Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

У травні 2021 року, [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Електро Лізинг» про стягнення коштів за Інвестиційним договором № №30-03-2019-1 від 30.03.2019 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.03.2019 року між [PERSON] та ТОВ «Електро Лізинг» укладено інвестиційний договір №30-03-2019-1. За умовами інвестиційного договору [PERSON] , як Інвестор здійснює вклад в господарську діяльність ТОВ «Електро Лізинг», як Виконавець, а виконавець приймає у власність від інвестора грошові кошти в сумі 91\~703,00 грн., що є еквівалентом 3 000 Євро за офіційним курсом валют НБУ, встановленим на момент укладення договору та зобов`язується повернути інвестору суму грошових коштів в національній валюті гривні, що буде еквівалентом 3 000 Євро за офіційним курсом валют НБУ, встановленим на момент повернення грошових коштів, але не менше суми в гривнях, що була надана інвестором. За умовами договору Виконавець виплачує Інвестору проценти у розмірі 2,62 відсотки від загальної суми інвестованих коштів. Дата повернення процентів та основної суми інвестиційних коштів припадає на 366 день з дати внесення інвестиції. Виплата процентів протягом 365 днів з дати внесення інвестицій не проводиться, а сума процентів, яка підлягає виплаті капіталізується (рефінансування) до загальної суми інвестиції та виплачується на 366 день з дати внесення інвестиції. Інвестиційні кошти повертаються Інвестору в національній валюті України - гривні, в сумі, що буде еквівалентній 3 000 (трьом тисячам) Євро та процентів за 365 днів з дати підписання договору в розмірі 1 091,72 Євро за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення коштів, але в будь-якому разі, не менше суми в гривнях, що була надана Інвестором. Позивач свої зобов`язання виконав та надав відповідачу грошові кошти у розмірі 3 000 Євро у національній валюті, що на день укладення Договору за офіційним курсом НБУ складало 91 703,00 грн. (п. 4.1. Договору). В порушення умов Інвестиційного договору №30-03-2019-1 від 30.03.2019 року, зобов`язання належним чином відповідачем не виконані. 19.06.2020\~року позивачем\~на адресу\~відповідача надсилалась\~заява \~повідомлення про\~виконання фінансових\~зобов`язань за\~Договором від\~30.03.2019\~№ 30-03-2019-1\~про повернення\~коштів за\~відповідним договором.Проте вимоги позивача виконані не були, кошти відповідачем не сплачені, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду за для примусового стягнення грошових коштів. З урахуванням зазначеного, позивач просить суд стягнути з ТОВ «Електро лізинг» заборгованість загальним розміром 171\~732,06 грн., що складається з: основного боргу 100 485,90 грн., заборгованості за\~процентами,\~з капіталізацією 36 567,48 грн., заборгованості з\~пені за\~період з\~12.05.2020\~року по\~12.05.2021\~року у\~розмірі подвійної\~облікової ставки\~НБУ 17 413,87 грн., заборгованості за 3% процентами за користування коштами за період з 31.03.2020 року по 12.05.2021 року 4 587,51 грн., інфляційних збитків за період з 31.03.2020 року по 12.05.2021 року 12 677,30 грн. Ухвалою судді від 31.05.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, сторонам надано строк для подання заяв по суті справи, призначено судове засідання на 04.08.2021 року, яке було відкладено на 15.09.2021 у зв`язку з першою неявкою відповідача. У судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, повідомлявся судом про дату, час і місце судового розгляду справи в установленому законом порядку шляхом надсилання судових повісток на юридичну адресу відповідача, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за відсутності та відзиву на позов не надав. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з чим, на підставі ст.247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 30.03.2019 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Електро лізинг» укладено інвестиційний договір № 30-03-2019-1. За умовами інвестиційного договору [PERSON] , як Інвестор передає у власність ТОВ «Електро лізинг», як Виконавць, грошові кошти з метою активізації та збільшення обсягу продажу, установки, обслуговування і функціонування станцій зарядки для електромобілів, отримання фактичних результатів у вигляді прибутку від діяльності відповідача. Пунктом 2.3 Договору встановлено, що за користування інвестиційними коштами Виконавець виплачує Інвестору проценти у строки і в розмірі, встановленими цим договором. Даний договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 30 березня 2020 року, а щодо фінансових зобов`язань до їх повного виконання. Відповідно п.4.1. Договору Інвестор передав у власність Виконавцю грошові кошти (Інвестиційні кошти), а Виконавець прийняв у власність від Інвестора грошові кошти в сумі 91 703,00 грн. гривень, що є еквівалентом 3\~000,00 Євро за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору, та зобов`язується повернути Інвестору суму грошових коштів в національній валюті України - гривні, що буде еквівалентом 3\~000,00 Євро за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення грошових коштів згідно умов цього договору, але, в будь-якому разі, не менше суми в гривнях, що була надана Інвестором. За умовами договору Виконавець виплачує Інвестору проценти у розмірі 22,62 відсотки від загальної суми інвестованих коштів. Дата повернення процентів та основної суми інвестиційних коштів припадає на 366 день з дати внесення інвестиції. Виплата процентів протягом 365 днів з дати внесення інвестицій не проводиться, а сума процентів, яка підлягає виплаті капіталізується (рефінансування) до загальної суми інвестиції та виплачується на 366 день з дати внесення інвестиції. Інвестиційні кошти повертаються Інвестору в національній валюті України - гривні, в сумі, що буде еквівалентній 3 000 (трьом тисячам) Євро та процентів за 365 днів з дати підписання договору в розмірі 1 091,72 Євро за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення коштів, але в будь-якому разі, не менше суми в гривнях, що була надана Інвестором. Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, позивач свої зобов`язання виконав та надав відповідачу грошові кошти у розмірі 3 000 Євро у національній валюті, що на день укладення Договору за офіційним курсом НБУ складало 91\~703,00 грн. Разом з тим, встановлено, що в порушення умов Інвестиційного договору №30-03-2019-1 від 30.03.2019 року, зобов`язання належним чином відповідачем, на час розгляду справи, не виконані. Так, 19.06.2020 року за вих.19/06-2020-1 позивачем на адресу відповідача надсилалась заява повідомлення про виконання фінансових зобов`язань за Договором від 30.03.2019 № 30-03-2019-1 про повернення\~коштів за\~відповідним договором.Проте вимоги позивача виконані не були, кошти відповідачем не сплачені. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. До відносин, які виникли між сторонами, підлягає застосуванню положення параграфа 1 «Позика» глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконувати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Офіційний курс долара Євро, встановлений Національним Банком України (https://bank.gov.ua) на дату звернення до суду 13.05.2021 року, становить 33,4953 грн. за 1 Євро. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст.524 ЦК України,Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»,Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. При цьому сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ст. 524ЦКУ). Згідно зі ст. 533 ЦКУ грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті у разі здійснення розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц. Згідно п.4.5. Договору визначено, що розрахунки за цим договором проводяться в національній валюті України. Так, відповідно до розрахунку наданого позивачем, сума заборгованості за основним боргом становить 3 000,00 Євро, що еквівалентно 100 485,90 грн., сума заборгованості за процентами, з капіталізацією становить 1 091,72 Євро, що еквівалентно 36 567,48 грн., сума заборгованості з пені за період з 12.05.2020 року по 12.05.2021 року у розмірі подвійної облікової ставки НБУ становить 519,89 Євро, що еквівалентно 17 413,87 грн., сума заборгованості за 3% процентами за користування коштами за період з 31.03.2020 року по 12.05.2021 року становить 136,96 Євро, що еквівалентно 4 587,51 грн., сума інфляційних збитків за період з 31.03.2020 року по 12.05.2021 року становить 378,48 Євро, що еквівалентно 12 677,30 грн. Частинами 1, 2, 3 та 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, врахувавши те, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним договором, суд вважає, що позовні вимоги що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1\~717,33 грн.

Outcome: approved