Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-04 00:00:00

у травні 2019 року [PERSON] звернувся у суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначає, що 01 травня 2015 року він передав у борг грошову суму в розмірі 100 000,00 грн., а [PERSON] отримав та зобов`язався повернути йому борг до 01 серпня 2015р. Про даний факт свідчить розписка, власноруч складена відповідачем, проте взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, кошти не повернув. За таких підстав, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 100 000,00 грн., а також судові витрати. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі. (а.с. 27) [PERSON] відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року позовну заяву [PERSON] передано на розгляд за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. (а.с. 45) У судове засідання позивач не з`явився, надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. У судове засідання відповідач не з`явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений судом у встановленому законом порядку про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Судом встановлено, що 01 травня 2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в борг в сумі 100 000,00 грн. та зобов`язався повернути кошти в строк до 01 серпня 2015 року, що підтверджується розпискою від 01 травня 2015 року (а.с. 2). Відповідач свої зобов`язання за умовами розписки не виконав. Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів законодавства. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Станом на день подачі позовної заяви та розгляду справи в суді відповідачем кошти в сумі 100000,00 грн. не повернуті. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Зазначені вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє ствердження в ході судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача має правове обґрунтування з посиланням на докази відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, а тому позов підлягає до задоволення. З урахуванням наведеного та вимог закону, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість у сумі 100000,00 грн.. З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також підлягає судовий збір на користь позивача у розмірі 1000,00 грн.

Outcome: approved