Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів за договором позики в іноземній валюті. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.05.2020 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, посвідчений розпискою, відповідно до умов якого [PERSON] брав у [PERSON] позику в розмірі 8000,00 дол. США строком на 3 місяці тобто до 25.08.2020 року. Разом з тим в обумовлений у борговій розписці строк до 25.08.2020 року грошові кошти позичальник [PERSON] позивачеві не повернув. Починаючи з 26.08.2020 року позивач постійно в усній формі вимагав від відповідача повернення боргу, однак останній не виконує взяті на себе зобов`язання за договором позики, до теперішнього часу позивачеві борг не повернув. У зв`язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання, а також уникнення мирного вирішення спору позасудовим порядком, позивач вимушений звернутися до суду з відповідним позовом. Просить стягнути з відповідача [PERSON] борг за договором позики від 25.05.2020 року в сумі 8000,00 дол. США. Ухвалою суду від 01.07.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача адвокат Гейко В.І. в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзиву на позову не надав. На адресу суду повернулися конверти із судовими повістками з рекомендованими повідомленнями із позначкою «адресат не проживає». Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. За таких обставин, суд вважає відповідача належним чином повідомленим та можливим, за згодою представника позивача, розглянути справу на підставі наявних доказів, заочно, відповідно до статті 280 ЦПК України. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши письмові докази в справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. 25.05.2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, посвідчений розпискою, відповідно до умов якого [PERSON] взяв у [PERSON] позику в розмірі 8000 дол. США та зобов`язувався її повернути до 25.08.2020 року (а.с.12). Відповідач до суду не з`явився, факт написання розписки не оспорював, а тому виникнення боргового зобов`язання за договором позики є встановленим належним доказом, а саме даною розпискою. У зазначений в розписці строк відповідач, отримані в якості позики кошти не повернув, доказів протилежного відповідачем надано не було. Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому виконавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. При укладенні договорів позики між сторонами в письмовій формі були погоджені всі істотні умови таких договорів, а саме: розмір позики та строк її повернення. Таким чином вказаний договір позики вважається укладеними та підлягає до виконання. Відповідно до розписки від 25.05.2020 року позивач виконав зобов`язання перед відповідачем та надав кошти в борг, в той час як зобов`язання позичальника в повному обсязі виконані не були. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Розглядаючи можливість визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, суд приймає до уваги висновки, які містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18),№ 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та приходить до висновку, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, нестиме двозначність у розумінні суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. Таким чином, у рішенні суду кошти, які підлягають до стягнення з відповідача, повинні бути визначені у відповідній іноземній валюті. З врахуванням наведеного суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги позивача про стягнення з [PERSON] на його користь заборгованості за договором позики від 25.05.2020 року підлягають задоволенню, та з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу у розмірі 8000,00 доларів США. Згідно з вимогами статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у сумі 2221,60 грн. за подання позову.

Outcome: approved