Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , де третя особа Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування своїм майном шляхом виселення. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності. Проте, користуватися квартирою він не може, оскільки в квартирі мешкають відповідачі, які вселилися і зареєструвались в ній зі згоди [PERSON] , який придбав квартиру за договором купівлі-продажу від 27.06.2013. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02.10.2014, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.04.2015 договір купівлі-продажу квартири від 27.06.2013 визнаний недійсним. Оскільки відповідачі перешкоджають йому користуватися своєю власністю, позивач вимушений був звернутися до суду та просив суд зобов`язати [PERSON] , усунути перешкоди [PERSON] в здійсненні права користування та розпорядження своїм майном - квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] , малолітнього [PERSON] , з усіма проживаючими з ними особами із квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, а також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою від 23 липня 2018 року відкрито провадження та визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначена цивільна справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська Подорець О.Б. у зв`язку з перебуванням судді Скрипник О.Г. у відрядженні. Ухвалою від 01 квітня 2019 року справу прийнято до свого провадження. Ухвалою суду від 03 травня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті. 11 червня 2019 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судовому засіданні представник позивача адвокат Стенюкова Л.М. просила задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у ньому. Представник відповідача адвокат Клименко Н.Л. проти позову заперечувала, підтримавши наданий відзив на позов. Третя особа Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради надала до суду заяву, в якій просили розглянути справу у відповідності до закону з урахуванням наданого висновку з дотриманням інтересів дитини за відсутності їх представника. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.17). Відповідач [PERSON] та її малолітня дитина [PERSON] зареєстровані та проживають у спірній квартирі, як встановлено судом зі згоди колишнього власника нерухомого майна [PERSON] , якому квартира [ADDRESS] належала на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2013, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кір`як К.А. та зареєстрованого в реєстрі за №129. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02.10.2014, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.11.2014 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.04.2015 договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.06.2013, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кір`як К.А. та зареєстрованого в реєстрі за №129, визнаний недійсним. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Аналогічні положення містяться і у ст. ст. 317, 321 ЦК України, згідно яких власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Так, рішенням Європейського суду з права людини, справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності. За встановлених судом обставин, оскільки відповідачі не є членами сім`ї власника квартири [PERSON] , суд приходить до висновку про задоволення позову в частині зобов`язання [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , не чинити перешкоди [PERSON] в користуванні власністю - квартирою [ADDRESS] та виселити [PERSON] , [INFO] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Що стосується позовних вимог про виселення усіх проживаючих осіб зі спірної квартири, то суд не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки стороною позивача не доведено, а судом не встановлено осіб, які, окрім [PERSON] та [PERSON] , проживають у спірній квартирі. Враховуючи результат розгляду справи, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial