Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

У травні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, які в ході розгляду справи уточнили. Свої вимоги мотивують тим, що їм на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS]. Разом з ними у даній квартирі проживає їх син - [PERSON] Зазначили, що відповідач систематично їх ображає, влаштовує сварки, принижує перед родичами та сусідами, регулярно вимагає гроші, з застосуванням погроз, речі здає в ломбард. Вказали, що [PERSON] має своє житло, однак, у ньому не проживає. Уточнивши позовні вимоги, посилаючись на те, що відповідач, маючи своє житло, відмовляється від зняття з реєстрації у спірній квартирі, не оплачує комунальні послуги та не бере участь в утриманні житла, порушує правила співжиття, позивачі просили виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] та визнати відповідача таким, що втратив право користування даною квартирою, шляхом зняття його з реєстраційного обліку. У судовому засіданні позивачка уточнені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Позивач [PERSON] у судове засіданні не з'явився, просив розглядати справу у його відсутність ( а.с. 28). Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти зняття його з реєстраційного обліку. Пояснив, що дійсно існує домовленість між позивачами та ним щодо зняття з реєстраційного обліку після купівлі квартири. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність (а.с. 32). Заслухавши пояснення позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно із ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що спірне жиле приміщення являє собою трикімнатну квартиру, жилою площею 42,0 кв.м, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 8). Дана квартира належить позивачам (а.с. 9-12). Відповідач не є співвласником даної квартири, оскільки згідно договору дарування частини квартири від 21 червня 2012 року, він подарував, належну йому 1/3 частину квартири [ADDRESS] позивачу - [PERSON] (а.с. 11-12). У спірній квартирі зареєстровано три особи, що підтверджується довідкою форми № 3 виданою «Центром комунального сервісу» від 20.05.2016 року № 1490 (а.с. 8). У позовній заяві та у судовому засіданні встановлено, що відповідач є сином позивачів та має у власності квартиру за адресою - [ADDRESS] (а.с. 13-14). [PERSON] пояснювала, що проживання в одній квартирі з відповідачем є цілком нестерпним, [PERSON] постійно їх ображає, принижує, погрожує, вимагає гроші. Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У ч. 1 ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу № 1 (1952 року) до Конвенції встановлено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Поширеною категорією справ, що стосуються усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належним на праві власності житловим будинком (або його частиною), залишаються справи за позовом існуючого власника до колишнього власника житла, а також позови власника до членів його сім'ї, колишніх членів його сім»ї або членів сім»ї колишнього власника. У пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» звернуто увагу судів на те, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати такі правовідносини. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п.3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Суд бере до уваги, що [PERSON], подарувавши свою 1/3 частину спірної квартири позивачу [PERSON], особисто втратив право користування нею. Суд також враховує, що згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у судовому засіданні відповідач визнав позовні вимоги про зняття його з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS]. Оскільки реєстрація відповідача порушує права позивачів вільно користуватися та розпоряджатися власністю, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] шляхом його зняття з реєстраційного обліку. Що стосується вимог про виселення відповідача зі спірної квартири, то слід зазначити наступне. Згідно роз'яснень у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року, під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможним для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. У судовому засіданні позивачка вказувала, що вона з чоловіком зверталася до правоохоронних органів щодо неналежної поведінки відповідача тільки один раз. Оскільки у судовому засіданні позивачами не були надані докази, щодо вживання заходів впливу та попередження до [PERSON], то в силу положень ст. 116 ЖК України, позовні вимоги про виселення відповідача з спірної квартири не знайшли свого підтвердження, а тому задоволенню не підлягають. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа - Подільський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення підлягають задоволенню частково. На підставі наведеного,

Outcome: partial