Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

У травні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому, посилаючись на ст.ст. 202-236 ЦК України, просить визнати договір дарування від 29.09.2009 року [PERSON], яка проживає [ADDRESS], дочці [PERSON], проживаючій у [ADDRESS] недійсним через невідповідність його вимогам закону. На обґрунтування позову послалась на те, що нею 29.09.2009 року було складено договір дарування квартири [ADDRESS] своїй дочці - відповідачу у справі, у зв'язку з чим остання обіцяла її доглядати, що не виконує. Зазначає, що є інвалідом III групи. Оскільки відповідач їй не допомагає, не приїжджає, комунальні послуги не оплачує, ремонт позивач зробила в квартирі за власні кошти, договір дарування квартири від 22.09.2009 року слід визнати недійсним. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала з підстав, вказаних у позовній заяві. Пояснила, що коли відповідач приїхала до мами на чотири дні, забрала в останньої усі кошти. При укладенні договору дарування квартири мати не добре розуміла умов договору. Відповідач погрожує матері, хоче виселити останню з квартири та продати квартиру. Просить позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач двічі підряд у судове засідання не з'явилася, подала клопотання про відкладення розгляду справи та пояснила, що позов є необґрунтованим та незаконним. Тому судом вирішено справу на підставі наявних у ній даних лише за участі позивача, згідно з ч. 4 ст. 169 ЦПК України. Заслухавши позивача, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на таке. Відповідно до ст. 717 ЦК України (далі - ЦК) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити не користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом установлено, що [PERSON], попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при ясному розумі, ясній пам'яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору подарувала, а [PERSON] - прийняла в дар квартиру [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування квартири, посвідченого 29.09.2009 року приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу. Згідно з останнім абз. п. 4, п. 6 цього договору, укладення договору не пов'язане із виконанням обдарованою будь-яких дій майнового чи немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому; сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються дарування квартири. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображаються у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. Зі змісту заяви та пояснень представника позивача у судовому засіданні встановлено, що позов пред'явлений у зв'язку з тим, що позивач на даний час скаржиться на поганий стан свого здоров'я, а відповідач не доглядає за нею, не допомагає їй, не бере участі у сплаті за комунальні послуги, пов'язані зі спірною квартирою, не робить ремонт у цій квартирі, заволоділа належними позивачеві коштами. Ураховуючи вищенаведені положення оспорюваного договору та відсутність доказів вчинення відповідачем стосовно позивача будь-якого злочину проти власності, виходячи з доводів сторони позивача, судом не встановлено у діяннях відповідача неправомірної поведінки у відносинах із позивачем. Необхідно зазначити, що відповідно до ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Проте позивачем не подано жодного доказу на підтвердження будь-якої з обставин, яка могла б стати підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, а тому, виходячи з презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК), суд дійшов висновку про відмову у позові. Твердження сторони позивача про те, що, укладаючи спірний договір дарування, вона не усвідомлювала у повному обсязі його умов, судом не беруться до уваги, оскільки таке жодними доказами не підтверджено, а додана довідка МСЕК серії ЛВА-1 № 048114 від 27.02.1997 року, згідно з якою позивача визнано інвалідом III групи, про таке не свідчить.

Outcome: dismissed