Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] пред'явила через суд зазначений позов до МКП «Дніпропетровський електротранспорт» на предмет захисту свого права на працю з підстав незаконного звільнення з посади кондуктора в тролейбусному депо за ст. 38 КЗпП України у зв?язку з написанням заяви про звільнення 19 травня 2015 року під моральним, психологічним тиском керівника та погрозами звільнити за «статтею» через її попередні скарги на недодержання трудового законодавства відносно неї, проте звернутися за захистом своїх прав у визначені КЗпП України строки їй завадили поява проблем з проживанням у гуртожитку і спробами коменданта її виселити, які вона вирішили лише наразі, тому позивач, згідно уточнених позовних вимог, просила суд поновити їй пропущений строк для звернення до суду, поновити її на роботі на посаді кондуктора в тролейбусному депо №2 МКП «Дніпропетровський електротранспорт» з дати звільнення - 19 травня 2015 року, стягнути з відповідача на свою користь заробіток за час вимушеного прогулу, допустити рішення в частині поновлення на роботі до негайного виконання. В судовому засіданні позивач підтримала позов у повному обсязі, наполягаючи на задоволенні вимог з наведених у позовній заяві підстав та пояснила суду, що через конфлікт з інженером Дворниченко і керівником тролейбусного депо з приводу невипуску її на рейси та постійного залишення в резерві кондукторів, що впливало на її заробіток, обрахований за погодинною системою, вона поскаржилася в головному управлінні підприємства, у зв?язку з чим її перевели у трамвайне депо, а вона бажала далі працювати у тролейбусному депо, тому вона, сприймаючи таке переведення без її згоди як тиск на неї написала заяву про звільнення за власним бажанням з 19 травня 2015 року. В трамвайному депо вона категорично не бажала працювати через те, що там гірші умови праці, зокрема, в трамваях важче працювати ніж в тролейбусах, трамваї їй не подобаються як засіб громадського транспорту, їх колір та конструкція, в цьому депо немає буфету, а також у трамваях водіями працюють жінки, тоді як вона звикла працювати з водіями чоловічої статі, а атмосфера у колективі трамвайного депо недоброзичлива, тому вважала, що через особистісну неприязнь керівництва її незаконно звільнили без її волі на те. Також зазначила, що з 19 травня 2015 року не зверталась до суду з позовом, тому що в подальшому під час роботи у відповідача в депо №3 на посаді кондуктора вона сподівалась і мала обґрунтовану надію, що її все ж таки переведуть знову у тролейбусне депо №2. Представник відповідача Трошин В.В. в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі, заперечуючи тим, що позивач власноручно, без будь-якого примусу написала заяву про звільнення за власним бажанням з тролейбусного депо №2 19 травня 2015 року, в подальшому 09 липня 2015 року за її заявою прийнята на роботу кондуктором в трамвайне депо №3, а 18 березня 2016 року звільнена за її заявою за власним бажанням. При цьому, позивач протягом п?яти років роботи неодноразово писала заяви про звільнення за власним бажанням, мала численні дисциплінарні стягнення за порушення трудової та фінансової дисципліни. Також позивач не навела будь-яких доказів на підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду з даним позовом, тому представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 06 листопада 2012 року, що підтверджується трудовою книжкою, долученою до матеріалів справи в копії (а.с.55). Так, наказом МКП «Дніпропетровський електротранспорт» №0075 від 05 листопада 2012 року, позивач прийнята на роботу кондуктором громадського транспорту з випробувальним терміном 1 місяць до Депо №2 МКП «Дніпропетровський електротранспорт» (а.с.55). Наказом МКП «Дніпропетровський електротранспорт» від 08 серпня 2014 року № 0041 [PERSON] звільнена з посади кондуктора громадського транспорту Депо №2 за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Наказом відповідача від 30 жовтня 2014 року №0066 позивача прийнято на роботу кондуктором громадського транспорту в Депо №2 МКП «Дніпропетровський електротранспорт» з випробувальним строком 1 місяць. Наказом відповідача від 19 травня 2015 року №004-к позивача звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записом у трудовій книжці №4 та копією наказу, залученого до матеріалів справи (а.с.18, 55-зворот). Наказом відповідача від 09 липня 2015 року №757-к позивача прийнято на роботу на посаду кондуктора громадського транспорту в Депо№3, про що зроблено у трудовій книжці запис за №5. Наказом відповідача від 18 березня 2016 року №204-к позивача звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Одночасно суд приймає до уваги роз?яснення п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 6 про те, що по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Судом встановлено і визнано позивачем у судовому засіданні, що вона власноручно склала і подала заяву про звільнення з посади кондуктора громадського транспорту в Депо №2 (тролейбусного депо), копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.18), у зв?язку з незгодою позивача з встановленим у Депо №2 графіком роботи для неї як кондуктора та наявним конфліктом з безпосереднім керівництвом через виявлені несуттєві порушення нею трудової дисципліни. Також в судовому засіданні позивач визнала, що після написання заяви про звільнення через декілька днів пожалкувала про написану 19 травня 2015 року заяву про звільнення її з 19 травня 2015 року, оскільки їй більше подобалось працювати у Депо №2 (тролейбусному депо) і не подобається працювати в Депо №3 (трамвайному депо) через особисті вподобання до умов праці, зокрема, колективу, відсутності буфету, не комфортності пересування у трамваї. Між тим, такі обставини не свідчать про наявність примусу з боку керівництва до написання заяви про звільнення. Одночасно, суд відзначає, що позивач не надала згідно зі своїм процесуальним обов?язком за ст.ст. 10, 60 ЦПК України жодного належного, допустимого та достатнього доказу в підтвердження обставин вчинення на неї будь-якою посадовою особою відповідача примусу будь-то фізичного чи психологічного характеру. Не встановлено таких обставин в судовому засіданні та відсутні такі докази і в матеріалах справи. При цьому, суд зважає на те, що сама по собі наявність численних дисциплінарних стягнень за порушення трудової та фінансової дисципліни, накази про що та пояснення до них позивача за період з листопада 2014 року по 19 травня 2015 року включно долучені до матеріалів справи, не свідчить про написання заяви позивачем про звільнення під примусом посадових осіб відповідача. Крім того, слід відзначити, що позивач вимагаючи поновлення на роботі, наказ про звільнення від 19 травня 2015 року №004-к не оскаржувала, вважаючи його законним, про що надала пояснення в судовому засіданні та роз?ясненимими їй судом у відповідності з ч.4 ст. 10 ЦПК України правами уточнення позовних вимог, зокрема, їх збільшення, не скористалась, розпоряджаючись своїми процесуальними правами за принципом диспозитивності згідно зі ст .11 ЦПК України на власний розсуд. З?ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши зібрані докази кожний окремо та у їх сукупності і логічному взаємозв?язку суд приходить до висновку, про відсутність підстав вважати звільнення незаконним та, відповідно, і для задоволення позову і поновлення позивача на роботі на посаді кондуктора громадського транспорту МКП «Дніпроперовський електротранспорт» Депо №2. Також, при вирішенні спору суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст .233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Між тим, в судовому засіданні не знайшли підтвердження доказами обставини поважності пропуску місячного строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, з огляду на те, що позивач з наказом про звільнення ознайомлена 19 травня 2015 року (а.с.18), будь-яких інших об?єктивних причин неможливості звернутися до суду не навела, пояснивши в судовому засіданні, що вона до березня 2016 року сподівалася на сумлінність керівництва відповідача і переведення її на попереднє місце роботи з Депо №3 (трамвайного) до Депо №2 (тролейбусного), чого не відбулось і що стало підставою звернення до суду, проте суд такі причин визнає неповажними, що, відповідно, є самостійною підставою відмови у позові. Оскільки в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі вімлено, відсутні і підстави для задоволення похідних вимог про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в порядку ст. 235 КЗпП України. За правилами ст. 88 ЦПК України судові витрати належить віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed