Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив витребувати з Генеральної прокуратури України для ознайомлення медичну документацію, яка зазначена у кримінальній справі № 62-0869, визнати дії Генеральної прокуратури України службовою недбалістю, халатністю, бездіяльністю і такими, що завдали позивачеві психологічну і моральну шкоду, зобов'язати відповідача відшкодувати завдану непрофесійними діями під час виконання своїх службових обов'язків та несвоєчасного виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва заподіяну психологічну, моральну шкоду, виплатити компенсацію у розмірі 100000 грн. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] зазначив, що відповідач не виконував судове рішення, яким зобов'язано надати на ознайомлення матеріали кримінальної справи № 62-0869 за фактом смерті малолітньої [PERSON], протягом 19 місяців, і досі не надав для ознайомлення медичну документацію, яка містилася у матеріалах вказаної кримінальної справи, що психологічно вплинуло на позивача і морально зашкодило. У судовому засідання позивач підтримав позов та просив задовольнити його у повному обсязі, з наведених у ньому підстав. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила позов, посилаючись на доводи поданих письмових заперечень і фактичної відсутності матеріалів кримінальної справи № 62-0869 у володінні відповідача. Суд, заслухавши обґрунтування позивача та заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Прокуратурою Радянського району м. Києва 30.10.1995 порушено кримінальну справу № 62-0869 за ч. 2 ст. 113 КК України 1960 року за фактом ненадання малолітній [PERSON] медичної допомоги медичним персоналом Дитячої клінічної інфекційної лікарні № 12 та Дитячої поліклініки № 2 Ленінградського району м. Києва, внаслідок чого дитина померла /а. с. 53-54/. За результатами слідства 22.07.1997 кримінальну справу закрито у зв'язку з відсутністю в діях медичних працівників складу злочину, копію якої позивачеві вручено 17.09.1997 /а. с. 55-61, 62/. Як встановлено судовим розглядом, постанова про закриття кримінальної справи № 62-0869 від 22.07.1997 не оскаржувалася і була скасована. У вересні 2015 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва зі скаргою, у порядку ст. 303 КПК України у редакції 2012 року, на бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо ненадання відповіді про місце знаходження кримінальної справи № 62-0869 та зобов'язання надати її для ознайомлення. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15.09.2015 зазначену скаргу позивача задоволено частково, компетентних осіб Генеральної прокуратури України зобов'язано надати [PERSON] відповідь про місцезнаходження кримінальної справи № 62-0869 та надати її матеріали для ознайомлення, за виключенням матеріалів про застосування заходів безпеки щодо осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, а також тих матеріалів, ознайомлення з якими на цій стадії кримінального провадження може зашкодити досудовому розслідуванню /а. с. 5/. Оглядом судового рішення від 15.09.2015 встановлено, що суд, постановляючи ухвалу, виходив з того, що, за інформацією прокуратури м. Києва від 29.07.2015, кримінальну справу № 62-0869 витребувано Генеральною прокуратурою України. Разом з тим, встановлено, що за минуванням потреби Генеральна прокуратура України повернула матеріали справи до прокуратури м. Києва, про що свідчить копія листа від 25.02.2015 № 06/1-122 вих-15 /а. с. 77/. На виконання ухвали слідчого судді позивача ознайомлено з матеріалами кримінальної справи в приміщенні прокуратури м. Києва, що підтверджується його розпискою від 18.04.2017 /а. с. 65/. Позивач вважає, що оскільки йому не надано для ознайомлення медичну документацію, яка міститься у матеріалах кримінальної справи, ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15.09.2015 виконано не у повному обсязі, чим було нанесено позивачеві моральну шкоду. Із змісту копії постанови про закриття кримінальної справи від 22.07.1997 встановлено, що мала місце повторна комплексна судова медична експертиза, висновок у якій був складений 17.03.1997 /а. с. 60/. Відтак, вбачається, що з метою проведення такої експертизи для дослідження направлялася медична документація. Разом з тим, на заяву позивача від 09.01.2006 заступником прокурора Шевченківського району м. Києва Петраковським В. Ф. надано відповідь листом від 03.02.2006, що даних про зберігання медичної картки в матеріалах справи не виявлено /а. с. 64/. Таким чином, судовим розглядом не встановлено, що відсутність медичної документації стала наслідком дій, бездіяльності чи рішень відповідача, і доказів протилежного позивачем не надано суду. В обґрунтування позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивач посилається на те, що під час розслідування кримінальної справи № 62-0869 і після її закриття йому не роз'яснено право пред'явити цивільний позов, не визнано цивільним позивачем, хоча він 25.04.1995, 09.10.1995 звертався із заявами про відшкодування шкоди. Як вбачається із змісту постанови від 22.07.1997 про закриття кримінальної справи № 62-0869, під час досудового слідства цивільний позов [PERSON] не заявлявся, обвинувачення у кримінальній справі нікому було не пред'явлено. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (шкода, завдана каліцтвом, ушкодженням здоров'я, незаконним засудженням тощо). Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1173 ЦК України державою незалежно від вини цього органу. Положення частини 1 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» містять аналогічну норму. Поняття моральної шкоди закріплено у нормах статті 23 ЦК України та у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з якими під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як передбачено абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт завдання потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, ступінь вини заподіювана, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов'язані з ними витрати та з чого при цьому виходить. Таким чином, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому обов'язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди відповідно до змісту ст. ст. 10, 60 ЦПК України покладається на особу, що вимагає її відшкодування. Разом з тим, позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин. Тому суд, приходить до висновку про відсутність причинного зв'язку між діями Генеральної прокуратури України і заподіянням позивачу шкоди. Окрім того, судовим розглядом встановлено, що матеріали кримінальної справи № 62-0869, серед яких містилася медична документація, не знаходяться у відповідача, відповідно, надати їх суду не вбачається можливим.

Outcome: dismissed