Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

у травні 2017 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, після уточнення позовних вимог просить суд визнати недійсною довіреність від 27.05.2016 посвідчену приватним нотаріусом КМНО І.Є., за реєстром №755; визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] від 20.07.216, серія та номер: 597, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чібісовим Г.О. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право власність на житло від 20.10.1998 кв. [ADDRESS] належала в рівних долях [PERSON] та [PERSON] у свою чергу позивач є сином [PERSON] , а відповідач онукою, так [INFO] [PERSON] померла, а [INFO] помер [PERSON] , тому після смерті [PERSON] та звернення до нотаріальної контори для отримання спадку позивач дізнався проте, що 20.07.2016 [PERSON] уклала з [PERSON] договір дарування Ѕ частини спірної квартири, однак позивач вважає, що вказаний договір дарування є недійсним, оскільки [PERSON] до моменту смерті тяжко хворіла та саме 20.07.2016 перебувала на лікуванні у лікарні, а доказів того що вона була забрана з лікарні 20.07.2016 немає у зв`язку із чим не могла особисто його підписати, крім того померла через хворобу не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, внаслідок чого за померлою здійснювали постійний нагляд позивач та його доньки. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.06.2017 відкрито провадження по справі (а.с. 25). Провадження у даній справі було відкрито в порядку Цивільного процесуального кодексу України, що діяв до 15.12.2017. У зв`язку з набранням чинності з 15.12.2017 Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України», згідно Перехідних положень цього Кодексу, справи провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами Цивільного процесуального кодексу України, які діють з 15.12.2017. 11.01.2018 позивачем по справі уточнено позовні вимоги щодо визнання недійсною довіреності від 27.05.2016 посвідчену приватним нотаріусом КМНО І.Є., за реєстром №755 з підстав того, що вона є недійсною у зв`язку із тим, що [PERSON] до моменту смерті тяжко хворіла, у зв`язку із чим не могла її особисто підписати, крім того померла через свою хворобу не могла розуміти значення свої дій та керувати ними (а.с. 62). 13.08.2018 представник відповідача подав до суду відзив на заяву про збільшення позовних вимог, залучення співвідповідача та третьої особи, який обгрунтовує тим, що вказана заява є такою, що подана з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки позивач порушив ст. 182 ЦПК України не надіславши на адресу відповідача заяву про проведення експертизи, чим порушив право відповідача подати заперечення, а також зазначив, що право власності відповідача на Ѕ частину спірної квартири виникло у повній відповідності до діючого законодавства, сторони оспорюваного договору дарування жодним чином не порушили вимоги статей ЦПК України, позивачем не надано жодних доказів таких порушень (а.с. 154, 155). 13.09.2018 ухвалою суду залучено до участі у справі третю особу [PERSON] та співвідповідача [PERSON] (а.с. 173, 174). 27.09.2018 ухвалою суду призначено по даній справі комплексну судову експертизу на підставі чого було зупинено провадження по справі (а.с. 187, 188). 03.12.2018 ухвалою суду відновлено провадження по справі для витребування додаткових документів та призначено до судового розгляду (а.с. 210). 07.06.2019 КНДІСЕ надіслано на адресу суду повідомлення про неможливсть надання висновку, оскільки 19.10.2018 експертами було заявлено клопотання про надання додаткових матеріалів, однак станом на 30.05.2019 вказане клопотання не виконане, оскільки не надано документів та вільних зразків підпису та почерку [PERSON] (а.с. 4, 5, том 2). Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, 22.10.2019 представником було подано через канцелярію суду заяву про перенесення розгляду справи у зв`язку із відрядженням (а.с. 7). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала з пістав недоведеності та безпідставності, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та треті особи у судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили (а.с. 222, 224-226). На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки які належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, показів свідків, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно положень п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Судом встановлено, що 20.10.1998 Управління справами НАН України було видано свідоцтво про право власності на житло [PERSON] та [PERSON] , а саме на квартиру [ADDRESS] (а.с. 6). 06.08.2004 укладено договір дарування згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] (а.с. 7, 9). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав встановлено, що 20.07.2016 було укладено договір дарування серія а номер 597, який виданий ПНКМНО Чібісов Г . О. на підставі якого [PERSON] є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] (а.с. 13, 14). Згідно договору дарування Ѕ частини квартири від 20.07.2016 [PERSON] уповноважила [PERSON] на підставі довіреності посвідченої 27.05.2016 приватним нотаріусом КМНО Лештаковою І.Є. про наступне: [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 42, 43, 125). [INFO] померла [PERSON] (а.с. 8). Як вбачається із пояснень свідка [PERSON] , яка приходиться помершій онукою, що вона жила у сусідньому домі із бабусею і дідусем, однак у період з 10 травня по 19 бабуся нікого не впізнавала після виписки з лікарні вона була лежачою, свідок домовилася з відповідачами про те, що один день вони доглядають, а другий день вона із сестрою, похорони вона з мамою і сестрою організовувала, а відповідачі, натомість, не прийшли у похованні не допомагали. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є онукою померлої, її бабуся була лежачою і фактично не могла писати, так як вже близько 7-8 років не писала. Свідок [PERSON] , у судовому засіданні пояснила, що була сусідкою померлої зазначила, що проживає у цьому будинку із 1976 року, бачила як відповідач привозив бабусю з лікарні, про довіреність нічого не знає, також бачила, що позивач та його дочки проносили бабусі продукти, а іншу онуку навіть не знає, тобто ніколи не бачила коли вона приходила до померлої протягом 20 років, лише за останні 3 місяці до смерті бабусі. Свідок [PERSON] , у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою дівчат (діти позивача), і у той час коли бабуся була у лікарні її мати також лежала у лікарні, вона бачила померлу у жахливому стані, яка не впізнавала людей, зазначила, що саме в той час нікого не було у лікарні, але взагалі знає, що позивач з дівчатами її доглядали зі слів матері позивача. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що особисто другу внучку не бачила, а лише знає про неї, коли вона навідувалася до померлої, то побачила її в поганому стані. Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України (ЦК України) правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. У свою чергу, частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз`яснено у Пленумі Верховного Суду України у п. 7 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Із аналізу змісту наведених норм вбачається, що ст.ст. 203, 215 ЦК України є загальними та відсилають до інших нормативних актів, яким має бути прямо передбачені випадки нечинності правочину. Загальне правило ч. 5 ст. 203 ЦК України конкретизується в ст.ст. 234 та 235 ЦК України, що передбачають недійсність фіктивного та удаваного правочину. Статтею ст. 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 06.11.2009 за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», - для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Конкретних обставин та норм закону, що тягнуть за собою визнання договорів дарування недійсним позивачем не вказано, доказів на їх підтвердження - не надано. Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу норм ЦПК України зобов`язаний довести підставу недійсності правочину. З огляду на викладені вище фактичні обставини справи та норми законодавства, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Outcome: dismissed