Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Дніпровської міської ради, третя особа Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання права користування квартирою. В обґрунтування поданого позову позивач посилається на те, що [PERSON] отримала ордер №1635 серія А від 18 серпня 1982 року, виданий Виконкомом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська на підставі рішення від 06 серпня 1982 року №917 про право зайняття нею кв. [ADDRESS] та вселилась у вказане житло. 03 листопада 2000 року [PERSON] надала письмову згоду [PERSON] на вселення (користування) у вищевказану квартиру. Після чого позивач вселилась у квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . 27 квітня 2001 року позивач уклала шлюб з сином [PERSON] - [PERSON] Довіреністю від 17 квітня 2001 року [PERSON] надав позивачу право користуватись вищевказаною квартирою. Чоловік позивача - [PERSON] помер [INFO] . Мати чоловіка позивача - [PERSON] померла [INFO] . Розпорядженням заступника голови Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська Дніпропетровської області №97-р від 08 червня 2001 року визнано доцільним начальнику КВ ЖРЕП Жовтневого району укласти з позивачем договір оренди квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] терміном до визволення з ув`язнення чоловіка позивача. Позивач до цього часу не зареєстрована за вищевказаною адресою, спірна квартира не приватизована та не перебуває у комунальній власності. На звернення позивача до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 04 березня 2019 року їй було відмовлено в реєстрації за адресою: [ADDRESS] , на підставі того, що вона не є власником вказаного житла. Позивач постійно проживає у квартирі, яка не має власника, відкрито та безперервно користується нею, тому просить суд визнати за нею право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Від представника відповідача також надійшла заява, в якій остання просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки з матеріалів справи вбачається що позивачу було надано право користування житловим приміщенням до 2002 року, Отже, з 2002 року позивач незаконно проживає в даному житловому приміщенні. Також зазначає, що позивачем не надано жодних доказів, які взагалі підтверджують факт проживання її в зазначеному приміщенні. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні, розпорядженням заступника голови Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська Дніпропетровської області № 97-р від 08 червня 2001 року «Про надання житлового приміщення в оренду гр. [PERSON] », на підставі ст. 71 ЖК України, розглянувши заяву [PERSON] про надання їй в оренду кв. [ADDRESS] , з якої її чоловік - [PERSON] був засуджений, виписаний і знаходиться у місцях позбавлення волі, вважалось за доцільне начальнику КВ ЖРЕП Жовтневого району укласти з [PERSON] договір оренди квартири терміном до визволення з ув`язнення [PERSON] (а.с. 12). Попередніми користувачами квартири були чоловік позивачки [PERSON] та його мати (свекруха) [PERSON] [PERSON] помер [INFO] , а [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про їх смерть (а.с. 8-9). Отже, як свідчать матеріали справи, ордер на вселення у житлове приміщення позивачу не видавався і договір найму житлового приміщення вона не укладала. Як вбачається з наданої відповідачем довідки КП «Дніпропетровське МБТІ» від 08.06.2015р. № 6194, станом на 31.12.2012р. інвентаризація і реєстрація права власності на кв. [ADDRESS] не проводилася (а.с. 11). Правовий статус житлових приміщень, що перебувають у державній та комунальній власності, регулюється житловим законодавством та умовами Договорів на підставі яких дане майно передано у користування. Договір найму жилого приміщення укладається у письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст. 63 Житлового кодексу України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. В той же час не може бути самостійним предметом договору найму, жиле приміщення яке, хоч і є ізольованим, проте за розміром є меншим за встановлений ч. 1 ст. 48 Житлового кодексу України, а також кімната, яка зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення (ст. 64 Житлового кодексу України). Визначення порядку користування таким житловим приміщенням, відбувається або за спільною згодою членів сім`ї квартиронаймача, або за рішенням суду. При цьому поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов (роз`яснення у постанові Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року). Згідно із положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункту 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Враховуючи те, що позивачу, на підставі ст. 71 ЖК України на законних підставах було надано в оренду кв. [ADDRESS] терміном до визволення з ув`язнення гр. [PERSON] , висновок позивача про те, що вона набула право користування спірною квартирою безстроково не відповідає встановленим обставинам у справі та не ґрунтується на вимогах закону. Крім того суд критично ставиться до твердження позивача про те, що вона іншого житла не має, оскільки відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, [PERSON] належить 1/2 частина квартири та три земельні ділянки. Враховуючи викладене, слід дійти до висновку про можливість відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed