Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] звернулася з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про встановлення факту перебування у трудових відносинах, стягнення заробітної плати та зобов`язання вчинити певні дії. Позивач зазначала, що з квітня 2015 року працювала найманим працівником, а саме продавцем в торговельному пункті дрібної торгівлі взуттям, у фізичної особи-підприємця [PERSON] (ІПН [NUMBER] ). Точка роздрібної торгівлі, на якій вона працювала, розташована за адресою: [ADDRESS] , а орендарем торговельної точки є зазначений ФОП. За період роботи неодноразово виявлялась невелика недостача коштів у касі (зі слів [PERSON] і вона вимушена була докладати ці кошти). Після цього [PERSON] розпочала вести окремий зошит і облік всього грошового обороту, який в неї перебував в роботі. В червні 2018 року [PERSON] знову заявив, що бракує коштів у касі на що [PERSON] знову вимушена була докласти кошти. Наприкінці листопада 2018 року був здійснений переоблік і, зі слів [PERSON] , виявилась нестача за весь час праці [PERSON] у розмірі 278 000,00 гривень. [PERSON] зазначила, що такого не може бути, тому що, коли раніше були якісь питання, вона самостійно за власні кошти перекривала нестачу, але не слухаючи її [PERSON] разом із своїми помічниками: [PERSON] та [PERSON] зачинили її разом із собою в торговельному приміщенні (закривши ролети), де вона працювала, та почали на неї тиснути та погрожувати злочинними зв`язками. Погрожуючи фізичною розправою, сказали їй писати розписки про отриманікошти в борг, а також і розмір нестачі, або вони зі своїми «друзями» з миру криміналу зашкодять їй та її сім`ї фізичною розправою. Після даного інциденту [PERSON] звільнилась з роботи і їй стало відомо, що у її трудовій книжці відсутній запис, про те, що вона перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] . Згодом вона звернулася до [PERSON] , проте він відмовився вирішити дане непорозуміння, аргументуючи відсутність запису у трудовій книжці тим, що він хотів уникнути сплати податків. Вважає подібні дії відповідача незаконними та такими, що суперечать положенням статті 48 КЗпП України, відповідно до якої трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Згодом, після відмови роботодавця відповідним чином оформити трудові правовідносини, [PERSON] звернулась із зверненнями до Головного Управління Держпраці у Київській області щодо можливого порушення вимог трудового законодавства про працю ФОП [PERSON] . Проте, дана установа відмовилась займатися справою на підставі відсутності документальних доказів виконання роботи в інтересах вказаного підприємця. У зв`язку з цим [PERSON] змушена звертатись за захистом своїх прав до суду. Факт перебування [PERSON] у трудових відносинах можуть підтвердити показання свідків працівників у ФОП [PERSON] та документами - копія журналу обігу товарів та квитанції про сплату орендної плати за оренду приміщення на ринку. Встановлення факту її перебування у трудових відносинах є необхідним з метою нарахування їй правильного трудового стажу. Позивач зазначає, що надавала відповідачу трудову книжку, яку він мав належним чином оформити. У зв`язку із викладеним, позивач стверджує, що за час роботи їй жодного разу належним чином не сплачувалась заробітна плата, тому вважає, що необхідно стягнути з відповідача за весь період роботи, мінімальний розмір заробітної плати, який складає 108 217 грн. 00 коп. Розрахунок здійснено із використанням даних отриманих з сайту Мінюсту України. Всього позивач працювала у відповідача з квітня 2015 року по 11 грудня 2018 року що становить 44 місяці та 11 днів. Розрахунок: 1218 грн. х 5 місяців + 1378 грн. х 8 місяців + 1450 грн. х 7 місяців + 1600 грн. х 1 місяць + 3200 грн. х 12 місяців + 3723 грн. х 11 місяців = 108 217 грн. Посилаючись на викладене, позивач просила суд встановити факт її перебування у трудових відносинах із ФОП [PERSON] на посаді продавця у період з 01.04.2015 р. по 11.12.2018 р., зобов`язати [PERSON] внести запис до її трудової книжки про прийняття на роботу на посаду продавця з 01.04.2015 р. та запис про звільнення із займаної посади, відповідно до поданої нею заяви про звільнення за власним бажанням, застосувати наслідки, передбачені ч. 6 ст. 235 КЗпП України, та стягнути із відповідача мінімальну заробітну плату за в розмірі 108217 грн. 00 коп. за період з 01.04.2015 р. по 11.12.2018 р. на користь [PERSON] , зобов`язати відповідача нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи, а саме з 01.04.2015 р. по 11.12.2018 р. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Коротенко Є.О. позовні вимоги підтримали, просили про їх задоволення в повному обсязі. Позивач надала пояснення аналогічні позовні заяві. В судовому засіданні відповідач ФОП [PERSON] та його представник адвокат Лупол І.В. позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення в повному обсязі. Зазначали, що відповідача [PERSON] позивач знає як особу, яка постачала взуття для реалізації. Після декількох вдалих поставок, [PERSON] попросила кошти в борг для закупівлі взуття, про що написала розписки. У визначений в розписках строк кошти не віддала. На думку відповідача, щоб уникнути розрахунку за договором позики, [PERSON] звернулася з даним безпідставним позовом. Посилаючись на викладене, просили суд відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що була клієнтом взуттєвого магазину, де працювала дівчина [PERSON] , купувала взуття дитині чотири роки тому та свекрусі - два роки тому. Гроші давала продавцю [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що разом працювала з позивачем [PERSON] три з половиною роки. Позивач продавала взуття, казала, що працює неофіційно. У відпустку не ходила, майже жила в магазині. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що була покупцем у взуттєвому магазині, де продавцем була позивач [PERSON] . Позивач пропонувала взуття, свідок купувала та сплачувала їй грошові кошти. Помітила позивача в магазині 3-2 років тому. У відповідності до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою статті 94 КЗпП України встановлено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Тобто, підставою виплати заробітної плати є наявність трудових відносин між сторонами, які в свою чергу виникають шляхом укладення між сторонами трудового договору. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частини першої статті 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Отже, підставою виплати заробітної плати є наявність трудових відносин між сторонами, які в свою чергу виникають шляхом укладення між сторонами трудового договору. Згідно частини першої статті 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Отже, суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема виконання працівником обов'язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків. З огляду на ці положення позивач [PERSON] повинна була дотриматись умов, необхідних для укладення трудового договору, а саме писати заяву про прийняття на роботу, подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, тощо. Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач [PERSON] писала заяву про прийняття на роботу з 01 квітня 2015 року, надавала відповідачу трудову книжки та інші документи, отримувала наказ про прийняття на роботу, укладала з відповідачем трудовий договір. Тобто, позивач фактично усвідомлювала відсутність оформлення трудових відносин з відповідачем, а отже й погоджувалася з цим. Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснювалось, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу. За наслідками судового розгляду даного спору не встановлено виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку відповідача, забезпечення останнім робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу, а також не встановлено, що розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу позивачем провадилася робота. Щодо свідків, які надавали пояснення в суді, то жоден з них не вказав, що працює у ФОП [PERSON] , не надав трудової книжки чи квитанції, чи інші докази купівлі товарів у магазині ФОП [PERSON] . Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку паро відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed