Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності за набувальною давністю на частину квартири. Свої вимоги обґрунтував наступним. Позивачу, його рідному брату [PERSON] та їх матері [PERSON] належала на праві спільної часткової власності в рівних частках квартира [ADDRESS], яка була приватизована ними у червні 1993 року. У березні 2005 року помер брат позивача [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на 1/3 частину квартири. Заповіту на випадок своєї смерті він не залишив. Спадкоємицею його майна була мати [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. У встановлений законом строк позивач звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері. У грудні 2016 року на його ім'я було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS], а на іншу частину квартири йому було відмовлено у видачі свідоцтва. З постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивач дізнався, що мати за життя не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті свого сина [PERSON], так як пропустила строк для прийняття спадщини і не поновила його. Таким чином, спадкове майно, яке залишилось після смерті брата позивача [PERSON], ніким не було успадковане. Позивач вказує, що він зареєстрований та проживає у спірній квартирі з 1985 року та по теперішній час, фактично з дня смерті брата ([INFO]) відкрито, безперервно, тобто більше 13 років володіє 1/3 часткою квартири, яка належала його брату, сплачує рахунки за житлово-комунальні послуги. Посилаючись на положення ст. 344 ЦК України, позивач просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири [ADDRESS], загальною площею 69,6 кв.м., житловою площею 41,5 кв.м., яка належала померлому [INFO] [PERSON] Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Майбоженко А.М. від 24 травня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі. Позивач та його представник у суді позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, надіслав на адресу суду відзив, в якому просив прийняти рішення згідно вимог чинного законодавства на підставі поданих стороною доказів. Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст. 280,281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач та його представник не заперечують проти заочного розгляду справи, а від відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло. Заслухавши пояснення позивача та його представника, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 червня 1993 року, виданого Фондом комунального майна Мінського району м. Києва, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім'ї: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть від 26 липня 2011 року серії [NUMBER]. Згідно з довідкою КП «Житлосервіс «Оболонь» Оболонського району у м. Києві від 17 жовтня 2014 року [PERSON], починаючи з 28 червня 1986 року був зареєстрований у [ADDRESS], а 01 квітня 2004 року знятий з реєстраційного обліку. З 26 квітня 2004 року [PERSON] знаходився в Пуща-Водицькому психоневрологічному інтернаті та по день смерті був зареєстрований за адресою установи: [ADDRESS], що підтверджується відповідною довідкою інтернату. Зі спадкової справи, заведеної Першою київською державної нотаріальною конторою щодо майна померлого [PERSON] вбачається, що спадкоємицею після його смерті була мати - [PERSON], яка 15 червня 2011 року звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак свідоцтво про право на спадщину за законом на її ім'я видано не було. [INFO] [PERSON] померла, про що свідчить свідоцтво про смерть від 21 листопада 2012 року серії [NUMBER]. 15 травня 2013 року позивач звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадкового майна, яке залишилось після смерті матері. 15 грудня 2016 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори [PERSON] на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON], яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 червня 1993 року. Того ж дня державним нотаріусом [PERSON] винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15 грудня 2016 року, якою позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] матері [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON], сину спадкодавця, який помер [INFO], спадкоємцем якого була його мати [PERSON], у зв'язку з тим, що нею пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті сина. У відповідності до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. У пункті 9 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що «При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Судом встановлено, що на час розгляду справи позивачу на праві власності належить 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Інша 1/3 частина квартири належала брату позивача [PERSON], який помер у березні 2005 року. [PERSON] зареєстрований та постійно проживає у зазначеній квартирі з 25 червня 1985 року по теперішній час, про що свідчить довідка, видана Центром надання адміністративних послуг Оболонської РДА в м. Києві від 27 лютого 2018 року № 817163. Такі обставини підтверджені також показами свідків, допитаних у судовому засіданні, [PERSON], [PERSON], які є сусідами позивача, та [PERSON], з яким позивач товаришує з 1992 року. Як вбачається з матеріалів справи, позивач своєчасно та в повному обсязі оплачує житлово-комунальні послуги, які надаються у вказаній квартирі, боргу за послуги з утримання будинку та прибудинкової території не має, що підтверджується відповідними квитанціями та довідкою Комунального концерну «Центр комунального сервісу» № 88/32 від 06 квітня 2018 року. Звернувшись з даним позовом до суду, позивач зазначив, що до грудня 2016 року він вважав, що право власності на спірну частку квартири зареєстровано за його матір'ю, яка була єдиною спадкоємицею після смерті брата; про те, що за життя вона не оформила своїх спадкових прав він дізнався лише з постанови державного нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальних дій. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Відтак, суд вважає, що позивач добросовісно володіє з моменту смерті [PERSON] ([INFO]), тобто більше десяти років, 1/3 часткою квартири [ADDRESS]. При цьому факт проживання позивача у даній квартирі з 1985 року по теперішній час та відсутність заборгованості по сплаті житлово-комунальних послуг свідчать про відкритість та безперервність володіння позивачем чужим майном, яке в даному випадку є безхазяйною нерухомою річчю, оскільки ніким не успадковане, а рішення про передачу цієї нерухомої речі у комунальну власність в установленому законом порядку не приймалось. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved