Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернувся до суду із позовом до ВДВС Шевченківського районного управління юстиції міста Києва (далі по тексту - відповідач, ВДВС) про звільнення майна з-під арешту та скасування постанови про накладення арешту та заборону відчуження. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. Постановою від 13.08.2003 року відповідачем було накладено арешт усе належне позивачу майно у зв'язку із виконанням виконавчого листа № 2-27-1 від 03.01.2002 року про стягнення боргу з батька позивача [PERSON] Проте, на час винесення постанови, квартира належала позивачу відповідно до договору дарування від 28.03.2003 року. Окрім того, в вересні 2008 року борг за виконавчим листом було погашено в повному обсязі. Вважав, що накладений арешт порушує його права як власника та підлягає зняттю. Посилаючись на викладене позивач просив суд звільнити квартиру [ADDRESS] з-під арешту та скасувати Постанову № АА 647369 від 13.08.2003 року ВДВС Шевченківського РУЮ м. Києва про арешт та заборону на відчуження майна [PERSON] Сторони у судове засідання не з'явилися. Про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином. Представник позивача надав до суду заяву про підтримання позовних вимог і розгляд справи у його відсутності, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. В судове засідання представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечувала, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03.01.2002 року у справі № 2-123/01 ухвалено провести поділ спадкового майна і визнати в порядку спадкування за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] та в порядку спадкування стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за належну їй на праві власності ? частину квартири [ADDRESS] в сумі 33825,50 грн., судові витрати по справі в сумі 165 грн., а всього 33990,50 грн. 28.03.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] (а.с. 7). 13.08.2003 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] (а.с. 9). Згідно із повідомленням Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 11.07.2013 року № 17102/11 зазначено, що з пенсії [PERSON] проводились стягнення грошової компенсації за виконавчим листом № 2-271 від 03.01.2002, виданим Святошинським районним судом міста Києва. З вересня 2008 року відрахування з пенсії [PERSON] припинено, оскільки борг сплачений у повному обсязі Виконавчий документ разом із супровідним листом після відпрацювання був повернутий до ВДВС Дніпровського РУЮ 12.08.2008 року (а.с. 10). Відповідно до листа Державної установи «Інститут геохімії навколишнього середовища Національної академії наук України» НАН України від 02.07.2013 року № 297-216 виконавчий лист № 2-27-1 був направлений 28.08.2008 року до ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві у зв'язку із сплатою боргу в повному обсязі (а.с. 12). Так, за інформацією ПФУ за виконавчим листом з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] 9049,71 грн., а ДУ Інститут геохімії навколишнього середовища Національної академії наук України» - 24484,10 грн., а всього 33533,81 грн. та 1219,69 грн. виконавчого збору. Відповідно до відповіді ВДВС Шевченківського РУЮ в місті Києві від 22.10.2013 року, встановлено, що виконавчі документи боржником по яким є [PERSON], на виконання до відділу не надходили та на виконанні не перебувають. Інформацію про арешт, накладений у 2003 році на квартиру [ADDRESS] не виявляється можливим, оскільки виконавче провадження знищене за терміном зберігання (а.с. 12). Згідно з вимогами частин першої та другої ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно зі ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачене законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного, оцінивши усі представлені докази в сукупності суд приходить до висновку про те, що накладений арешт порушує права позивача як власника вказаного майна, а тому вимоги позивача про звільнення квартири [ADDRESS] з-під арешту підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про скасування постанови № АА 647369 від 13.08.2003 року ВДВС Шевченківського РУЮ міста Києва про арешт та заборону на відчуження майна [PERSON], суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині у зв'язку із тим, що державний виконавець не є відповідачем по справі, а предметом спору є зняття арешту з майна, а не оскарження дій державного виконавця в порядку розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» Цивільного процесуального кодексу України. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача та звільнення квартири [ADDRESS] з-під арешту. На підставі викладеного та

Outcome: partial