Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

У травні 207 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON], третя особа - [PERSON], про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що їм та третій особі [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS]. У вказаному будинку, окрім позивача [PERSON] також зареєстрований її син - [PERSON]. Однак, із 2005 року останній у вказаному будинку не проживає, його речі в будинку відсутні, будь-яких перешкод щодо проживання у будинку відповідачу ніхто не чинить. Відповідачу належить земельна ділянка, яка розташована поруч із будинком позивачів. На вказаній земельній ділянці відповідач побудував власний будинок і проживає у ньому. [PERSON] добровільно виїхав з будинку позивачів та не проживає в ньому більше одного року. Однак, реєстрація відповідача у будинку створює для позивачів перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, тому останні змушені звернутися із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування даним будинком. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 лютого 2018 року скасовано заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 жовтня 2017 року, яке ухвалене у даній справі, та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. У відзиві на позов представник відповідача [PERSON] зазначає, що будинок, в якому проживає відповідач з дружиною, до цього часу не зданий в експлуатацію. Позивач [PERSON] отримує субсидію, тому доводи позивача щодо перешкод у користуванні будинком є хибними. Відповідач є рідним сином позивачки [PERSON], тому має право проживати в батьківській хаті, а позивачі умисно перешкоджають проживати у спірному будинку, здаючи там кімнату квартиранту. Відповідач постійно проживає за адресою будинку, тобто по [ADDRESS], також оплачує комунальні послуги за користування будинком. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2018 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON], третя особа [PERSON], про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, об'єднаний в одне провадження із первісними вимогами. У зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначає, що є рідним сином позивачки [PERSON], тому має право проживати в батьківській хаті, а позивачі умисно перешкоджають проживати у спірному будинку, не дають ключі від вхідних дверей та здаючи там кімнату квартиранту. Позивач тимчасово проживає у будинку, який до цього часу не зданий в експлуатацію. Він неодноразово звертався до матері з проханням не виганяти на вулицю, але вона не реагує на його прохання. Оскільки позивач не має іншого житла, тому просить суд зобов'язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод у користуванні жилим приміщенням будинку [ADDRESS]. У відзиві на зустрічну позовну заяву представник [PERSON] - адвокат [PERSON] зазначає, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] у своєму позові визнає факт не проживання разом із матір'ю у житловому будинку [NUMBER] з 2007 року, що також підтверджується іншими доказами. Крім того, доводи про те, що [PERSON] неодноразово звертався до матері щодо бажання проживати разом із нею, не відповідають дійсності та нічим не підтверджені. Всі інші обґрунтування зустрічного позову є безпідставними та недоведеними. Просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], а також позивач [PERSON] доводи позову підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Просили про задоволення позовних вимог. Зустрічний позов вважають необґрунтованими, тому просили відмовити у задоволені зустрічних позовних вимог. Відповідач [PERSON] та його представники [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог. Зустрічні вимоги підтримали, просили задовольнити зустрічний позов. Крім того, [PERSON] пояснив, що в 1992 року мати зареєструвала його за адресою спірного будинку, він перевіз свої речі у будинок, але не проживав, бо там не було де йому жити, 2 роки до 2006 року жив на квартирі. Майже з 2006 року тимчасово проживає у новозбудованому ним будинку, який не зданий в експлуатацію. Також пояснив, що у матері та в нього окремі лічильники на газ та електроенергію. Вважає, що у випадку задоволення позову про зняття його з реєстрації у спірному будинку, він не зможе оформити право власності на новий будинок. Третя особа [PERSON] у вирішенні даного спору послалась на розсуд суду, однак просила, щоб суд зняв з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS], оскільки саме така поштова адреса присвоєна її частині будинку. При цьому, частині будинку, який належить [PERSON] та [PERSON] присвоєна поштова адреса: [ADDRESS]. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] (19/100), [PERSON] (19/100) та [PERSON] (31/50) на праві приватної власності належить житловий будинок за [ADDRESS], про що свідчать: копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 07 червня 2016 року державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області [PERSON] (а.с. 8, т.1), копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 360842193, сформованого 07.06.2016 року (а.с. 45-46, т.1) та копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 29271499, сформованого 10.11.2014 р. (а.с. 47, т.1). З повідомлення Управління містобудування та архітектури від 26.01.2016 року встановлено, що рішенням Броварської міської ради Київської області від 09.10.2007 року №515 «Про надання адрес …» надана адреса частині житлового будинку співвласникам громадянам [PERSON], [PERSON] - «[ADDRESS]» (а.с. 8, т.2) Відповідно до довідки № 1-1/5162, виданої 18 травня 2017 року відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Броварської міської ради Київської області, у будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6, т.1). В акті №211 обстеження житлово-побутових умов, складеному 24 вересня 2010 року депутатом Броварської міської ради [PERSON], зазначено про те, що син [PERSON] з 2005 року не проживає у будинку за адресою: [ADDRESS]., спільного господарства з батьками не веде. (а.с. 240, т.1) Зі змісту актів обстеження житлово-побутових умов від 19 травня 2017 року та від 22 серпня 2017 року, складених депутатом Броварської міської ради [PERSON] вбачається, що за адресою: [ADDRESS]., зареєстровані: [PERSON] та її син - [PERSON]. Зі слів сусідів депутатом Броварської міської ради встановлено, що у вказаному будинку фактично проживає одна [PERSON] Її син у будинку не проживає з 2005 року (а.с. 7, 53, т.1). Згідно із відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 15.06.2017 року [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21, т.1). 04 вересня 2018 року [PERSON] подарувала [PERSON] 19/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS]. Наведене підтверджується копією договору дарування від 04.09.2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Авраменко Н.А. Допитана у судовому засіданні як свідок [PERSON], пояснила, що її син живе у новозбудованому будинку вкінці городу, а з її будинку не хоче виписуватись. Також пояснила, що син зареєстрований у будинку з 1992 року, але ніколи там не жив. Свідок разом із чоловіком будували новий будинок, де зараз живе [PERSON] уже близько 10 років, а до того проживав у квартирі. Із сином склались погані стосунки, він нічого не допомагає та ніколи не хотів проживати разом із позивачем. Свідок [PERSON] яка є сусідкою, суміжним землекористувачем із позивачами, пояснила, що [PERSON] ніколи не проживав у будинку разом із матір'ю, у них напружені стосунки, син ніколи матері не допомагає. [PERSON] і [PERSON] постійно вчиняють конфлікти. Відповідач проживає у будинку, який побудувала [PERSON] з чоловіком. Свідок [PERSON] пояснив, що орендує кімнату в [PERSON] близько двох років, а її син [PERSON] не живе у будинку, нічого матері не допомагає. Свідок ніколи не бачив, щоб [PERSON] виявляв бажання проживати із матір'ю. Свідок [PERSON], є матір'ю позивача [PERSON], пояснила, що знає [PERSON] близько 4 років, часто приходить до дочки [PERSON], бачила, що [PERSON] часто плаче, жаліється на сина та невістку, які її ображають. Бачила, що [PERSON] проживає в окремому будинку, який будували [PERSON] та її чоловік [PERSON]. Судом також встановлено, що за адресою: [ADDRESS], самочинно збудований будинок, який не введений в експлуатацію. Ця обставина підтверджується поясненнями учасників справи, приписом №501 від 01.08.2012 року (а.с. 145, т.1), постановою по справі про адміністративне правопорушення від 01.08.2012 року (а.с. 147, т.1), технічним паспортом на житловий будинок [NUMBER] (а.с. 218-224, т.1) та ін. У деяких документах даний будинок зазначений під номером 84-А. З пояснень учасників справи, в тому числі, відповідача [PERSON], а також свідків встановлено, що [PERSON] проживає у цьому будинку з 2007 року. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом ст.. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. З огляду на викладене встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований, але з 2005 року не проживає у [ADDRESS]. Власником цього будинку були [PERSON] (19/100 частин), [PERSON] (19/100 частин) та [PERSON] (31/50 частина), а з 04.09.2018 року власниками будинку є [PERSON] (19/100 і 19/100 частин ) та [PERSON] (31/50 частина). Також встановлено, що [PERSON] з 2007 року проживає у новозбудованому будинку, який не введений в експлуатацію, за цією ж адресою: [ADDRESS]. Отже, відповідач більше одного року (понад 10 років) не проживає у спірному житловому будинку й судом не встановлено поважних причин непроживання в цьому будинку, тому відповідач виходячи з положень ст. 405 ЦК України, вважається таким, що втратив право користування жилим приміщенням цього будинку. При цьому, судом також не встановлено інших домовленостей між власниками спірного будинку та відповідачем щодо проживання у будинку. Доводи відповідач про те, що він звертався до матері з проханням не виганяти його на вулицю, взагалі є безпідставними, оскільки [PERSON] добровільно не проживає у спірному будинку. Посилання відповідача на те, що він лише тимчасово проживає у новозбудованому будинку, суд до уваги не бере, оскільки ця обставина не свідчить про поважність причин не проживання у спірному будинку понад 10 років. З висновку про результати перевірки по заяві [PERSON] від 02.05.2018 року, наданого Броварським відділом поліції ГУ НП в Київській області, на який посилається [PERSON] на підтвердження перешкод у користуванні спірним будинком, вбачається лише факт намагання матері (з його слів) виселити його з невведеного в експлуатацію будинку [NUMBER], де він проживає з 2007 року, який не стосується предмету первісного позову. При цьому, суд звертає увагу не те, що до 22.04.2018 року до правоохоронних чи інших компетентних органів [PERSON] з приводу будь-яких перешкод, або неправомірної поведінки будь-кого, що заважали б йому проживати разом з батьками, не звертався. Таким чином, стороною відповідача не доведено існування поважних причин не проживання відповідача більше року в житловому будинку за адресою: [ADDRESS]. Отже, враховуючи встановлені обставини справи та норми закону, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим будинком. Разом з тим, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки на час ухвалення рішення у справі, вона не є власником спірного житлового будинку, тому втратила повноваження на пред'являння позовних вимог у порядку ст. 405 ЦК України, згідно якої лише власник житла може пред'являти такі вимоги. З наведених вище підстав, зустрічні вимоги [PERSON], якими він просить зобов'язати позивачів не чинити йому перешкоди у користуванні жилим приміщенням будинку [ADDRESS], задоволенню не підлягають. Так, первісні позовні вимоги та зустрічні вимоги [PERSON] є взаємовиключними вимогами, при цьому позивач за зустрічним позовом, який втратив право на користування спірним житловим приміщенням, не навів додаткових обставин з відповідними доказами на підтвердження права користування вищевказаним житлом. Крім того, щодо нумерації будинку, суд приходить до наступного. У всіх правовстановлюючих документах спірний будинок вказаний під [NUMBER]. Судом встановлено, що частині будинку [PERSON] та [PERSON] у 2007 році присвоєно поштову адресу - «[ADDRESS]», проте ці зміни у правовстановлюючі документи не внесено. Лише відповідно до договору про поділ житлового будинку, що є спільною частковою власністю, який укладений 20.10.2018 року між співвласниками [PERSON] та [PERSON], частині будинку [PERSON], як новоствореному об'єкту, присвоєно адресу: [ADDRESS]. Проте, відповідно до даних відділу реєстрації Броварської міської ради Київської області відповідач зареєстрований саме у будинку [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 77ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Стаття 79 ЦПК України передбачає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 вищевказаного Кодексу визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом стаття 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON], та відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] й [PERSON] у зв'язку з їх необґрунтованістю, недоведеністю та безпідставністю. На підставі викладеного, та

Outcome: approved