Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

У червні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати йоготаким, що втратив право на користування житлом в належному йому житловому будинку № 26 по вул. Гагаріна в м. Новоград-Волинський Житомирської області (далі Будинок). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що Будинок належить йому на праві приватної власності. Відповідач є його колишнім зятем, після припинення у квітні 2014 року подружніх відносин з його донькою [PERSON] у Будинку не проживає, ним не користується, однак на даний час в ньому прописаний і добровільно не бажає знятися з реєстрації, чим порушує його права та перешкоджає вільному розпорядженню майном. Сторони в судове засідання не прибули. Позивач надіслав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Враховуючи те, що про час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений в порядку, визначеному ст. 76 ЦПК України, зокрема судова повістка направлялась за останнім відомим та вказаним у позовній заяві місцем його реєстрації, та була отримана ним особисто 16.07.2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, про причини неявки до суду він не повідомив, заперечення проти позову не подав, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу на підставі Договору купівлі-продажу від 04.06.1996 року на праві приватної власності належить Будинок, в якому, окрім інших осіб, також зареєстрований його колишній зять [PERSON], відповідач по справі, що підтверджується довідкою про склад сімї від 10.06.2016 року, виданою КП «Новоград-Волинськжитлосервіс»; відповіддю на запит з Відділу державної реєстрації Новоград-Волинської міської ради від 07.07.2016 року та копією будинкової книги, в якій зазначено, що [PERSON] зареєстрований у Будинку на постійному місці проживання з 15 травня 2006 року. З копії Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 04.08.2014 року вбачається, що з вказаної дати шлюбно-сімейні відносини між донькою позивача [PERSON] та [PERSON] припинені. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов місця проживання позивача від 10.06.2016 року,складеним начальником Управління праці та соціального захисту населення Новоград-Волинської міської ради [PERSON] та інспектором Кот Л.Є., в Будинку позивач проживає разом з донькою, онуками та тіткою; [PERSON], хоч і зареєстрований у ньому, проте на протязі декількох років не проживає, місце його проживання чи перебування невідоме. З поданого [PERSON] заперечення від 18.06.2014 року у цивільній справі № 285/1799/14-ц за позовом [PERSON], доньки позивача в даній справі, до нього про стягнення аліментів слідує, що місце його проживання: [INFO]. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 48 Закону України «Про власність»). На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Права власника жилого будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад 1 рік. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, Будинок належить позивачу, відповідач колишній член сімї власника житлового приміщення, не проживає в ньому без поважних причин понад 1 рік, однак продовжує перебувати на реєстраційному обліку за вищезазначеною адресою, чим порушує права позивача, як власника, в тому числі, можливості на свій розсуд вільно користуватися та розпоряджатися своїммайном. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню. З відповідача також належить стягнути судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду з даним позовом.

Outcome: approved