Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до умов договору № б/н від 04 березня 2014 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON], банком останньому було надано кредит на суму 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач умови зазначеного кредитного договору належним чином не виконував і станом на 02 травня 2018 року його заборгованість склала 100774,2 грн. Просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 100774,2 грн. та судові витрати. 12 жовтня 2018 року представник відповідача [PERSON] подала до суду відзив на позов, яким вважала позов банку необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, посилаючись на правові позиції ВСУ у справах № 6-16цс15, 6-698цс15, 6-757цс15, 6-2320цс16, 6-167цс14, а також висновки Апеляційного суду м.Києва у справі № 796/7852/2016 та Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ у справі № 755/28699/14-ц, крім того, до вимог позивача просила застосувати строк позовної давності. Представник позивача 29 жовтня 2018 року надав відповідь на відзив, в якій виклав свої заперечення щодо відзиву відповідача на позов, зазначивши, що підписанням анкети-заяви від 04 березня 2014 року відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, і відповідно вказана заява разом з Умовами та Правилами є договором про надання банківських послуг, при укладенні такого договору сторонами було обговорено усі істотні умови цього договору. Додатково позивач надав виписку з карткового рахунку відповідача. Відповідач заперечення на відповідь на відзив не надав. В судове засідання представник позивача не з»явився, просив справу розглядати без його участі. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, щодо його задоволення заперечувала, посилаючись на ті ж обставини, що і у відзиві на позов. Вислухавши представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що на підставі Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, поданої відповідачем 04 березня 2014 року, ПАТ КБ «Приватбанк» надав останньому кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів, що відповідає строку дії картки /а.с. 7/. 22 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із даним позовом, посилаючись на те, що відповідач належним чином взяті на себе зобов»язання за правочином не виконував, унаслідок чого станом на 02 травня 2018 у нього утворилася заборгованість у розмірі 100774,2 грн., яка складається з: 6224,42 грн. заборгованість за кредитом, 85374,82 грн. заборгованість за процентами, 3900 грн. комісія, 5274,96 грн. заборгованість по штрафам / а.с.5-6/. Аналізуючи викладене та відзив представника відповідача від 12 жовтня 2018 року, суд дійшов висновку, що факт виконання позивачем своїх зобов»язань за правочином та анкетою-заявою б/н від 04 березня 2014 року, підтверджується, зокрема, поясненнями представника відповідача, викладеними у вказаному відзиві, випискою по рахунку відповідача /а.с. 81-84/ і будь-яких доказів, які б свідчили про неправомірність укладеного між сторонами правочину матеріали справи не містять і відповідач їх суду не надав. Таким чином, на переконання суду, укладений між сторонами кредитний договір є правомірним відповідно до положень ст. 204 ЦК України і за положеннями правочину відповідач має нести цивільно-правову відповідальність у відповідності до положень ст. 525, 526, 610, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України. Разом з цим, відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору. Відсутність підпису відповідача на умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача і позивач не надав суду доказів, які б підтверджували ту обставину, що саме вони є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці умови та правила мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника. Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року ( справа №6-2320цс16 ). Таким чином, за наданими позивачем умовами та правилами надання банківських послуг /а.с. 8-33/ між сторонами не досягнуто згоди щодо розміру процентів, штрафів, комісії, оскільки зазначені складові договору не містять підпису відповідача. Окрім іншого, позивач в розрахунку вказує комісію, однак, укладена між сторонами угода не містить положень про можливість стягнення із відповідача комісії. У відповідності до положень ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона ( комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони ( комітента ) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Доказів укладення між сторонами зазначеного правочину матеріали справи не містять і таких не надав позивач ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції. У відповідності до положень ч. 11 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо під час виконання робіт ( надання послуг ) виникає необхідність у додаткових роботах ( послугах ), що не були передбачені умовами договору, виконавець зобов'язаний одержати від споживача дозвіл на виконання таких робіт ( надання послуг) . Будь-які додаткові роботи ( послуги ), виконані ( надані ) виконавцем без згоди споживача, не створюють для споживача будь-яких зобов'язань щодо їх оплати. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення процентів, штрафів та комісії, враховуючи зазначене, є необґрунтованими, а відтак, зазначені вимоги не підлягають до задоволення. Крім цього, суд позбавлений можливості стягнути проценти за правочином на рівні облікової ставки Національного банку України у відповідності до положень ч. 1 ст. 1048 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України, оскільки, позивачем не надано відповідного розрахунку, а з наявного розрахунку неможливо визначити їх розмір через відсутність окремих складових заборгованості, а саме: заборгованості на певну дату тіла кредиту. Отже, з точки зору суду, відповідач має сплатити на користь позивача лише заборгованість за кредитом, що складається з поточної та простроченої заборгованості за кредитом за вирахуванням сплачених відповідачем коштів на погашення кредиту відповідно до виписку по рахунку та розрахунку заборгованості. Як вбачається з виписки по рахунку [PERSON] та розрахунку заборгованості по кредиту /а.с.5-6,81-84/, останній використав 8627 грн. кредитних коштів (17 березня 2014 року -1000 грн.,01 квітня 2014 року 1000 грн., 07 квітня 2014 року 1000 грн., 08 квітня 2014 року 2700 грн., 09 квітня 2014 року 99,51 грн., 11 квітня 2014 року 133,63 грн., 12 квітня 2014 року 176 грн., 15 квітня 2014 року 299,95 грн., 16 квітня 2014 року 206,9 грн., 17 квітня 2014 року 600 грн., 05 травня 2014 року 200 грн., 14 травня 2014 року 400 грн., 29 травня 2014 року 600 грн., 08 липня 2014 року 212 грн.), повернув 4750 грн., а тому до стягнення підлягає 3877,99 грн. (8627,99 грн. 4570 грн.). За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне, частково задовольняючи позовні вимоги, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у сумі 3877,99 грн. З огляду на зазначене в іншій частині в позові суд вбачає необхідним відмовити. Разом з цим, представником відповідача у відзиві на позов заявлено клопотання про застосування строків спливу позовної давності, проте, як вбачається з копії довідки АТ КБ «Приватбанк» від 26 жовтня 2018 року /а.с. 88/, [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 04 березня 2014 року було видано дві картки, остання з них мала термін дії до липня 2017 року. Згідно правової позиції, висловленої ВСУ в постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14 цс 14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Позов подано до суду 22 травня 2018 року /а.с. 42/. Тому, з урахуванням викладеного, суд вважає, що даний позов подано до суду в межах строку позовної давності, і, відповідно, зазначене клопотання представника відповідача не підлягає задоволенню. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України\~з відповідача\~необхідно стягнути на користь позивача на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1762 грн.

Outcome: partial