Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

У травні 2019 року позивачка звернулася до суду з даним позовом до відповідача про розірвання шлюбу. У вказаному позові позивач просила суд ухвалити рішення, яким розірвати між нею та відповідачем шлюб, який зареєстрований 28 грудня 2013 року відділом державної реєстрації актів про шлюб реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції в АРК, актовий запис № 1457. Ухвалою судді від 07 червня 2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. 17 липня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи відповідач зареєстрований за адресою, яка тимчасово непідконтрольна Україні у зв`язку з тимчасовою окупацією території України. На виконання вимог Закону, судом здійснені оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в якому повідомлено відповідача про відкриття провадження у справі та необхідність надати у строк встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів з дня вручення відповіді позивача на відзив подати заперечення на відповідь. Аналогічне оголошення судом було здійснено судом до початку розгляду справи по суті. Відповідач у судове засідання з розгляду справи по суті не з`явився, у строк встановлений в ухвалі судді відповідач до суду не направив відзив на позовну заяву та не надав будь-яких доказів на обґрунтування своїх заперечень. Поряд з цим в матеріалах позову міститься заява представника позивачки про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. За таких обставин, суд визнав можливим розглянути справу за відсутності учасників справи за правилами заочного позовного провадження відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву на позов не подав. При цьому, позивач не заперечує щодо заочного розгляду справи. Суд дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку. Встановлено, що позивач звернулася до суду з даним позовом і просить розірвати шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем. Вимоги обґрунтовані тим, що спільне життя не склалось, і вони не підтримують сімейних відносин. В судове засідання позивач не з`явилася, представник позивачки направив до суду заяву згідно якої вимоги підтримує, просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Суд дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 28 грудня 2013 року у відділі державної реєстрації актів про шлюб реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції в АРК. Сторони проживали однією сім`єю, проте як зазначає позивач, вони як подружжя тривалий час не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають взаємних прав та обов`язків. Позивач зазначає про відсутність намірів відновлювати шлюбні стосунки з відповідачем. Встановлені обставини свідчать про те, що між сторонами сімейні відносини відсутні. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, проживають окремо та втратили один до одного почуття поваги і любові. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. Кожна з сторін не вважає можливим збереження сім`ї. При таких обставинах суд приходить до висновку, що дальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Таким чином, вимоги про розірвання шлюбу обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141-142 ЦПК України судовий збір у розмірі 768 грн. 40 підлягає відшкодуванню пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки судом задоволено позовні вимоги, судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 768 грн. 40 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved