну справу № 757/24140/19-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , ТОВ «ЮА1 Медіа» про захист честі, гідності та ділової репутації, з цивільною справою № 757/43445/18-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації (суддя Волкова С.Я.), присвоївши об`єднаному провадженню спільний єдиний унікальний номер справи - 757/43445/18-ц. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 26 лютого 2020 року (суддя Волкова С.Я.), залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року (номер провадження 22-ц/824/6727/2020), позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, залишено без розгляду. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 17 березня 2020 року (суддя Волкова С.Я.) у задоволенні заяви відповідачки [PERSON] про відвід судді Волкової С.Я. від розгляду цивільної справи № 757/43445/18-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , ТОВ «ЮА1 Медіа» про захист честі, гідності та ділової репутації, відмовлено. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27 травня 2020 року (суддя Волкова С.Я.) заявлено самовідвід від розгляду цивільної справи № 757/43445/18-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , ТОВ «ЮА1 Медіа» про захист честі, гідності та ділової репутації. Передано матеріали за позовом для виконання вимог пункту 15.4 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України. За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи № 757/43445/18-ц між суддями Печерського районного суду міста Києва на підставі розпорядження керівника апарату суду № 264 від 29 травня 2020 року, визначено суддю Бусик О.Л. для розгляду вказаної справи, матеріали якої передано 29 травня 2020 року. У судовому засіданні представник позивача - Пономаренко О.В. позов підтримала та просила його задовольнити, виходячи з мотивів, викладених у позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з`явилися і своїх представників не направили. Про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] через мережу Інтернет на сторінці офіційного сайту UА1 була розміщена стаття під назвою « [INFO] », а саме: « [PERSON] фабрикує проти неї кримінальну справу, впливає на слідчих, вимагаючи від них вручення підозри [PERSON] », «... [PERSON] примушував її порушувати закон, а після відмови це робити почав погрожувати їй та її сім`ї, включно з онуками». Крім того, розміщено відеосюжет під назвою « [INFO] », а саме: «...після погроз, [PERSON] , сфабрикувавши кримінальну справу, були подані певні до правоохоронних органів заяви за його дорученням», «...[PERSON] тисне на слідство, про це навіть слідчі не стидаються говорити, про те, що б мені вручили підозру. Однак, слідчі не мають підстав це зробити. Справа фабрикується...». Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ч. 4 ст. 32 Конституції України). Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і ч. ч. 2,3 ст. 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскількивоно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс , Гудвіна , Прагер і Обершлік ), свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalemv.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. У п. 1 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно із ч.1 ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У ст. 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), § 46). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII«Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Суд вважає, що відсутні факти, які б доводили, що зазначені вище вислови у статті та відеосюжеті мотивовані цілеспрямованими діями на приниження честі, гідності та ділової репутації [PERSON] , а висловлювання відповідачки є оціночним судження, яке не підлягає спростуванню та є суб`єктивною думкою [PERSON] , тому не є недостовірною інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростування, згідно визначеного ст. 277 ЦК України порядку. Крім того, суд зазначає, що самі факти, події, зокрема інтерв`ю, яке було відображено у статті та на відеозаписі, й висловлювання відповідачки, що стосувалися [PERSON] , а саме: про неможливість законного отримання документів його адвокатами, фабрикацію проти неї кримінальної справи, вплив (тиск) на слідчих, примушування її порушувати закон, погрожування їй та її сім`ї, та саме їхня суб`єктивна оцінка [PERSON] як злочину, не підлягає перевірці на достовірність і є судженням, оцінкою дій та слів позивача з боку останньої, в тому числі й тих, що мали місце [INFO] на сторінці [PERSON] в соціальній мережі Facebook, де відповідачкою вказано про оприлюднення останнім допису із інформацією щодо неї, та не може вважатись поширюванням інформації, яка є недостовірною, аїї стилістика та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивача. Також з`ясовано, що позивач у справі [PERSON] є українським політиком і державним діячем, народним депутатом України чотирьох скликань, головою Комітету ВРУ з питань національної безпеки і оборони, тобто є публічною особою. Крім того, суд під час розгляду вказаної справи враховує положення абз. 6 п. 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, згідно з яким проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Пункт 2 ст. 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). У ст. ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, указується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Саме з цих підстав судом відхиляються висновки експертного дослідження за результатами проведення лінгвістичного (семантико-текстуального) дослідження від 15 квітня 2019 року № 122/19-39, через те, що з нього не вбачається, що під час дослідження експертом було враховано статус позивача як публічної особи. Крім того, суд вказує, що сам по собі висновок експертизи про визнання інформацією негативного характеру, ще не свідчить про її недостовірність або про те, що ця інформація є такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію. Також суд зазначає, що стороною позивача не доведено в процесі судового розгляду, що поширення інформації, порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право. Оскільки вимоги про визнання інформації недостовірною задоволенню не підлягають, то у задоволенні вимог про зобов`язання спростувати вказану інформацію слід відмовити. За таких обставин, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки оціночні судження не підлягають спростуванню, а особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого ст. 10 Конвенції. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 3, 28, 32, 34, 62, 68 Конституції України, ст.10, 30 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію», ст.ст. 1, 13, 15, 20, 201, 269, 270, 275-277, 299 Цивільного кодексу України,ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Outcome: dismissed