Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання права власності на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що право власності на квартиру за вказаною адресою зареєстроване в установленому законом порядку за [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 1/3 частині за кожним на підставі свідоцтва про право власності на житло №961/257-466 БП від 25.10.1993р. У свідоцтві про право власності на вказане житло неправильно вказано прізвище співвласника [PERSON], оскільки його прізвище [PERSON]. Підприємство, яке видало свідоцтво, у виправленні помилки відмовило. [PERSON] помер 05.05.1995р., після його смерті відкрилася спадщина на 1/3 частину спірної квартири. Заповіту [PERSON] не залишив. Свідоцтво про право на спадщину нікому не видавалося. Позивачка [PERSON] є онукою [PERSON], відповідачка [PERSON] являється дочкою [PERSON] і матірю позивачки. Відповідачка [PERSON] являється співвласником квартири і дочкою позивачки. Після смерті [PERSON] позивачка добросовісно заволоділа зазначеним нерухомим майном та до часу звернення до суду продовжує відкрито, безперервно ним володіти. Починаючи з 1991 року по теперішній час проживає у спірній квартирі, здійснює необхідні ремонтні роботи, утримує житло. Посилаючись на вказані обставини вважає, що вона набула право власності на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою [ADDRESS], за набувальною давністю після смерті [PERSON] і просить визнати за нею право власності на вищезазначену частку квартири. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, просила задовольнити у повному обсязі з наведених вище підстав. Відповідачі надали заяви про визнання позову, просили його задовольнити, справу розглянути за їх відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи,суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою [ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 1/3 частині за кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло №961/257-466 БП від 25.10.1993р., виданого адміністрацією Запорізького трансформаторного заводу державної корпорації «Запоріжтрансформатор». Частки співвласників не виділені, порядок користування квартирою між співвласниками не визначався. Згідно доводів позивача, фактично співвласником цієї квартири є [PERSON], прізвище якого у свідоцтві про право власності на житло вказане неправильно - [PERSON]. При цьому позивачем належних доказів належності правовстановлюючого документу на 1/3 частину квартири за адресою [ADDRESS], [PERSON] суду не надано. У разі доведеності, що [PERSON] на праві власності належить 1/3 частина квартири за адресою [ADDRESS], вказана частина квартири вважатиметься спадщиною, що відкрилася внаслідок смерті [PERSON], який помер 05.05.1995р., правовідносини щодо якої регулюються нормами ЦК УРСР 1963 року. Судом встановлено, що спадкоємцем першої черги за законом є дочка [PERSON], відповідачка у справі. Позивачка є онукою [PERSON] Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася, що підтверджено довідкою другої Запорізької державної нотаріальної контори. Відповідачка [PERSON], як спадкоємець першої черги, спадщину після смерті батька не оформляла, із заявою про прийняття спадщини чи про відмову від спадщини, до нотаріальної контори не зверталася. Згідно довідки МКП «Основаніє» №4412 від 03.06.2014р., за адресою [ADDRESS] був зареєстрований [PERSON] з 17.01.1991р. по день смерті 05.05.1995р., а також [PERSON] з 17.01.1991р. по теперішній час, [PERSON] з 17.01.1991р. по 06.04.2004р. Між тим, згідно пояснень позивачки і відповідачки [PERSON], [PERSON] був лише зареєстрованим у цій квартирі і ніколи не проживав в ній, а фактично проживав і вів спільне господарство разом зі своєю дочкою [PERSON], відповідачкою по справі, за адресою [ADDRESS]. Вказані обставини підтвердили також свідки [PERSON], [PERSON] Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст.60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт находження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Жодних доказів у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України в обґрунтування вказаних обставин позивачем не надано. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги не були доведені в ході судового розгляду належними та допустимими доказами, а тому слід відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.

Outcome: dismissed