Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

У січні 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (позивач) звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (відповідача), в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №0861654901/Т/972135 від 01.01.2013 р. в розмірі 43233,00 грн, з яких: 18889,00 грн заборгованість за основним боргом, 3,00 грн- заборгованість за процентами, 20141,00 грн - заборгованість за комісією, 4200,00 грн - штрафи, пеня, а також судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ПАТ «Актабанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №0861654901/Т/972135 від 01.01.2013 р. В подальшому, 23.03.2018 р. між ПАТ «Актабанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення прав вимоги, за яким до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором №0861654901/Т/972135 від 01.01.2013 р. на суму 43233,00 грн з яких: 18889,00 грн заборгованість за основним боргом, 3,00 грн- заборгованість за процентами, 20141,00 грн - заборгованість за комісією, 4200,00 грн - штрафи, пеня. Відповідач зобов`язання за договорами виконав частково, 20.06.2018 р. сплатив 13031,85 грн за договором №010/1063/82/0043634 від 20.12.2011 р. З моменту виникнення права вимоги позивач штрафні санкції до відповідача не застосовував. Враховуючи те, що відповідач належним чином не виконав зобов`язання за кредитним договором №0861654901/Т/972135 від 01.01.2013 р., просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 43233,00 грн. У запереченні на позов відповідач зазначає, що станом на час відступлення права вимоги збіг строк позовної давності, будь-якого повідомлення про відступлення права вимоги він не отримував. ТОВ ФК «ЄАПБ» немає ліцензії та діяльність з послуг факторингу, тому не мало право звертатись до суду з цим позовом. Крім того, вважає, розмір заборгованості не підтверджено належними доказами. Ухвалою суду від 27.01.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. (а.с. 32) У судове засіданні представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надав заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, задовольнити позовні вимоги, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач заперечив щодо задоволення позову в повному обсязі. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, вислухавши пояснення відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.06.2013 р. між ПАТ «Акта Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір 0861654901/Т/972135 від 01.01.2013 р., за яким позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності, цільового характеру використання, надано кошти в розмірі 20000,00 грн в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, комісій в обумовлені строки. Згідно п. 2.1.1, 2.1.2 договору процента ставка за кредитом встановлюється в розмірі 0,01 % та включається до місячного платежу, позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 3,25 % від суми кредиту. У разі прострочення позичальником строків погашення щомісячного платежу/частини платежу позичальник сплачує банку штраф в розмірі 150,00 грн за кожен прострочений щомісячний платіж або його частину. Згідно п. 2.1.3 договору погашеннч кредиту, сплата нарахованих процентів за користування кредиту, оплата комісії за супроводження кредиту здійснюється позичальником щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місцем надання кредиту, 15 числа кожного місяця рівними частинами в сумі 1205,65 грн. та з кінцевою датою погашення заборгованості за кредитом 31.05.2016 р. Відповідно до п. 5.3 договору термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, комісії, пені та/або штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 10 років. 01.06.2013 р. відповідачу було перераховано 20000,00 грн згідно заяви про видачу готівки №4608. (а.с. 9) 23.03.2018 р. між ПАТ «Актабанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення прав вимоги №2, за яким до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором №0861654901/Т/972135 від 01.01.2013 р. на суму 43233,00 грн з яких: 18889,00 грн заборгованість за основним боргом, 3,00 грн- заборгованість за процентами, 20141,00 грн - заборгованість за комісією, 4200,00 грн - штрафи, пеня. (а.с. 17-21) Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Договір відступлення прав вимоги №2 від 23.03.2018 р. відповідачем в судовому порядку не оскаржувався та є чинним. Доказів протилежного суду не надано. На а.с. 16 - повідомлення №002404764-1 від 27.03.2018 р., адресоване [PERSON] , про відступлення прав вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1082 Цивільного кодексу України, передбачено, що Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а [PERSON] в свою чергу порушив умови договорів, відповідно до яких зобов`язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених Договором. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Частиною другою статті 625 цього ж кодексу передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та розмір процентів встановлений договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Умовами п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. У зв`язку з простроченням відповідачем платежів за кредитним договором, згідно з розрахунком наданим позивачем (а.с. 15), який відповідає розміру заборгованості, вказаному витязі з додатку №1 до договору №2 про відступлення прав вимоги від 23.03.2018 р., у відповідача утворилась заборгованість за договором №0861654901/Т/972135 від 01.01.2013 р. в розмірі 43233,00 грн, з яких: 18889,00 грн заборгованість за основним боргом, 3,00 грн- заборгованість за процентами, 20141,00 грн - заборгованість за комісією, 4200,00 грн - штрафи, пеня. Щодо стягнення заборгованості за комісією в розмірі 20141,00 грн варто зазначити наступне. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року, справа № 524/5152/15-ц, провадження № 61-8862сво18, дійшов висновку, що виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. В постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №666/4957/15-ц надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. В зв`язку з цим, Верховний Суд дійшов висновку про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. В зв`язку з чим, позовна вимоаи про стягнення з відповідача комісії в розмірі 20141,00 грн задоволенню не підлягає. В іншій частині щодо стягнення заборгованості у розмірі основного боргу, процентів за користування кредитом в сумі, штрафів та пені судом достовірно встановлено, що відповідач не виконує свої зобов`язання за договором №0861654901/Т/972135 від 01.01.2013 р., а тому права позивача підлягають захисту шляхом стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №0861654901/Т/972135 від 01.06.2013 року у розмірі основного боргу в сумі - 18 889 грн. 00 коп.; процентів за користування кредитом в сумі - 3 грн. 00 коп.; штрафи та пені в сумі - 4200 грн. 00 коп. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Будь-яких доказів, що підтверджують невідповідність розміру заборгованості умовам кредитного договору, суду надано не було. Розрахунок заборгованості відповідачем жодним чином не спростований. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача потрібно стягнути судовий збір в сумі - 2102 грн. 00 коп.

Outcome: partial