Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про надання йому дозволу на виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за кордон без дозволу (згоди) та супроводу матері [PERSON] до досягнення дитиною 16-річного віку та дозволу оформлювати документи у зв`язку з виїздом. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу у подружжя народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова, яке набрало законної сили 30.03.2018, відповідачка припинила виконання своїх батьківських обов`язків з утримання й виховання дитини, виїхала в невідомому напрямку. Забезпеченням потреб та утриманням [PERSON] займається батько. Відповідач жодної участі у житті дитини не приймає. Позивач має можливість виїхати з дитиною за кордон з метою навчання, що також сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Враховуючи викладене вимушений звернутися до суду із даним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 14 січня 2021 року провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач та його представник [PERSON] у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про слухання справи, до судового засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. Відзив на позов не надавав. Представники третьої особи Файбер Л.П. та Путінцева Л.Ю. до судового засідання з`явилися. Позов просили задовольнити частково та встановити дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди матері строком на 1 місяць. Представник позивача заперечив щодо клопотання представника Департаменту служби у справах дітей та повідомив, що вищезазначене унеможливить виїзд [PERSON] та його доньки [PERSON] за кордон. У звз`яку з карантинними заходами, яких вживають зараз перетин кордону може бути призупинений та необхідним буде повторне звернення до суду. Суд при відсутності заперечень зі сторони позивача, у відсутність відзиву на позов, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до 2 ст. ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2018 року було розірвано. Рішення набрало чинності 30.03.2018. Від шлюбу в них народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 09.11.2016. Дитина мешкає з позивачем. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24.02.2020 [PERSON] було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Рішення набрало чинності 25.03.2020. Представником Служби у справах дітей по Холодногірському району ДССД ХМР було здійснено обстеження умов проживання [PERSON] , за результатами чого складений 17.02.2020 акт. Встановлено, що за адресою: [ADDRESS] мешкає [PERSON] , його донька [PERSON] та тітка [PERSON] , батьком створені всі належні умови для проживання та виховання малолітньої дитини [PERSON] . Згідно характеристики від 26.11.2019 учениці 5-Б класу Харківського приватного навчально-виховного комплексу «Ліцей Професіонал» Харківської області [PERSON] , її вихованням займається батько, він відвідує батьківські збори, бере активну участь у житті класу, а мати за час навчання дитини з 01.09.2019 до ліцею не з`являлася, навчанням доньки не цікавиться. Згідно інформації, отриманої на виконання ухвали суду з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України щодо перетину кордону України, лінії розмежування в межах з Донецькою та Луганською областями та тимчасово окупованою територією АР Крим відповідачем, [PERSON] за період з 26.01.2016 по 12.00 годину 26.01.2021 декілька разів перетинала кордон. За останніми даними 12.06.2019 через пункт пропуску Дякове виїхала з України. Відповідач не надає позивачу нотаріально посвідчену згоду на виїзд неповнолітньої дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст.7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 33 Конституції України регламентовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року, ч. 8 ст. 7 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до положень статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З того часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, у тому числі здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду по надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року (з змінами і доповненнями), за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Разом з тим, дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сили у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У вищевказаній постанові зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги, оскільки судом встановлено, що необхідність виїзду за кордон дитини, в першу чергу, викликана необхідністю її оздоровлення, повного та гармонійного розвитку її особистості. В даному випадку виїзд дитини за кордон не пов`язаний із виїздом на постійне місце проживання або довгострокове перебування за межами України з інших причин, а право матері на піклування, спілкування чи виховання дитини ніяким чином не порушується і не обмежується. Відповідно до ст.. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 908,00 грн., оскільки позивач, будучи інвалідом ІІ групи, звільнений від сплати судового збору за подання до суду даного позову.

Outcome: approved