Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] звернулась із даним позовом до КП «Міжнародний аеропорт «Миколаїв», в обґрунтування якого вказала, що починаючи з 07.07.2011 року вона працювала у відповідача на посаді фінансового директора, а з 01.01.2012р. з нею був укладений безстроковий трудовий договір. Свої посадові обов'язки вона виконувала добросовісно, а відповідач у порушення трудового законодавства постійно затримував виплату заробітної плати на підприємстві. У лютому 2013 року вона захворіла, через що тривалий час перебувала на лікарняному. Через постійну заборгованість по заробітній платі на вказаному підприємстві і затримку з оплати лікарняних листків, вона вирішила звільнитись з роботи та 18.03.2013 року подала заяву про надання їй відпустки із наступним звільненням з роботи на підставі п.3 ст. 38 КЗпП України. Наказом №71/7-к від 20.03.2013р. вона 06.04.2013р. була звільнена з роботи на підставі п.3 ст.38 КЗпП України, хоча на той час знаходилася на лікарняному з 04.04.2013 року до 12.04.2013р. В подальшому, відповідач провів із нею розрахунок і 15.04.2013 року виплатив заборгованість по заробітній платі, оплатив лікарняні та компенсував невикористану відпустку. Однак при цьому їй не була виплачена передбачена ст. 44 КЗпП України вихідна допомога у випадку звільнення з роботи внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом, законодавства про працю. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03.02.2014 року її позов до КП «Міжнародний аеропорт Миколаїв» про стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 32 519,04 грн. та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 16.04.2013 року до 15.07.2013 року у сумі 32 519,04 грн. було задоволено частково, з відповідача стягнуто вихідну допомогу у розмірі 9 990,06 грн. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 32 488 грн., а всього стягнуто на загальну суму 42 478,06 гривень. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14.04.2014 року, рішення суду першої інстанції було скасовано і постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову про стягнення вихідної допомоги та середньої заробітної плати за період затримки розрахунку при її звільненні було відмовлено за його недоведеністю. Далі зазначала, що її апеляційна скарга залишилася без задоволення апеляційним судом через те, що наказ №05/к від 17.01.2014р. про зміну наказу №71/7 від 20.03.2013р. про її звільнення за ст. 38 п.3 КЗпП України не був нею оскаржений та діяв на момент винесення рішення суду першої інстанції. Оскільки про порушення свого права саме наказом за № 05/к від 17.01.2014р. про зміну наказу №71/7 від 20.03.2013р. вона узнала тільки із рішення апеляційного суду, а суд першої інстанції цей наказ до уваги не взяв, вважає це порушенням трудового законодавства, а тому просила поновити строки звернення до суду, оскільки вона пропустила ці строки з поважних причин. Вважає наказ №05/к від 17.01.2014р незаконним, через те, що він винесений відповідачем через 9 місяців після її звільнення та безпідставно через систематичне затримання відповідачем виплати заробітної плати. Більш того, видання цього наказу суперечить висновкам Верховного Суду України, який зазначав, що за змістом ст.38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь- який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання, і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд поновити строк позовної давності, визнати наказ №05/к від 17.01.2014р. незаконним та скасувати його, стягнути з відповідача вихідну допомогу у сумі 29809,08грн. і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 90846,72грн. В судовому засіданні представник позивача збільшив позовні вимоги і просив суд стягнути з відповідача на користь позивачки вихідну допомогу у сумі 29 809,08грн. за період з 16.04.2013р. до 18.08.2014р. і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 157 562,28грн., інші позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові. Представник відповідача позов визнав у повному обсязі, підтвердив, що трудову книжку вона отримала та з нею проведено повний розрахунок при звільненні, а оспорюваний наказ вона отримала пізніше, після отримання трудової книжки. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмов у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані суду письмові докази, оцінивши їх у сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із такого. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що наказом № 258/к від 12.07.2011 року позивачка була прийнята на посаду фінансового директора КП «Міжнародний аеропорт Миколаїв», а 25.12.2011 року між сторонами був укладений безстроковий трудовий договір. 18.03.2013 р., [PERSON] подала заяву про надання їй відпустки з подальшим звільненням із займаної посади за п.3 ст.38. КЗпП України, оскільки на підприємстві постійно існувала заборгованість по виплаті заробітної плати. Її заява була задоволена і наказом 71/7-к від 20.03.2013р. вона була звільнена з роботи за власним бажанням з 06.04.2013р., у зв'язку із з невиконанням власником законодавства про працю та умов трудового договору.