Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

У травні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те, що йому на підставі договору довічного утримання від 21 грудня 2000 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майна від 08 жовтня 2004 року належить домоволодіння [ADDRESS]. В даному домоволодінні зареєстрований він та відповідачка по справі [PERSON] яка є його дочкою. 06 листопада 2007 року відповідачка [PERSON] була зареєстрована в будинку, однак не вселилася, в домоволодінні не мешкає без поважних причин, її речі в будинку відсутні. Оскільки реєстрація відповідача перешкоджає позивачу в користуванні та розпорядженні його власністю, він вимушений сплачувати за останню комунальні послуги, просив суд визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у зв'язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши позивача, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі договору довічного утримання від 21 грудня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Лебеденко Н.С. та зареєстрованого в реєстрі під № 77 та на підставі Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.10.2004 позивачу [PERSON] належить домоволодіння [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] була зареєстрована в будинку 06 листопада 2007 року, однак у будинок не в'їзжала, свої речі не завозила і жодного дня не проживала. Дані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], які показали, що відповідач не проживає в будинку і не проживала. Факт не проживання відповідача [PERSON] та відсутність її особистих речей в спірному домоволодінні також підтверджуються наданими актами голови квартального комітету № 11 від 12 серпня 2014 року, наявними в матеріалах справи. Реєстрація відповідача в спірному будинку перешкоджає позивачу розпоряджатися своєю власністю, у зв'язку з чим він звернувся до суду. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на наведене, суд вважає, що відповідач [PERSON] не проживає у спірному будинку більше року без поважних причин, а тому є такою, що втратила право користування домоволодіння [ADDRESS], а тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи відповідно до вимог ст.88 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку судові витрати з відповідача не стягувати, оскільки вимога про розподіл судових витрат позивачем не заявлялася.

Outcome: approved