Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

У червні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду в інтересах сина [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Оболонської РДА у м. Києві про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього сина [PERSON], посилаючись на те, що з 05.07.1994 по 15.02.2000 перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого [INFO] народився син [PERSON]. Після розірвання шлюбу, дитина залишилась проживати з позивачем та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач не приймає участі у вихованні дитини та не спілкується з ним. Син [PERSON] виявив бажання вивчати польську мову з метою подальшого здобуття вищої освіти у Республіці Польща після закінчення навчання у школі. Позивач знайшла та оплатила відповідні курси у Польщі. З лютого 2015 року позивач намагалася зв'язатися з відповідачем для отримання його згоди на виїзд дитини за кордон, направивши йому лист. Проте, відповідач на зв'язок не виходить, відповіді на письмове звернення також не надійшло. У зв'язку з тим, що для отримання візи для неповнолітнього сина та подальшого навчання у Польщі необхідна згода обох батьків, яку позивач не може отримати у відповідача, вона змушена звернутися до суду з відповідним позовом. Позивач до суду надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про розгляд справи повідомлена належним чином. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступні обставини. З 05 липня 1994 року по 15 лютого 2000 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого [INFO] народився син - [PERSON] (а.с. 5-7). На підставі нотаріально посвідченої згоди відповідача від 12.02.2002, рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 31.01.2003 було дозволено зміну прізвища неповнолітнього сина з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с. 8, 9). Після розірвання шлюбу син [PERSON] залишився проживати з позивачем та перебуває на повному її утриманні та вихованні. З позову вбачається, що відповідач вихованням сина не займається та не спілкується з ним. Син сторін виявив бажання після закінчення загальноосвітньої школи здобувати вищу освіту у Республіці Польща, у зв'язку з чим з жовтня 2014 року почав вивчати польську мову на відповідних курсах. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. [PERSON] досяг шістнадцятирічного віку і має право подорожувати за кордон самостійно, однак Кодекс ЄС з візових питань передбачає, що для отримання візи та виїзду за кордон особи, яка не досягла 18-річного віку, необхідно надання згоди обох батьків для виїзду за кордон. Отже, для безперешкодного виїзду неповнолітнього сина сторін у Республіку Польща необхідний також і дозвіл батька. Відповідач дозвіл на виїзд спільного сина за кордон в добровільному порядку не надає, чим фактично позбавляє останнього можливості здобути бажану освіту. Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року передбачена можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», - документами, що надають право громадянина на виїзд з України і в'їзду в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон та проїзний документ дитини. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» - оформлення проїзного документу дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Доказів надання відповідачем нотаріально засвідченого клопотання на оформлення проїзного документу дитині та нотаріального дозволу на виїзд сина за межі України суду не надано. Статтею 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31.03.1995 року передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Так, статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватись на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим значенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і, враховуючи інтереси дитини, є такими, що підлягають задоволенню, оскільки надання дозволу сприятиме реалізації прав дитини.

Outcome: approved