Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

У травні 2018 року банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовуючи вимоги тим, що 15 січня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту №387/74/08/Пі, за умовами якого відповідачу було надано кредит в розмірі 35 000 грн. на умовах, визначених цим договором, з врахуванням відсотків за користування кредитом, в строк до 10.01.2018 року включно. Позичальник свої зобов'язання належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 05.04.2018 року утворилась заборгованість в розмірі 76 061,46 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між [PERSON] та банком було укладено Іпотечний договір №1 від 17.01.2008 року, згідно якого в іпотеку було передано трьохкімнатну квартиру загальною площею 66,5 кв.м. розташовану в [ADDRESS]. Відповідно до звіту про оцінку вищезазначеного заставленого майна, складеного суб'єктом оціночної діяльності, ринкова вартість об'єкта оцінки становить 683 620,00 грн. Відповідачем у справі зобов'язання не виконується, внаслідок чого банк звернувся до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки майна від 17.01.2008 року. 04 червня 2018 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого судового засідання. 22 червня 2018 року відповідачем [PERSON] через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 17 серпня 2018 року підготовче судове засідання закрито та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав з підстав викладених в ньому, просив його задовольнити та заперечував проти застосування наслідків пропущення строків позовної давності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого показу, який би обґрунтовував заборгованість в сумі 76 061,46 грн., а надана довідка-розрахунок містить неточності, суперечливі відомості та не відповідає первинним документам. Також, є незаконним нарахування пені в сумі 6 206,15 грн., за несвоєчасне повернення відсотків, оскільки діючим законодавством не передбачено нарахування відсотків на відсотки. Нараховані відсотки не можливо вважати несвоєчасно виконаним грошовим зобов'язанням, оскільки вони за своєю природою є платою за користування кредитом і нараховуються за фактичну кількість днів користування кредитом. Є також незаконним нарахування позивачем інфляційних витрат з сумі 2 751,02 грн., на відсотки, оскільки вони не являються боргом, а є платою за користування кредитом. Нарахування пені та інфляційних витрат на відсотки в сумі 2411,37 грн. є нічим іншим як приховане збільшення процентної ставки. Позивач невірно нарахував інфляційні витрати за поверненою сумою кредиту, оскільки невстановлена точна сума заборгованості, та інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Згідно довідки-розрахунку останній щомісячний платіж по сумі заборгованості був здійснений 10.03.2009 і саме з цього часу банк дізнався про порушення своїх прав та міг стягнути з відповідача заборгованість в судовому порядку, але цього не зробив. При вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чинного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Тому представник позивача просила в позові відмовити в зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог. 17.09.2018 представником відповідача подано заяву про застосування позовної давності при вирішенні питання про суму заборгованості за кредитним договором - три роки до основного боргу та один рік до вимог про стягнення пені. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 15 січня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту №387/74/08/Пі, за умовами якого відповідачу було надано кредит в розмірі 35 000 грн. зі сплатою 14,5 процентів річних в строк до 10.01.2018 року включно (а.с.11-14). В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між [PERSON] та банком було укладено Іпотечний договір №1 від 17.01.2008 року, згідно якого в іпотеку було передано трьохкімнатну квартиру загальною площею 66,5 кв.м. розташовану в [ADDRESS] (а.с.16-20). Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов'язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Отже, як вказано вище, позичальником були порушені умови кредитного договору щодо своєчасної сплати необхідного платежу згідно з умовами договору. Згідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно з ч. 2 ст. 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк /термін/, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. За ч. 1 ст. 33 наведеного Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Умовами укладеного між сторонами договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання позичальником будь-яких умов кредитного договору. Згідно ст. 35 Закону «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. За ст. 33 вказаного вище Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як вбачається з матеріалів справи, 20 червня 2011 року позивачем (банком) спрямовано на адресу відповідача письмову вимогу № 301.6-20/96-1473 про відкликання банком всієї суми кредиту в розмірі 34 527 грн. 82 копійки. В листі повідомлено про те, що у разі невиконання вимог про дострокове повернення суми кредиту, буде звернено стягнення на заставне майно, а справу буде передано до судових органів, з покладанням на відповідача оплати нотаріальних послуг, державного мита та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, початок позовної давності необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. В силу приписів п. 4.2 Договору іпотеки у разі порушення Іпотекодавцем обов'язків, встановлених цим Договором, Іпотеко держатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п.4.3 кредитного договору у разі невиконання позичальником зобов'язань, визначених п.п.3.3.1-3.3.14 цього договору протягом більше 45 календарних днів, та/або у разі перевищення суми простроченої заборгованості позичальника за цим кредитом суми кредиту за п.1.1 цього договору, більш як на 10 % та/або несплати позичальником більше ніж однієї виплати за цим договором, яка перевищує 5% суми кредиту, позичальник зобов'язаний протягом 30 календарних днів з дати отримання повідомлення з вимогою кредитора про повернення заборгованості за цим договором, повернути кредитору в повному обсязі свою заборгованість за цим договором (строкову та прострочену), а також погасити вимоги кредитора, що випливають з цього договору, в тому числі: кредит, проценти за кредитом, комісії, неустойку (пеню, штраф), передбачені цим Договором. Отже, враховуючи вищевикладене, суді дійшов висновку, про те, що, направивши 20 червня 2011 року відповідачу [PERSON] вимогу про дострокове погашення кредиту, ПАТ «УКРСОЦБАНК» змінив строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором, відповідно до п. 4.3 кредитного договору, на 20 липня 2011 року (30 календарних днів з моменту отримання вимоги), а отже саме з 21 липня 2011 року, відповідно до ст. 261 ЦК України почався перебіг строку позовної давності для пред'явлення вимог до боржника про дострокове повернення кредитних коштів, та обчислення встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку для пред'явлення вимог про стягнення на предмет іпотеки. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і щодо додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Конституційний Суд України у своєму Рішенні 11.07.2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. У п. 31 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» зазначено, що враховуючи вищевказані положення, суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки зі спливом строків позовної давності основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п.7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 5 липня 2017 року у справі № 6-509цс17 Крім того 5 липня 2017 року Верховний Суд України зробив правовий висновок у справі № 6-311 цс 16 про те, що за змістом частин третьої, пертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише і заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов'язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Пред'явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті І050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов'язання. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв'язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання. Позивач може пред'явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі). Таким чином, станом на 21 липня 2014 року сплила позовна давність щодо вимог ітютекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Таку правову позицію щодо застосування строків позовної давності до основного зобов'язання та забезпечувальних зобов'язань викладено в Постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). А тому суд вважає, що позивачем дійсно пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, предметом якого є вирішення питання щодо погашення заборгованості позичальника за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та відмовляє в задоволенні позову.

Outcome: dismissed