Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

у травні 2018 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати виконавчий напис від 07.07.2016, зареєстрований в реєстрі за №2577 про примусове стягнення з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , грошові кошти у розмірі 21004 грн 59 коп. за кредитним договором від 17.10.2012 укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» таким, що не підлягає виконанню та просить стягнути з відповідача судові витрати на свою користь. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 07.07.2016 ПН Чернігівського МНО Завалієвим А.А. було вчинено виконавчий напис за реєстр №2577 щодо стягнення з нього заборгованості з порушенням чинного законодавства, зокрема, порушення строків звернення, відсутність доказів безспірності вимог та повного виконання боргового зобов`язання позивачем своїх зобов`язань перед банком, крім того позивач переконаний, що відповідач не надав нотаріусу кредитний договір №SAMDN5200069237582 від 17.10.2012, внаслідок чого виконавчий напис вчинений нотаріусом на своєму окремому бланку НВХ 127007, а не на оригіналі, як це зобов`язаний був вчинити виконавчий напис нотаріус відповідно до ч. 1 ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та у виконавчому написі відсутнє посилання на номер кредитного договору. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.05.2018 відкрито загальне позовне провадження (а.с. 8). 07.02.2019 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву в якому проти позовних вимог заперечує з підстав того, що за правилами ст. 88 Закону України «Про нотаріат» строк для вчинення виконавчого напису має обчислюватися не за правилами обчислення строків позовної давності згідно ст.ст. 257, 258 ЦК України, на які посилається позивач, а за правилами ст. 88 цього Закону, тому терміном з якого має обчислюватися такий строк є дата направлення боржнику вимоги про усунення порушень, а також банком надано нотаріусу всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості, крім цього остання транзакція по рахунку позивача датується 17.10.2013, виконавчий напис №2577 вчинено 07.07.2016, тобто в межах позовної давності (а.с. 23-26). Ухвалою суду від 29.01.2020 підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с. 52). Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чиним, причини неявки суд не повідомив (а.с. 37). Третя особа у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чиним, 12.06.2019 від нього надійшла заява в якій просив слухати справу за його відсутності (а.с. 47, 48). Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11.04.2011 у справі «Жук проти України», яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. Згідно ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 07.07.2016 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. вчинено виконавчий запис №2577 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» невиплачених у строк відповідно до умов кредитного договору від 17.10.2012 та розрахунку заборгованості за договором станом на 30.04.2016 грошових коштів у розмірі 21004 грн 59 коп. (а.с. 3). За підставі виконавчого напису №2577 від 07.07.2016 старшим державним виконавцем Святошинського ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Костенко А.О. 31.01.2018 відкрито виконавче провадження №55677795 (а.с. 4). Згідно положень ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 цього Закону визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Отже, за правилами cт. 88 Закону України «Про нотаріат» строк для вчинення виконавчого напису має обчислюватись не за правилами обчислення строків позовної давності згідно ст.ст. 257, 258 ЦК України, на які посилається позивач, а за правилами ст. 88 цього Закону. В даному випадку терміном, з якого має обчислюватись такий строк, є дата направлення боржнику вимоги (додаток 3) про усунення порушень відповідно до спист. 530, 629, 631 ЦК України. Так, виходячи зі змісту ст. 256 ЦК України, встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого Цивільного права або інтересу. В той же час, передбачений статтею 88 Закону України «Про нотаріат» строк давності вчинення виконавчого напису за своєю правовою природою не є позовною давністю, оскільки відповідна дія виступає як окремий (позасудовий) спосіб захисту цивільних прав. Таким чином, посилання позивача на положення ст. 109 ЦПК України, ст.ст. 7, 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» є безпідставними. Главою 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Згідно до 1.1. даної Глави для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Згідно п. 1.2. перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 3.1 вказаної Глави, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. У відповідності до п. 3.2 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (п. 3.4). Таким чином, заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо для вчинення виконавчого напису подані документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.6.1999 року № 1172. Згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитним правовідносин, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. У п. 10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому, судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. За умовами п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31.01.1992 №2 оскаржується тільки відмова у вчиненні виконавчого напису, а правильність вимог, зазначених у виконавчому напису, може бути оскаржена боржником лише в позовному порядку. При безспірності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє у їх задоволенні, а у разі часткової їх обґрунтованості - постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Крім того, безспірність заборгованості підтверджується документами, передбаченими Переліком, а нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Верховним Судом України в постанові від 20.05.2015 у справі №6-158цс15 також висловлена правова позиція, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ЦПКУкраїни, факту протиправної поведінки відповідача, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed