Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] та [PERSON] (далі - позивачі) звернулися до суду із зазначеним вище позовом, у якому, згідно усного уточнення позовних вимог просили: 1) визнати дійсним договір купівлі-продажу гаража з підвалом, укладений 8 серпня 2004 року між ними та [PERSON] (далі - відповідач 1) і [PERSON] (далі відповідач 2); 2) визнати за ними право власності на гараж з підвалом, який знаходиться за адресою: м. Бар, [ADDRESS]; 3) визнати недійсним договір дарування гаража, розташованого за адресою: м. Бар, [ADDRESS], укладений між відповідачем 1 та [PERSON] (далі - відповідач 3). Позов обґрунтований тим, що позивачі на початку літа 2004 року вирішили купити квартиру у м. Бар для проживання та гараж, який мав знаходитися неподалік та який призначався б для зберігання товару, оскільки [PERSON] - підприємець. У серпні 2004 року позивачі зустрілися із відповідачем 1 та відповідачем 2, які продавали квартиру, розташовану у [ADDRESS] разом із гаражем, що знаходився у дворі будинку. Вартість квартири із гаражем становила 19 700 доларів США, проте у позивачів таких коштів не було, і вони домовились з продавцями про оплату квартири та гаражу частинами, про що склали розписки у двох примірниках, один з яких залишився у позивачів, а другий примірник у відповідача 2. Як і було передбачено у розписках, позивачі сплатили відповідачу 2 до 15 грудня 2004 року 17 000 доларів США та оформили договір купівлі-продажу квартири, тоді ж відповідач 2 передав позивачам ключі від гаража, а від підвалу, розташованого у гаражі, ключі мали бути передані після остаточного розрахунку позивачів за гараж, а саме позивачі мали сплатити до 1 липня 2005 року 2700 доларів США. В обумовлений строк відповідач 2 отримав від позивачів 2700 доларів США, віддав ключі від підвалу та оригінал розписки, написану [PERSON], що свідчило про повний розрахунок позивачів за гараж. Водночас відповідач 2 не виконав основну умову договору, оскільки не оформив гараж на позивачів, мотивуючи це тим, що на наступний день має приїхати відповідач 1, яка є власником гаража та усе оформити. Але відповідач 1 так і не з'явилася, а усі прохання позивачів про нотаріальне оформлення гаража залишені без задоволення. У 2008 році відповідач 2 зателефонувала до [PERSON], вимагала, щоб той доплатив за гараж ще 2500 доларів США, посилаючись на підвищення цін на нерухомість, проте [PERSON] відмовився доплачувати за гараж. Востаннє відповідач 2 телефонувала у 2011 році та погрожувала у разі не доплати за гараж 4000 доларів США звернутися до суду з вимогою про звільнення гаража. У червні 2014 року відповідач 3 звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] з вимогою про усунення перешкод у користуванні гаражем, із якого позивачі дізналися про те, що 15 листопада 2013 року відповідач 1 подарувала відповідачу 3 гараж, розташований за адресою: м. Бар, [ADDRESS]. З огляду на викладене, позивачі, вважаючи, що між ними та відповідачем 1 і відповідачем 2 був укладений договір купівлі-продажу гаража, проте відповідачі ухилилися від нотаріального посвідчення договору, просять визнати дійсним договір купівлі-продажу гаража від 8 серпня 2008 року та визнати за ними право власності на гараж. Окрім того, позивачі також просять визнати недійсним договір дарування гаража, оскільки відповідач 1, знаючи про існування спору щодо гаража, подарувала його, а отже, договір суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Також, на думку позивачів, договір дарування укладений внаслідок зловмисної домовленості сторін. Розгляд справи неодноразово відкладався за ініціативою позивачів, у тому числі не прибуття у судові засідання позивачів та їх представника. Окрім того, провадження у цій справі зупинялося, у зв'язку з призначенням судової експертизи (т. І а.с. 115, 116, 154-165). Ухвалою суду від 9 червня 2015 року позовні вимоги [PERSON] залишені без розгляду на підставі її заяви відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (т. ІІ а.с. 17, 23), а ухвалою від 16 вересня 2015 року [PERSON] залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача (т. ІІ а.с. 92). У судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, зазначені у позові. При цьому, позивач уточнив, що договір купівлі-продажу гаража, який він просить визнати дійсним, був укладений між ним та [PERSON] і [PERSON] 8 серпня 2004 року. Позивач пояснив, що 8 серпня 2004 року між ним та [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу гаража, згідно з яким відповідач 1 та відповідач 2 зобов'язувалися продати позивачу гараж, розташований у [ADDRESS], а позивач зобов'язувався сплатити за гараж 2700 доларів США. Окрім того, досягнуті між позивачем та відповідачами домовленості були оформлені складеними позивачем та відповідачем 2 розписками, згідно з якими позивач зобов'язувався до 15 грудня 2004 року сплатити відповідачам 17 000 доларів США за квартиру та до 1 липня 2005 року 2700 доларів США за гараж. При цьому, між сторонами існувала домовленість про те, що одразу після повного розрахунку позивача за гараж, договір купівлі-продажу щодо останнього буде оформлено нотаріально. Одержавши 1 липня 2005 року від позивача 2700 доларів США, відповідач 2 запевнив, що найближчим часом, його дружина - відповідач -1, яка є власником гаража приїде з м. Києва та оформить договір купівлі-продажу. Проте, відповідач 1 договір купівлі-продажу гаража так і не оформила, весь час відкладаючи вирішення цього питання на пізніше, а з 2008 року відповідач 1 взагалі відмовилася оформляти договір та вимагала від позивача доплату за гараж у розмірі 4000 доларів США, що власне і спонукало позивача звернутися до суду з цим позовом. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, а тому їх неявка не перешкоджає розгляду справи. У матеріалах справи (т. ІІ а.с. 15) міститься заява відповідача 1 - [PERSON], у якій вона позов не визнає повністю. Зазначає, що гараж з підвалом вона позивачу не продавала, ніяких домовленостей між нею, як власником гаража та позивачем з приводу продажу гаража не було, а тому позивач безпідставно звинувачує її в ухиленні від нотаріального посвідчення. Відповідач 1 також повідомляє, що ні вона, ні її чоловік - відповідач 2 коштів за гараж від позивача не отримували, а розписки, на які він посилається не можуть бути доказами цього, оскільки одна з них написана самим позивачем, який є заінтересованою особою у справі, а в іншій розписці відсутні докази про передачу [PERSON] коштів за гараж. Окрім того, відповідач 1 вважає, що у позивача відсутні правові підстави вимагати визнати дійсним договір дарування гаража, оскільки він не є стороною договору, натомість відповідач 1, даруючи гараж своєму сину - відповідачу 3, діяла як власник за згодою свого чоловіка. Представник відповідача 3 [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги до відповідача 3 не визнав, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилаючись на ті самі обставини, що і позивач. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача 3, пояснення третьої особи та показання свідка, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідачів, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. 27 вересня 2004 року між [PERSON], [PERSON] з одного боку та [PERSON], [PERSON] з іншого боку був укладений договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким [PERSON] і [PERSON] продали [PERSON] і [PERSON] квартиру [ADDRESS] Рішенням виконкому Барської міської ради Вінницької області від 2 серпня 2004 року № 652 ухвалено оформити право власності на гараж у м. Бар по [ADDRESS] за [PERSON] та видати свідоцтво (т. ІІ а.с. 211). Розпорядженням голови Барської районної державної адміністрації Вінницької області від 9 серпня 2004 року № 319 затверджено акт державної технічної комісії по прийманню в експлуатацію індивідуального гаража [PERSON] за адресою м. Бар по [ADDRESS] (т. І а.с. 212). 13 серпня 2004 року на виконання зазначеного вище рішення від 2 серпня 2004 року № 652 виконкомом Барської міської ради Вінницької області було видано свідоцтво № [NUMBER] про право власності на нежитлове приміщення «гараж», із якого вбачається, що гараж, розташований у м. Бар по [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (т. ІІ а.с. 208). Згідно з договором від 15 листопада 2013 року [PERSON] подарувала зазначений вище гараж [PERSON] (т. І а.с. 202, 203). Із витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та свідоцтва про право власності на нерухоме майно вбачається, що власником гаража, розташованого у м. Бар по [ADDRESS] та земельної ділянки під ним є [PERSON] (т. І а.с. 204-206). Позивач вважає, що 8 серпня 2004 року цей гараж він придбав у [PERSON] та [PERSON] за договором купівлі-продажу, від нотаріального посвідчення якого продавці ухилилися. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані з укладенням правочинів щодо нерухомого майна та їх оспорюванням, які регулюються Цивільним кодексом України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - ЦК України). Так, першою та другою частинами статті 189 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Частиною третьою статті 640 ЦК України встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до частини першої статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Отже, із зазначеного вище вбачається, що договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації і саме після державної реєстрації договір вважається укладеним. Водночас згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, законодавець передбачив можливість визнання судом дійсним договір, нотаріальне посвідчення якого не відбулося через ухилення однієї зі сторін від нотаріального посвідчення договору, проте, на переконання суду, не може бути застосована судом норма частини другої статті 220 ЦК України щодо правочинів, пов'язаних із відчуженням нерухомого майна, тобто таких, що підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Така позиція суду пояснюється тим, що як зазначалося вище, момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210 та частиною третьою статті 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Отже, оскільки предметом договору купівлі-продажу, який позивач просить визнати дійсним є гараж, тобто нерухоме майно, а відтак цей договір, окрім нотаріального посвідчення підлягав державній реєстрації, то визнати такий договір дійсним суд не може. Окрім того, згідно зі статтею 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Позивач стверджував у судовому засіданні, що договір купівлі-продажу гаража, між ним та [PERSON] і [PERSON], який він просить визнати дійсним був укладений 8 серпня 2004 року. Проте, станом на 8 серпня 2004 року [PERSON] та [PERSON] не були власниками гаража, розташованого у м. Бар по [ADDRESS], оскільки свідоцтво про право власності на цей гараж був виданий виконкомом Барської міської ради Вінницької області [PERSON] лише 13 серпня 2004 року. Тобто це свідчить про відсутність домовленості сторін договору щодо усіх його істотних обставин. Слід також зазначити, що згідно із частиною другою статті 59 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом частини другої статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним Отже, для того, щоб суд ухвалив рішення про визнання договору дійсним позивач має довести за допомогою виключно письмових доказів існування домовленості сторін щодо усіх істотних умов договору, і при цьому відбулося повне або часткове його виконання. У той же час, у цій справі позивач не подав письмових, тобто допустимих доказів існування домовленостей між ним та власником гаража щодо усіх істотних умов договору. Розписки, на які посилається позивач, такими доказами не є, оскільки у розписці, складеній [PERSON] (т. І а.с. 11) мова йде виключно про отримання коштів від [PERSON] за продаж квартири в сумі 17 000 доларів США, проте, про одержання коштів за продаж гаража у розписці не зазначено. Розписка, складена позивачем (т. І а.с. 10), також не доводить факту сплати позивачем коштів за проданий йому гараж. Зі змісту розписки також вбачається, що кошти в сумі 3490 доларів США [PERSON] сплатив [PERSON] за куплену ним квартиру. Суд вважає недопустимими доказами показання третьої особи [PERSON] та свідка [PERSON] про те, що в їх присутності відбулася домовленість щодо придбання гаража та передача коштів, оскільки, як зазначалося вище, виключно письмовими доказами має доводитися існування домовленості позивача з відповідачами щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу гаража, і щодо повного або часткового його виконання. Окрім того, пояснення позивача та показання третьої особи і свідка суттєво різнилися між собою, оскільки позивач та третя особа стверджували, що 2700 доларів США, які позивач 1 липня 2005 року передав [PERSON] як оплату за гараж, дала мати позивача - [PERSON] Водночас сама ж [PERSON] у судовому засіданні ствердила, що давала позивачу 2500 доларів США, на що позивач відповів, що він забув, адже 200 доларів США він доклав зі своїх коштів. Надумку суду, суперечність пояснень позивача та показань третьої особи і свідка у принципових питаннях, їх родинні зв'язки (позивач є чоловіком третьої особи та сином свідка), може свідчити про не об'єктивність їх пояснень та показань щодо обставин, пов'язаних з придбанням гаражу. На решті, позивач взагалі не довів, що між ним та титульним власником гаража, тобто [PERSON] існувала домовленість про купівлю-продаж гаража, у тому числі про посвідчення договору нотаріально і що [PERSON] ухилялася від нотаріального посвідчення укладеного договору купівлі-продажу гаража. Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За змістом статті 3 ЦПК України та статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін та за відсутності презумпції вини відповідача зобов'язаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення цього факту є підставою відмови у задоволенні позову. У цій справі позивач не довів належними та допустимими доказами обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, на переконання суду, доказування позивачем ґрунтувалося виключно на припущеннях, що суперечить ч. 4 ст. 60 ЦПК України. З огляду на викладене, суд вважає, що у задоволенні вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу гаража з підвалом, укладеного 8 серпня 2004 року між ним та [PERSON] і [PERSON] слід відмовити. Оскільки решта позовних вимог, а саме: про визнання за позивачем права власності на гараж та визнання недійсним договору дарування гаража є похідними від вимоги про визнання договору дійсним, у задоволенні якої відмовлено, то аналогічне рішення належить ухвалити і щодо решти позовних вимог. Отже, у задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Пунктом 6 частини першої статті 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно із частиною першою статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, у зв'язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, відшкодуванню не підлягають. Тому,

Outcome: dismissed