Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд: зобов`язати відповідача прибрати свої незаконно побудовані будівлі з його земельної ділянки та не чинити у подальшому йому перешкоди у здійсненні ним права користування належною йому земельною ділянкою на свій розсуд і згідно з цільовим призначенням; стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду, пов`язану з пошкодженням майна (воріт та паркану) у сумі 9\~000 грн.; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у сумі 35\~000\~грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.09.2011 рішенням Крюківщинської сільської ради доньці позивача [PERSON] була виділена земельна ділянка площею 0,1837 га за адресою: [ADDRESS] , для розміщення торговельного комплексу. Позивач зазначав, що 16.05.2012 Управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області на ім`я його доньки було видано державний акт на право власності на згадану земельну ділянку. Проте, позивач вказував, що скористатись своїм правом власності його донька не змогла, так як відповідач, власник сусідньої земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , маючи заїзд на свою земельну ділянку з [ADDRESS] , зробив собі ще один заїзд через земельну ділянку його доньки. На неодноразові спроби позивача та його доньки огородити земельну ділянку та почати там будівельні роботи, відповідач влаштовував сварки, ламав замки на воротах і самі ворота, аргументуючи це тим, що він завжди їздив через цю ділянку. Позивач та його донька неодноразово звертались до поліції та до земельної комісії Крюківщинської сільської ради. Зі слів позивача, після кількарічних скандалів його донька отримала нервовий зрив та відчужила земельну ділянку на його ім`я, щоб він розпочав для неї будівництво торговельного комплексу. Позивач вказував, що наразі відповідач не дає йому можливості скористатись його правом власності на земельну ділянку. Крім того, зі слів позивача, відповідач побудував на своїй земельній ділянці сарай таким чином, що його більша частина довжиною 14 м та шириною 2 м розміщена на території земельної ділянки позивача. Позивач зазначав, що своїми діями відповідач спричинив його родині матеріальну (протягом 2 років вони не можуть розпочати будівництво, пошкоджено паркан та ворота) та моральну (у доньки позивача стався нервовий зрив) шкоду. З огляду на вказане, позивач звернувся до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 18.05.2018 було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі. 26.09.2018 на підставі розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області № 501 було здійснено повторний автоматичний розподіл цієї справи, за результатами якого головуючою суддею у справі було визначено суддю Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С. Ухвалою суду 06.11.2018 було призначено судову експертизу, на вирішення якої поставлено наступні запитання: Чи існують на земельної ділянці, яка належить [PERSON] , об`єкти забудови? Кому вони належать? Яка частина будівель знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у власності [PERSON] .? Яку площу земельної ділянки, яка перебуває у власності [PERSON] , займають самовільні будівлі або частина цих будівель? На скільки метрів ці будівлі порушують границі земельної ділянки, яка перебуває у власності [PERSON] . Проведення експертизи було доручено експертам Київського науково дослідного інституту судових експертиз, попереджено їх про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, передбачену ст.ст.384, 385 Кримінального кодексу України. У розпорядження експертів було надано матеріали цивільної справи №369/5715/18. Було зобов`язано сторони надати експерту необхідні та належні документи на вимогу експерта, забезпечити доступ до об`єкту дослідження. Витрати по проведенню експертизи було покладено на позивача. Провадження по справі було зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою судді від 13.05.2019 було відновлено провадження у справі у зв`язку з надходженням повідомлення про неможливість надання висновку судової земельно-технічної експертизи. Ухвалою суду 04.09.2019 було витребуваноу Головному управлінні Держгеокадастру у Київській області належним чином завірений каталог координат поворотних точок меж земельної ділянки з кадастровим номером 322248001:01:008:0220 та витяг з Державного земельного кадастру на земельну ділянку з кадастровим номером 322248001:01:008:0220. Ухвалою суду 04.09.2019 було призначено судову експертизу, на вирішення якої поставлено наступні запитання: Чи існують на земельній ділянці, яка належить [PERSON] , об`єкти забудови? Кому вони належать? Яка частина будівель знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває у власності [PERSON] .? Яку площу земельної ділянки, яка перебуває у власності [PERSON] , займають самовільні будівлі або частина цих будівель? На скільки метрів ці будівлі порушують границі земельної ділянки, яка перебуває у власності [PERSON] . Проведення експертизи було доручено експертам Київського науково- дослідного інституту судових експертиз, попереджено їх про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, передбачену ст.ст.384, 385 Кримінального кодексу України. У розпорядження експертів було надано матеріали цивільної справи №369/5715/18. Було зобов`язано сторони надати експерту необхідні та належні документи на вимогу експерта, забезпечити доступ до об`єкту дослідження. Витрати по проведенню експертизи було покладено на позивача. Провадження по справі було зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою судді від 09.10.2020 було відновлено провадження у справі у зв`язку з надходженням висновку експерта. 29.12.2020 на підставі розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області № 1045 було здійснено повторний автоматичний розподіл цієї справи, за результатами якого головуючою суддею у справі було визначено суддю Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. Ухвалою судді від 31.12.2020 було прийнято до свого провадження цю справу, ухвалено розглядати її за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 22.03.2021 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання з`явився, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання також з`явились, проти задоволення позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Відповідач наголошував на незаконності набуття позивачем права власності на спірну земельну ділянку та на неможливості її перебування у приватній власності. Третя особа свого представника в судове засідання не направила, подала до суду заяву про розгляд справи без участі її представника за наявними матеріалами у справі та згідно з чинним законодавством. У ході розгляду справи подала пояснення, в яких вказала, що її комісією було встановлено порушення з боку відповідача права власності позивача та зобов`язано відповідача звільнити земельну ділянку позивача протягом одного місяця, позовні вимоги підтримала, вважала, що вони підлягають задоволенню. Вислухавши думку осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки, кадастровий номер 3222484001:01:008:0220 площею 0,1837 га, з цільовим призначенням для розміщення торгівельного комплексу, за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування земельної ділянки від 12.05.2014, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Черняк О.В. за реєстровим № 579. Попередній власник [PERSON] . Позивач та попередній власник вказаної земельної ділянки [PERSON] неодноразово звертались до правоохоронних органів та земельної комісії Крюківщинської сільської ради щодо захоплення відповідачем частини їх земельної ділянки та перешкоджання їм з боку відповідача користуватись їх земельною ділянкою. Відповідно до висновку експерта № 3953/20-41/11031/20-41 від 25.09.2020 за результатами проведення експертом КНДІСЕ судової земельно-технічної експертизи: - на дату проведення дослідження на спірній земельній ділянці, що належить позивачу, існують наступні об`єкти забудови: паркан із білої силікатної цегли з воротами загальною довжиною 50,40 м, частина будівлі «свинарня» площею 46 кв.м, вбиральня площею 1 кв.м, споруда невстановленого призначення площею 42 кв.м; - вказані об`єкти, зі слів відповідача, на праві власності належать йому, правовстановлюючі документи відсутні в матеріалах справи; - вищеперераховані об`єкти забудови займають площу 143 кв.м земельної ділянки, що належить позивачу; - згаданий паркан розташований на відстані від 0,57 м до 1,71 м від межі земельної ділянки позивача, чим порушує її межі, зовнішні стіни частини будівлі «свинарня» розташовані на відстані від 0,67 м до 2,95 м від межі земельної ділянки позивача, чим порушує її межі, вбиральня розташована на відстані 6,81 м від межі земельної ділянки позивача, чим порушує її межі, споруда невстановленого призначення розташована на відстані від 3,36 м до 5,51 м від межі земельної ділянки позивача, чим порушує її межі. У ході розгляду справи, з огляду на твердження відповідача, суду не було надано доказів незаконності набуття у приватну власність спірної земельної ділянки. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)\~визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Статтею 22\~ЦК України\~визначено,\~що особа,\~якій завдано\~збитків у\~результаті порушення\~її цивільного\~права,\~має право\~на їх\~відшкодування. Збитками\~є: 1)\~втрати,\~яких особа\~зазнала у\~зв`язку\~зі знищенням\~або пошкодженням\~речі,\~а також\~витрати,\~які особа\~зробила або\~мусить зробити\~для відновлення\~свого порушеного\~права (реальні\~збитки); 2)\~доходи,\~які особа\~могла б\~реально одержати\~за звичайних\~обставин,\~якби її\~право не\~було порушене\~(упущена\~вигода). Збитки\~відшкодовуються у\~повному обсязі,\~якщо договором\~або законом\~не передбачено\~відшкодування у\~меншому або\~більшому розмірі. Якщо\~особа,\~яка порушила\~право,\~одержала у\~зв`язку\~з цим\~доходи,\~то розмір\~упущеної вигоди,\~що має\~відшкодовуватися особі,\~право якої\~порушено,\~не може\~бути меншим\~від доходів,\~одержаних особою,\~яка порушила\~право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. Згідно зі\~ст.\~23\~ЦК України\~Особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав. Моральна\~шкода полягає: 1)\~у фізичному\~болю та\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров`я; 2)\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з протиправною\~поведінкою щодо\~неї самої,\~членів її\~сім`ї\~чи близьких\~родичів; 3)\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~із знищенням\~чи пошкодженням\~її майна; 4)\~у приниженні\~честі та\~гідності фізичної\~особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної або\~юридичної особи. Якщо\~інше не\~встановлено законом,\~моральна шкода\~відшкодовується грошовими\~коштами,\~іншим майном\~або в\~інший спосіб. Розмір\~грошового відшкодування\~моральної шкоди\~визначається судом\~залежно від\~характеру правопорушення,\~глибини фізичних\~та душевних\~страждань,\~погіршення здібностей\~потерпілого або\~позбавлення його\~можливості їх\~реалізації,\~ступеня вини\~особи,\~яка завдала\~моральної шкоди,\~якщо вина\~є підставою\~для відшкодування,\~а також\~з урахуванням\~інших обставин,\~які мають\~істотне значення.\~При визначенні\~розміру відшкодування\~враховуються вимоги\~розумності і\~справедливості. Моральна\~шкода відшкодовується\~незалежно від\~майнової шкоди,\~яка підлягає\~відшкодуванню,\~та не\~пов`язана\~з розміром\~цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Частиною 4 ст. 376 ЦК України визначено, що, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. З огляду на ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. За статтею 6 Конвенціїпро захист прав людиниі основоположнихсвобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суд і таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. (Постанова ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. З огляду на ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу. У відповідності з приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно з\~ч.ч.\~1-5\~ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням проаналізованих правових норм та правових висновків Верховного Суду в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. У ході розгляду справи позивачем було надано докази того, що на його земельній ділянці розміщені об`єкти забудови, належні відповідачу. Доказів законності будівництва цих об`єктів суду надано не було. А отже, позивач має право на усунення перешкод у користуванні його земельною ділянкою, що чиняться йому з боку відповідача. Разом з тим, суд має оцінити вимоги позивача на предмет ефективності та законності обраного позивачем способу захисту його порушеного права. Так, позивач просить суд зобов`язати прибрати незаконно побудовані будівлі з його земельної ділянки та не чинити у подальшому перешкоди в здійсненні ним права користування належною йому земельною ділянкою, проте вказаний спосіб захисту не відповідає вимогам ст.ст. 16, 376 ЦК України та не може відповідати критеріям ефективності та законності, тому суд,

Outcome: dismissed