(п.3 ст.38 КЗпП України ) 15.04.2013р. відповідач видав позивачу трудову книжку, виплатив борг по заробітній платі, відпускні виплати та допомогу за лікарняними листками. Вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, як передбачено п.3 ст.38 КЗпП України відповідачем не було виплачено. 15.07.2013р. [PERSON] звернулася до КП «Міжнародний аеропорт Миколаїв» з позовом про стягнення вихідної допомоги та середньої заробітної плати за час затримки при звільненні. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03.02.2014 року позов [PERSON] до КП «Міжнародний аеропорт Миколаїв» про стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 32 519,04 грн. та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 16.04.2013 року по 15.07.2013 року у сумі 32 519,04 грн. задоволено частково, з відповідача на користь позивача було стягнуто вихідну допомогу у розмірі 9 990,06 грн. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 32 488 грн., а всього стягнуто на загальну суму 42 478,06 гривень. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 14.04.2014 року, яке набрало законної сили 14.04.2014р., рішення суду першої інстанції було скасовано і постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову про стягнення вихідної допомоги та середньої заробітної плати за період затримки розрахунку при звільненні було відмовлено за його недоведеністю. Із наданого позивачкою рішення апеляційного суду Миколаївської області від 14.04.2014 року вбачається, що станом на 05.02.2013 р. заборгованість по заробітній платі відповідача перед нею складала - 9 781,62 грн., із яких: за грудень 2012 року - 2 379,92 грн., і за січень 2013 рік - 7 401,70 грн. Наказом №05/к від 17.01.2014р. про внесення змін в наказ №71/7 від 20.03.2013р. було внесено зміни до наказу про звільнення із зміною назви наказу та дати звільнення на 05.04.2013р. і виключено п.3 ст.38 КЗпП України. Цей наказ не був оскаржений позивачем та діяв на момент винесення рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду. Тому, позивачка звернулася до суду з позовом 07.05.2014р. і просила поновити строк позовної давності, визнати наказ №05/к від 17.01.2014р. незаконним та скасувати його і стягнути з відповідача вихідну допомогу у сумі 29809,08грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 157 562,28грн. Відповідно до норм ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. А згідно зі ст. 234 КЗпП України у різі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. Отже, строки, що встановлені ст. 233 КЗпП можуть бути поновлені судом при наявності поважних причин. Як встановлено судом, позивачка дізналася про наказ №05\\к від 17.01.2014р. ще при розгляді цивільної справи №2/488/114/2014р. за її позовом до КП «Міжнародний аеропорт «Миколаїв» у липні 2013р. ( а. с. 55), а не як вона зазначала, що їй стало відомо про такий наказ тільки з рішення апеляційного суду Миколаївської області від 14.04.2014р. Таким чином, суд вважає, що позивачка не надала належних та допустимих доказів про поважність пропуску тримісячного строку, встановленого ст.233 КЗпП України, а тому у поновленні такого строку, суд вважає необхідним відмовити. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За змістом ст.38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь- який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання, і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункту 3 статті 36) не менше двомісячного середнього заробітку; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органу законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Розмір вихідної допомоги розраховується на підставі абзацу 3 п.2 та п.8 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженої постановою КМУ від 08.02.1995 р. за № 100 (далі - Порядок), відповідно яких середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи із виплат за фактично відпрацьований час. Пункт 8 Порядку визначає, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством , - на число календарних днів за цей період. У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Стаття 117 КЗпП України визначає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З огляду на те, що судом встановлено порушення трудових прав працівника під час роботи у відповідача, суд приходить до висновку, що позивач має право на вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку та середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також наказ №05/к від 17.01.2014р. є незаконним з вище зазначених підстав. Однак суд вважає, що строк, встановлений ст.233 КЗпП України, пропущено позивачем без поважних причин, тому за можливо відмовити у задоволенні позову у повному обсязі у зв'язку з пропуском встановленого строку.

Outcome: dismissed