Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ПАТ Новоград-Волинський завод сільгоспмашин (далі Завод) на його користь компенсацію за заборгованість по заробітній платі стягнутій рішенням суду у розмірі 83 грн. за період з 01.07.2012 року по 10.02.2016 року, а також середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 10.02.2016 року по день винесення рішення в розмірі 47 грн. 10 коп. В обґрунтування позову зазначає, що він перебував з відповідачем у трудових відносинах з 2007 року. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 10.02.2016 року (далі Рішення) з відповідача стягнуто на його користь недораховану заробітню плату за час пербування у відпустці з 18.06.2012 року по 12.07.2012 року в розмірі 122 грн., проте одночасно Завод зобовязаний був виплатити йому компенсацію у відповідності до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати від\~19.10.2000 року\~№\~2050-III (далі Закон № 2050-ІІІ), а саме, у зв`язку з заборгованістю по заробтній платі за вказаним Рішенням. З метою захисту своїх трудових прав змушений повторно звернутись до суду. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та просив задовольнити їх. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та подала письмові заперечення в яких вказала на те, що відповідно до Рішення позивачеві було виплачено недораховану заробітню плату в повному розмірі, після чого останній до Заводу з вимогою про виплату йому компенсації не звертався, а відтак слід вважати, що трудовий спір між ними відсутній. Крім того зазначила, що в пріод з 01.07.2012 року по 10.02.2016 року позивач вже неодноразово звертався до суду з вимогою про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітньої плати, провадження в яких Ухвалами від 22.12.2014 року та 27.05.2017 року було закрито. Заслухавши пояснення усіх сторін по справі, дослідивши письмові докази та надані суду матеріали, суд дійшов до наступного висновку. Судом втановлено, що Рішенням\~ з Заводу на користь позивача стягнуто недораховану заробітню плату за час пербування у відпустці з 18.06.2012 року по 12.07.2012 року в розмірі 122 грн. (а.с. 5). Відповідно до ст. 2 та 4 Закону № 2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом, а виплата суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. У ч. 1 ст. 7 Закону № 2050-ІІІ зазначено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Відштовхуючись від вказаної статті слід зазначити, що у справі відсутні будь-які докази чи документи, які свідчили б про те, що позивач звертався до Заводу стосовно виплати йому компенсації за час затримки розрахунку, що дає підстави зробити висновок про передчасне звернення останнього до суду з вказаною вимогою, оскільки в даному випадку оскаржуються трудовий спір, який відсутній між сторонами. Відповідно до копій доданих до справи документів вбачається, що позивач неодноразово звертався до суду з вимогою про виплату недорахованої йому заробітної плати та компенсації у зв`язку з порушенням строків її виплати, його позовні вимоги були задоволені, зокрема Рішенням від 10.02.2016 року. Відповідно до частини другої підпункту 2.2. рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 року судом встановлено, що за статтею 47\~Кодексу\~законів про працю України (далі - Кодексу) роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Враховуючи усе вищевикладене суд дійшов висновку про те, що Рішенням суду позовні вимоги позивача було задоволено і саме з цього моменту він дізнався про порушення його прав стосовно виплати відповідної компенсації, тому і строк перебігу позовної давності тривалістю 3 місяці закінчився 10.05.2016 року, проте [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною вимогою лише 18.05.2017 року, пропустивши встановлені законодавством строки, а тому оцінюючи усі зібрані в справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed