Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що сторони 28 жовтня 2005 року уклали кредитний договір, за яким Банк надав у тимчасове користування, а [PERSON] отримав кредит у розмірі 2006,16 грн. зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 25,08% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач зазначив, що [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і Банком Договір, про що свідчить його власноручний підпис у заяві, тому він був зобов»язаний сплачувати Банку щомісячні платежі для погашення кредиту, відсотки, комісію і інші витрати згідно з Умовами. Однак, як вказав позивач, [PERSON] належним чином не виконував умови договору, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором, яка станом на 04 травня 2016 року за підрахунком позивача становить 12 951, 73 грн. і складається з: 1153,81 грн. заборгованості по процентах за користування кредитом; 10704,98 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов»язань за договором; 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) і 592,94 грн. штрафу (процентна складова). Тому, пославшись на ці обставини, позивач просив суд стягнути з [PERSON] в користь Банку 12 951, 73 грн. заборгованості за кредитним договором та 1378,00 грн. судових витрат по сплаті судового збору. Рішенням Козелецького районного суду від 28 вересня 2016 року позов було задоволено та стягнуто з [PERSON] в користь ПАБ КБ «ПриватБанк» 12 951, 73 грн. заборгованості за кредитним договором, яка складається з наступного: 1153,81 грн. заборгованості по процентах за користування кредитом; 10704, 98 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов»язань за договором; 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) і 592,94 грн. штрафу (процентна складова). Також було стягнуто з [PERSON] в користь Банку 1378,00 грн. судових витрат по справі. У апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення суду та про постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що він 28 жовтня 2005 року уклав з Банком строковий кредитний договір на дванадцять місяців з кінцевим строком погашення кредиту 27 жовтня 2006 року, за яким отримав 2006,16 грн. для купівлі мобільного телефону і 30 жовтня 2006 року повністю виконав свої зобов»язання за цим договором, повернувши Банку необхідну поточну заборгованість по тілу кредиту і таке, на думку апелянта, підтверджується відсутністю вимог позивача щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту та розрахунком, наданим позивачем. Зазначає, що підставою для відмови у задоволенні позову згідно з ч.4 ст.267 ЦК України є сплив строку позовної давності, про застосування якого було заявлено [PERSON] у запереченнях на позов, які містяться в матеріалах справи і були надані місцевому суду, однак суд не звернув на них уваги і не дав цим обставинам належної правової оцінки. Що суд не врахував судової практики у даній категорії справ і залишив поза увагою правову позицію Верховного суду України у справі № 6-16цс15. Крім того, вказав на те, що суд помилково стягнув з нього судові витрати по справі, оскільки [PERSON] є учасником бойових дій, про що до апеляційної скарги додав копію відповідного посвідчення. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Ухваливши рішення, місцевий суд виходив з того, що в судовому засіданні було встановлено, що згідно з кредитним договором від 28.10.2005 року № DNH4KP50410192 [PERSON] отримав кредит в розмірі 2006,16 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Що згідно з розрахунком заборгованості станом на 04.05.2016 року відповідач має заборгованість перед позивачем в розмірі 12 951,73 грн., що складається з: 1153,81 грн. заборгованості за процентами; 10704,98 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором; 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) і 592,00 грн. штрафу (процентна складова). Тому, пославшись на правила ст.ст. 1054 і 526 ЦК України суд вважав, що зазначене є підставою для задоволення позову і стягнення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі. Проте з таким висновком місцевого суду не може погодитись апеляційний суд. З заяви позичальника №DNH4KP50410192 від 28 жовтня 2005 року вбачається, що Банк надав у тимчасове користування, а позичальник [PERSON] отримав кредитні кошти в розмірі 2006,16 грн. на придбання мобільного телефону терміном на 12 місяців до 27 жовтня 2006 року та що позичальник [PERSON] підписав дану заяву, з тексту якої слідує, що позичальник ознайомився та згоден з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та з тим, що Заява разом з Умовами і Тарифами складає між ним і Банком кредитно-заставний договір (а.с.6,7). З письмових заперечень відповідача (а.с.23-25), зі змісту апеляційної скарги та пояснень [PERSON] в апеляційному суді видно, що він не знайомився і не підписував окремо, як документ, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, які позивач приєднав до позовної заяви. З тексту Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, доданих позивачем до позову слідує, що вони не підписані позичальником [PERSON] і містять на останньому аркуші підпис Голови Правління Банку та печатку Банку (а.с.9-12 зі зворотами). З розрахунку заборгованості, наданого суду Банком (а.с.5 зі зворотом) видно, що станом на 30 жовтня 2006 року відповідач [PERSON] виконав свій обов»язок щодо погашення заборгованості по тілу кредиту, що узгоджується з його запереченнями на позовну заяву (а.с.23 25) та доводами апеляційної скарги, здійснивши останній платіж на його погашення. З цього розрахунку також слідує, що на цей самий час відповідач мав заборгованість за процентами і пенею. У правовій позиції у справі №6-16цс15 Верховний Суд України встановив, що виходячи з правового аналізу ст.ст.259, 207 ч.2 ЦК України, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт»), пунктом 5.5. яких установлено позовну давність тривалістю в п»ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. З позовної заяви та матеріалів, доданих до неї, слідує, що позивач дізнався про порушення умов договору відповідачем у червні 2006 року, а звернувся з позовом до [PERSON] 29 травня 2016 року, відправивши до суду матеріали поштовим зв»язком. Апеляційний суд вважає, що Банк, заявивши вимоги за даним позовом до відповідача 29 травня 2016 року, пропустив трьохрічний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, який закінчився у листопаді 2009 року. Тому заява відповідача про застосування такого строку, подана [PERSON] до місцевого суду і викладена у письмових запереченнях на позовну заяву до ухвалення місцевим судом рішення у справі, підлягає застосуванню (а.с.23-25). Суд не може взяти до уваги твердження представника позивача про те, що сторони збільшили строк позовної давності по вимогах про стягнення відсотків за користування кредитом, пені, штрафів до п»яти років, зазначивши наведене в п.5.5.Умов надання споживчого кредиту фізичним особам з підстав, наведених у правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-16цс15. Апеляційний суд також вважає, що дії Банку щодо списання грошових коштів відповідача з його зарплатного рахунку у травні-липні 2014 року згідно з поясненнями його представника, підтвердженими розрахунком заборгованості (а.с.5 зі зворотом), здійснені ПАТ КБ «ПриватБанк» поза межами строку позовної давності, в т.ч. і п»ятирічного, не переривають його перебіг і не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог. За таких обставин рішення місцевого суду не може вважатись законним та обгрунтованим і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не врахував наслідки спливу строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем, підлягають врахуванню. Суд також відповідно до правил ст.88 ЦПК України вирішує питання про судові витрати.

Outcome: approved