Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-18 00:00:00

у червні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з указаною позовною заявою про встановлення факту права власності на домоволодіння та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Зазначила, що [INFO] року померла її мати - [PERSON], яка по день смерті проживала і була зареєстрована в [ADDRESS]. Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається, у тому числі, із земельної ділянки та житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS]. Спадкоємцем зазначеного спадкового майна по закону є вона, про що подала відповідну заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. У ході оформлення спадкових прав було виявлено відсутність правовстановлюючого документу, яким є свідоцтво про право власності на житловий будинок. На цій підставі нотаріус відмовив позивачу в оформленні її спадкових прав, про що винесено постанову. Посилаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS], належав її матері на праві власності, а мати за життя склала заповіт, яким усе своє майно заповіла їй, позивач просить встановити факт належності її матері [PERSON] зазначеного житлового будинку та визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на ті самі обставини, що і у позовній заяві. Представник відповідача - Пасинківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області у судове засідання не з'явився, проте від сільського голови до суду надійшла заява, у якій він проти задоволення позову не заперечує, справу просить розглянути у відсутність представника сільської ради. Представник третьої особи - Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції у судове засідання не з'явився, проте, від начальника реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції Залокоцької В.Д. надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника, проти задоволення позову не заперечує. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини. [INFO] року у м. Жмеринка Вінницької області померла [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] (а.с.11). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складається, зокрема, із житлового будинку з господарськими будівлями, розташовані в [ADDRESS]. Спадкоємцем зазначеного спадкового майна є позивач, оскільки [PERSON] за життя склала на [PERSON] заповіт (а.с.13). З метою оформлення своїх спадкових прав, позивач звернулася до Шаргородської державної нотаріальної контори, що підтверджується її заявою, яка є в матеріалах спадкової справи, копія якої міститься в матеріалах цієї справи (а.с.44). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.04.2014 року, позивач успадкувала після смерті [PERSON] земельну ділянку (а.с.63). У той же час, у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] позивачу було відмовлено, про що нотаріусом винесено відповідну постанову за № 873/02-31 від 23.04.2014 року (а.с.8). Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що підставою для відмови у видачі зазначеного вище свідоцтва є ненадання позивачем правовстановлюючого документа на житловий будинок. Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі -ЦК України). Так, згідно з статтями 1216 та 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно частини другої статті 1269 ЦК України, заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Таким чином, із урахуванням зазначених вище вимог ЦК України, суд вважає, що позивач дійсно є спадкоємцем по заповіту після смерті матері [PERSON] Окрім того, суд вважає доведеним факт прийняття позивачем спадщини після смерті спадкодавця, позаяк протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, позивач подала відповідну заяву в нотаріальну контору. Позивач також оформила частину спадкового майна на себе, отримавши відповідне свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.41-68). Водночас, оформити спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] позивач не може, через відсутність у неї правовстановлюючого документа. Проте, у матеріалах справи є докази того, що зазначений вище житловий будинок, з господарськими будівлями належав на праві власності [PERSON] Так, згідно даних погосподарських книг за 1967-2013 роки [PERSON] зазначена головою двору (а.с.24-35). Із погосподарських книг також видно, що в особистому користуванні [PERSON] перебувала земля площею 0,46 га, у тому числі, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель 0,03 га. Згідно із рішенням Пасинківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 05.01.1994 року, [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,46 га для ведення особистого підсобного господарства (а.с.36). У довідках виконавчого комітету Пасинківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 15.04.2014 року № 314 та від 05.05.2014 року № 325 зазначено, що на підставі рішення Шаргородської районної ради № 244 від 22.10.1987 року, житловий будинок по [ADDRESS] належить [PERSON], свідоцтво про право власності на нього не видавалося (а.с.17,18). Із оглянутого у судовому засіданні оригіналу технічного паспорту, виготовленого у вересні 2005 року, на житловий будинок по [ADDRESS], копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.21-23) вбачається, що будинковолодіння складається із: житлового будинку літера «А» загальною площею 49,7 м кв., у тому числі житловою площею 29,1 м кв., веранди літера «а», хліву літера «Б», огорожі «І» 1970 року забудови. Згідно довідки КП Могилів-Подільського БТІ від 15.04.2014 року № 85, право власності на домоволодіння по [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.19). Отже, сукупність зазначених вище доказів, досліджених у судовому засіданні, вказує на належність [PERSON] на праві власності житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS]. При цьому, зазначеного вище висновку суд дійшов, виходячи із того, що постановою Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 «Про порядок державного обліку житлового фонду» постановлено завершити реєстрацію й технічну інвентаризацію житлового фонду у сільській місцевості. На виконання зазначеної вище постанови Виконавчий комітет Шаргородської районної Ради народних депутатів Вінницької області ухвалив рішення від 22.10.1987 року № 244 «Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району», пунктом 1 якого передбачалось забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, які мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району. Із 1979 року в Україні (УРСР) погосподарський облік у сільських Радах народних депутатів здійснюється за особливою формою статистичного обліку. Так, згідно п. 1 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СССР 13.04.1979 року №112/5, документами погосподарського обліку для сільських Рад народних депутатів, зокрема, є форма № 1 - «Погосподарська книга». Відповідно п. 7 до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів затверджених ЦСУ СССР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Пунктами 18, 40 Вказівок 1979 року та пунктами 18, 39 Вказівок 1985 року передбачено, що погосподарська книга складається, зокрема, із розділу: «Споруди, які є особистою власністю господарства», у якому записуються дані про житловий будинок, назву інших споруд і рік їх будівництва. Із Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966 року, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали. Отже, у 1970 році, тобто в період забудови домоволодіння [PERSON] (а.с.20,23) в сільській місцевості державна реєстрація об'єктів нерухомості взагалі не передбачалася. Тому, виникнення права власності на житлові будинки, споруди, зокрема, у сільській місцевості не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 року № 1/5, було затверджено зразки форм довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. Із зазначених додатків вбачається, що довідка про власника житлового будинку видається згідно із записами у погосподарській книзі виконавчого комітету сільської (селищної) Ради депутатів трудящих. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались актами органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таким чином, аналіз зазначених вище нормативно-правових актів переконує суд у тому, що до компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Отже, враховуючи сукупність доказів, досліджених у судовому засіданні, зокрема, погосподарські книги, технічний паспорт, довідку про технічний стан житлового будинку, довідки виконкому Пасинківської сільської ради, рішення про передачу у власність земельної ділянки, суд приходить до висновку, що на день смерті [PERSON] її право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, розташовані по [ADDRESS] було посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому це будинковолодіння входить до складу спадщини. Частиною першою статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України). Статтями 57-60 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін зобов'язаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення даного факту є підставою відмови у задоволенні позову. За частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 статті 16 ЦК України). Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пункті 3.1. інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України. Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами невизнання її права отримати у спадщину житловий будинок з господарськими спорудами, розташовані по [ADDRESS], окрім того, на переконання суду, спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, передбачений законом, а тому, позов в цій частині слід задовольнити. Разом із тим, суд вважає, що вимога позивача про встановлення юридичного факту належності [PERSON] на праві власності житлового будинку з господарськими будівлями, розташовані на по [ADDRESS] задоволенню не підлягає, виходячи із такого. Висновку про те, що [PERSON] на праві власності належав житловий будинок, розташований по [ADDRESS], суд дійшов, дослідивши усі докази у справі та обґрунтував його у мотивувальній частині даного рішення, як того вимагає пункт 3 ст. 215 ЦПК України, і саме на підставі даного висновку, суд прийшов до переконання про необхідність визнання за позивачем права власності на зазначений вище будинок. Окрім того, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, а саме встановлення судом юридичного факту, не передбачений у ст. 16 ЦК України, тоді як відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, дана справа не розглядається у порядку окремого провадження, а відтак норми відповідного розділу ЦПК України застосуванню не підлягають. Поряд із цим, на переконання суду, задоволення вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на будинок та господарські будівлі, адекватно захистить права, свободи та охоронювані законом інтереси позивача, а тому, буде досягнуто мети цивільного судочинства, визначеної у ст. 1 ЦПК України, суть якої полягає, зокрема, у захисті прав, свобод та інтересів фізичних осіб, шляхом справедливого та неупередженого розгляду та вирішення цивільної справи. З огляду на викладене, позовні вимоги належить задовольнити лише частково. Тому,

Outcome: partial