Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

У травні 2013 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, якою просила визнати договір дарування, укладений між нею і [PERSON], [PERSON] 14 червня 2012 року, посвідчений державним нотаріусом третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Ларисою Вікторівною - недійсним; поновити за нею право власності на 27/200 частин квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовної заяви, позивач вказала на те, що 14 червня 2012 року між нею та [PERSON], [PERSON] був укладений договір дарування 27/200 частин квартири [ADDRESS], який був посвідчений державним нотаріусом третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Ларисою Вікторівною. З відповідачами по справі, позивач не перебувала у родинних стосунках. Після смерті чоловіка, позивач за станом здоров'я стала потребувати догляду та матеріальної допомоги, а тому, відповідачі обіцяли довічно доглядати її, забезпечувати продуктами харчування, займатись домашнім господарством. Після оформлення договору, відповідачі змінили своє ставлення до неї, у зв'язку з чим, позивач вимушена звернутися до суду. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON] - [PERSON], кожний окремо, у судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю, заперечували проти задоволення позовних вимог. Третя особа - Державний нотаріус третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупська Лариса Вікторівна у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що під час посвідчення договору дарування, нею були встановлені дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину; до підписання, договір був прочитаний сторонами і ними особисто підписаний. Просила закінчити розгляд справи за її відсутності та прийняти рішення згідно вимог чинного законодавства. Вислухавши сторони, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку з наступним. В судовому засіданні встановлено, що 14 червня 2012 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] був укладений договір дарування 27/200 частин квартири [ADDRESS] (а.с.60). Договір дарування було посвідчено державним нотаріусом третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Ларисою Вікторівною (а.с.60). У п.7 даного договору чітко зазначено - сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, тобто не є таким, що передбачено ст. ст. 234, 235 ЦК України. Дарувальник стверджує, що дарування здійснене ним за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства (а.с.60). Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина 1). Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (частина 2). Частиною 1 ст.725 ЦК України, передбачено, що договором дарування може бути встановлений обов'язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення (передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред'являти вимог до третьої особи про виселення тощо). Укладаючи спірний договір дарування сторони не встановлювали обов'язок обдаровуваного вчиняти на користь третіх осіб певні дії, виходячи із положень закону. Посилання представника позивача на те, що при укладенні договору дарування 27/200 частин квартири [ADDRESS] між сторонами фактично було укладено договір довічного утримання, оскільки відповідачі за отримання даного дарунку зобов'язувались довічно доглядати [PERSON], забезпечувати продуктами харчування, займатись домашнім господарством, не ґрунтується на доказах, які знаходяться в матеріалах справи, та на матеріальному законі відповідно до положень глави 57 ЦК України, що регулює порядок та умови укладення договору довічного утримання (ст.ст.744-758). Жоден, із допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], яка навідувала позивача разом із [PERSON], сама свідок [PERSON], свідок [PERSON] та [PERSON], свідок [PERSON] та [PERSON], не змогли підтвердити в судовому засіданні, що позивач мала намір укладати договір довічного утримання. Зазначені свідки повідомили суду лише про умови проживання позивача. Отже, представник позивача, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини того, що між сторонами фактично було укладено договір довічного утримання, таких доказів він не надав суду. А отже, вимоги позивача є безпідставними, спростовуються наведеними обставинами, а докази, на які посилається представник позивача, не ґрунтуються на законі. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, оскільки позивачем не було заявлено вимоги про стягнення судових витрат, зазначене питання судом не вирішувалось. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed