Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

У травні 2018 року позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, що вона є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. При цьому, на даний час в її квартирі зареєстровані її син [PERSON] та її знайомий [PERSON], який з вересня 2017 року в квартирі не проживає, участі в її утриманні не приймає, не оплачує комунальні послуги. Посилаючись на вказане, а також на те, що реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] в її квартирі чинить їй перешкоди, як власнику квартири, а саме перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності майном, змушує нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, просила усунути їй перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання позивачка не з'явилася, хоча повідомлялася про час та місце розгляду справи, від її представника до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. В судове засідання відповідач не з'явився, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомив. Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка надала суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог. Як убачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу на підставі договору дарування від 15 серпня 2017 року (а/с 8,9). Так, права власника жилого приміщення визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що у зазначеній вище квартирі зареєстровані позивачка, її син [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою ТОВ «ТД Укрвторресурс» від 23.04.2018 року (а/с 17). Реєстрація відповідача у належній позивачці квартирі на момент розгляду справи також підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Чернівецькій області (а/с 21). При цьому, як убачається з акту ТОВ «ТД Укрвторресурс» від 20.04.2018 року відповідач будучи зареєстрованим за адресою [ADDRESS], з вересня 2018 року не проживає за вказаною адресою (а/с 18). Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення лише протягом шести місяців, а згідно ст. 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивачки вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження власністю підлягає захисту, оскільки відповідач не є власником квартири або членом сім'ї власника, безпідставно значиться зареєстрованим за адресою місцезнаходження квартири належній позивачці, не несе будь-яких витрат на утримання житла, чим чинить позивачці як власнику квартири перешкоди у користуванні власністю, а тому права позивачки як власника зазначеної вище квартири підлягають захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням внаслідок його відсутності у ньому без поважних причин, оскільки чинне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірний будинок власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved