Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

У травні 2016 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати рішення № 133 від 14 березня 1994 року Михайло-Ларинської сільської ради Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області в частині приватизації [PERSON] земельної ділянки, площею 0.14 га, розташованої в с. Михайло-Ларине, вул. Шкільна, 22, (п.80 рішення). В обґрунтування своїх вимог вказувала, що 12 лютого 2016 року, на підставі нотаріально посвідченого письмового договору, вона отримала в дар від [PERSON] 1/5 частину житлового будинку, розташованого по вул. Шкільній 22 в с. Михайло-Ларине Вітовського району Миколаївської області. Тоді ж їй стало відомо, що зазначеним вище рішенням Михайло-Ларинської сільської ради земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, частину якого вона отримала в дар, була передана в 1994 році [PERSON], який помер 5 березня 2011 року, а власником ділянки в порядку спадкування за заповітом після нього стала [PERSON] Посилаючись на те, що при приватизації земельної ділянки [PERSON] було порушено законодавство, в тому числі ділянка була передана у власність всупереч Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» № 15-92 від 26 грудня 1992 року та Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого Наказом Державного комітету України в земельних ресурсах № 10 від 15 лютого 1993 року, земельного Кодексу України в редакції 1990 року. Вказуючи, що при приватизації земельної ділянки [PERSON] проект землеустрою не виготовлявся і відведення ділянки на місцевості не здійснювалося, тому вважала, що приватизація ділянки була здійсненна з порушенням законодавства, що порушує її права в теперішній час як співвласниці будинку, оскільки ділянка в цілому належить одній особі спадкоємиці первісного власника, тому просила скасувати рішення сільської ради та державний акт теперішньої власниці ділянки [PERSON], яка отримала її в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Під час розгляду справи збільшила свої вимоги і, окрім іншого, просила також скасувати державний акт серії МК № 06364 від 10 листопада 1994 року, виданий на імя [PERSON] Крім того, збільшуючи свої позовні вимоги (а.с. 117), вона також вказала, що оскаржуване нею рішення було прийнято виконавчим комітетом Михайло-Ларинської сільської ради, хоча таких повноважень виконавчий комітет не мав, бо це право не передбачено ст.ст. 33-42 Закону України Про місцеві Ради і сільська рада таких повноважень своєму виконавчому органу не передавала. В судове засідання позивачка не зявилася, направила на розгляд свого представника, який під час розгляду справи позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача позов визнала та просила задовольнити, вказуючи, що під час приватизації земельної ділянки було порушено законодавство. Однак судом не було прийнято таке визнання позову, оскільки воно порушує прав теперішньої власниці ділянки [PERSON] Третя особа [PERSON] позов підтримала та просила задовольнити вказавши, що приватизація ділянки була проведена з порушенням законодавства в тому числі не був врахований той факт, що інші члени сімї, в тому числі і вона, мали право на частку в приватизації ділянки. Третя особа [PERSON]В та її представник позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні через необґрунтованість та безпідставність. Інші учасники - треті особи до судового засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, їх представник, який також був представником позивачки, позов підтримав та просив задовольнити. Суд, заслухавши пояснення присутніх на засіданні учасників розгляду, дослідивши та перевіривши письмові докази в справі, прийшов до наступного висновку. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 1 лютого 1995 року житловий будинок по вул. Шкільна 22 в с. Михайло-Ларине Жовтневого району Миколаївської області належав на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Право власності на вказаний будинок сім'я [PERSON] набула згідно із Законом України Про приватизацію державного житлового фонду на підставі розпорядження органу приватизації радгоспу-заводу Гвардія Ілліча Миколаївської області від 1 лютого 1995 року року №143-13/оц. 27 липня 2009 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем виконкому Михайло-Ларинської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, згідно з яким заповів на випадок своєї смерті все майно, що на день смерті буде належати йому, та на те, що він за законом буде мати право заповів своїй дочці [PERSON] (до одруження [PERSON]В.). 5 березня 2011 року [PERSON] помер і після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі і на частку житлового будинку № 22 по вул. Шкільна в с. Михайло-Ларине Жовтневого району Миколаївської області та земельної ділянки, площею 0,14 га, розташованої за цією ж адресою, призначеною для будівництва та обслуговування житлового будинку. Ділянка належала йому відповідно до державного акту серії МК № 06364 від 10 листопада 1994 року і була передана у його власність згідно з рішенням Михайло-Ларинської сільської ради Жовтневого (тепер- Вітовського) району Миколаївської області № 133 від 14 березня 1994 року (п.80 рішення). 12 вересня 2011 року та 23 грудня 2011 року приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] на 1/5 частку зазначеного житлового будинку та на земельну ділянку, площею 0,14 га, виділену для його обслуговування. Далі, на підставі зазначеного свідоцтва вона отримала 10 вересня 2012 року державний акт про право приватної власності на ділянку серії ЯК № 936781. Крім того, співвласник будинку [PERSON] уклав 12 лютого 2016 року договір дарування, за яким подарував належну йому 1/5 частину будинку № 22 по вул. Шкільній в с. Михайло-Ларине Загрудській-Перепелиці [PERSON], яка і подала цей позов. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України). Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем та відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному ч. 3 цієї статті, суд, зокрема, вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом ( ч. 4 ст. 10 ЦПК України). Отже, якщо з матеріалів справи вбачається, що склад осіб, які беруть участь у справі, має бути інший, суд з урахуванням вищенаведеного, повинен вчиняти дії, які від нього вимагає положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] просила визнати недійсними рішення Михайло-Ларинської сільської ради щодо передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, однак відповідачем у справі визначила лише сільську раду, незважаючи на те, що в теперішній час власником земельної ділянки є [PERSON], яка залучена залучено до участі у справі в якості третьої особи. Під час розгляду справи суд неодноразово роз'яснював і звертав увагу представника позивачки на цю обставину що належності суб'єктного складу відповідачів по заявленому позову, однак змін не відбулося. До того ж представник відповідача наполягав на розгляді справи із заявленими вимогами до сільської ради, вказуючи, що первісно державний акт на землю був отриманий саме від сільської ради, тому вона і має відповідати за позовними вимогами. Суд, з диспозитивності судового процесу і положень ст. 33 ЦПК України позбавлений можливості самостійно змінювати відповідача чи залучати до участі в справі іншого відповідача (співвідповідача). Тому суд за таких підстав вимушений відмовити в задоволені позовних вимог. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, з відповідача не стягуються. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed