Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

У травні\~2018\~року [PERSON]\~та \~[PERSON]\~звернулись до\~Ізмаїльського міськрайонного\~суду Одеської\~області з\~позовом до\~[PERSON],\~[PERSON],\~ третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, Одеська товарна біржа, про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 21 лютого 2001 року між ними та відповідачами було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на Одеській товарній біржі за № 6133 відповідно до Закону України «Про товарну біржу». Проте згідно норм цивільного законодавства, які діяли на момент укладення договору, такий договір повинен бути нотаріально посвідчений. Згідно укладеному між ними договорі вони домовились щодо усіх істотних умов і, оскільки, умови вказаного договору купівлі-продажу було виконано сторонами, позивачі просили визнати зазначений договір купівлі-продажу дійсним. Позивачі до судового засідання не зявились, просили розглядати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримують. Відповідачі у судове засідання не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися у відповідності до ст.128 ЦПК України належним чином, про причину неприбуття не повідомили та не подали відзив, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Так, відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна 21 лютого 2001 року [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру № 7, що розташована за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Радянської міліції (нині Михайлівська), 10 «а» (а.с. 5-6). Вказаний договір було посвідчено представництвом Одеської товарної біржі у м. Ізмаїл 21 лютого 2001 року за № 6133. Згідно ст.224 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу ч.1 ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. вбачається, що договори про відчуження нерухомого майна підлягали нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або часткова виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Станом на 2016 р. договір нотаріально не посвідчено. Згідно ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Відповідно до ст.80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Оскільки вищевказаним договором передбачалось, що останній нотаріальному посвідченню не підлягає, і позивач не знав про порушення свого права, суд приходить до висновку про можливість визнання причини пропуску строку позовної давності поважною. На підставі викладеного,

Outcome: approved