Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

У травні 2012 року [PERSON] звернувся до суду із указаним позовом, у якому просив визнати квартиру [ADDRESS] його особистою власністю. В обґрунтування позову зазначав, що з 9 червня 1990 року по 28 листопада 2011 року перебував у шлюбі з [PERSON], під час шлюбу ним за власні кошти, що були запозичені за договором позики від 22 серпня 2002 року, було придбано зазначену квартиру за договором купівлі-продажу від 21 жовтня 2002 року. У зазначеній квартирі він був зареєстрований та постійно проживав. [PERSON] у зазначеній квартирі зареєстрованою не була та не проживала, участі у поверненні позики не брала, однак претендує на її частку для себе та для їх спільної доньки [PERSON] На підставі цього він звернувся до суду за захистом. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2013 року позов [PERSON] задоволено. Визнано квартиру [ADDRESS], загальною площею 80,6 кв. м., особистою приватною власністю [PERSON]; вирішено питання про розподіл судових витрат (том 1, а.с.221-232). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог (том 1, а.с. 237-244). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 9 червня 1990 року по 28 листопада 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі; 21 жовтня 2002 року за договором купівлі-продажу, укладеним між [PERSON] та [PERSON], було придбано квартиру [ADDRESS]. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на ч.2 ст. 28 КпШС України і виходив із того, що квартира набута під час шлюбу, але за кошти, які належали позивачу особисто. Із вказаними висновками погодитись неможливо з наступних підстав. Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно із ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Посилання позивача у позовній заяві, а суду 1 інстанції у рішенні, на те, що сторони з 2002 року фактично мешкали окремо, - спростовується рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2011 року, із якого вбачається, що шлюбні стосунки між сторонами припинені у 2009 році (том 1, а.с.19). За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, тому підлягає скасуванню згідно із п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення. Виходячи із того, що належних і допустимих доказів роздільного проживання подружжя [PERSON] при фактичному припиненні шлюбу на період придбання квартири у 2002 році суду не надано, у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. При цьому посилання позивача на відсутність реєстрації [PERSON] у спірній квартирі та - не являються підставою для задоволення позову, оскільки даний факт не має правового значення для вирішення даного спору, а посилання на те, що для придбання квартири він отримав від [PERSON] у борг 25 000 доларів США, які у подальшому були стягнуті з нього рішенням суду, - не являється підставою для задоволення позову, оскільки не свідчить про роздільне проживання з дружиною та фактичне припинення шлюбу.

Outcome: dismissed