Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , і просила суд усунути відповідача від права на спадкування за законом спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . На обгрунтування своїх вимог позивачка стверджує, що [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] та [PERSON] є сестрами, та доньками померлого [PERSON] . Як стверджує позивачка [PERSON] був у дуже важкому стані, потребував стороннього догляду і був у безпорадному стані. Проте, відповідач наміру доглядати за [PERSON] не мала, допомогу йому не надавала, ліки не купляла, та не займалась організацією поховання та фінансуванням ритуалу. Позивачка стверджує, що саме вона доглядала батька, лікувала та утримувала його, перебувала весь час з ним лікарні доглядаючи його. Після смерті [PERSON] спадщину прийняли його діти. На цих підставах позивачка вважала, що відповідач не має жодних законних та моральних підстав успадковувати спадщину, і має бути усунута від права на спадкування за законом відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача адвокат Різниченко Ю.О. підтримав вимоги позову, просив його задовольнити з викладених у ньому підстав. [PERSON] у судовому засіданні вимоги позову не визнала, просила в його задоволенні відмовити і послалась на наступні обставини: На думку відповідача, позивач не надала жодного належного та допустимого доказу, що [PERSON] перебував у безпорадному стані, не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та лікування, в тому числі і від відповідачки. Крім того на переконання відповідачки, позивачка не надала доказів того, що відповідач отримували будь- які вимоги з цього приводу, і умисно ухилялись від виконання обов`язку щодо утримання батька. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку: Предметом спору по даній справі є спадкові правовідносини до майна [PERSON] померлого [INFO] , зокрема можливість усунення спадкоємця - [PERSON] (доньки спадкодавця) від права на спадкування за законом. Судом встановлено, а сторонами не заперечувалось в судовому засіданні, що [PERSON] та [PERSON] є сестрами, та доньками померлого [PERSON] [PERSON] помер [INFO] від серцево- судинної недостатності (загальне захворювання). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. У відповідності до ч. 5 ст. 1224 ЦК України усунення спадкоємця за рішенням суду від права на спадкування за законом можливе, якщо буде встановлено, що він ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, суд при вирішенні такої справи повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі саме цієї особи. На думку суду, позивач не довела суду того, що вона сама або спадкодавець [PERSON] зверталися до відповідачки за допомогою, а їм було відмовлено. Даний факт суд вважає істотним. Також не доведено того факту, що померлий потребував допомоги саме від відповідачки, а та, в свою чергу, мала можливість надати допомогу, однак не вчиняла необхідних дій. Суд нагадує, що відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при розгляді справ даної категорії суду слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги та свідомого невиконання цього обов`язку. Ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, якої він потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Окрім цього суд вважає, що надані позивачкою медичні документи та посилання на те, що спадкодавець за життя був важкохворим, не підтверджує його знаходження в безпорадному стані, тому що безпорадний стан, в даному випадку, це оціночне правове, а не медичне поняття. Так, відповідно до наданих відповідачами пояснень, їх батько не був лежачим хворим. До цього моменту у своєму житті батько міг самостійно пересуватися та приймати їжу. Тим самим батьком не був у безпорадному стані, і сторонньої допомоги не потребував. Суд нагадує, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Суд вважає, що позивачем не надано жодних істотних даних, які мають правове значення для вирішення спору та встановлення того факту, що спадкодавець перебував у безпорадному стані, який зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли він не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто, ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Крім того, суд враховує практику ВС КЦ, зокрема у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Оцінюючі інші доводи позову, суд вважає, що сам факт непроживання спадкоємця зі спадкодавцем до дня його смерті не може бути підставою для усунення його від права на спадкування. Рішення суду не може грунтуватись на припущеннях. Таким чином, у справах про усунення від права на спадкування, відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Однак, позивачем будь-яких доказів того, що відповідачі мала можливість, але умисно ухилялись від виконання обов`язку утримання спадкодавця, суду надано не було. Доводи того, що позивачка самостійно організувала поховання діда не можуть бути підставою для усунення відповідачів від права на спадкування, а є підставою для стягнення пропорційно суми витрачених коштів. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд не знаходить жодних підстав для можливості задоволення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судові витрати у вигляді судового збору відносяться на рахунок позивачки. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed