Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визначення способу участі у вихованні і спілкуванні з дітьми. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він проживав із [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2008 року по 2013 рік. Разом з ними також проживали діти [PERSON] - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Позивач вказує на те, що реєструвати шлюб сторони не вважали за необхідне, тому, що вважали себе повноцінною сім'єю, оскільки були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, мали спільний бюджет, вели спільне господарство та виховували разом неповнолітніх дітей [PERSON] Також як одна сім?я вони завжди відвідували родичів, знайомих, проводили разом відпустки, святкували свята. Протягом п'яти років він, як вітчим, опікувався неповнолітніми дітьми відповідачки, матеріально утримував їх, піклувався, щоб вони добре харчувались, отримували необхідне медичне обслуговування та вели активний спосіб життя. Позивач неодноразово відвідував школу де навчаються діти, відвідував батьківські збори та брав участь у позашкільному житті дітей, цікавився їхніми досягненнями. Однак після припинення сторонами шлюбних відносин відповідач перешкоджає йому бачитись та вільно спілкуватися з дітьми. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: - встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 1 серпня 2008 року по 1 травня 2013 року; - встановити порядок спілкування [PERSON] з неповнолітніми дітьми - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відповідно до наступного графіку: перший та третій тиждень кожного місяця з 20 години п'ятниці до 17 години неділі без присутності матері, кожного року [INFO] з 16 години до 20 години (день народження [PERSON]), кожного року 30 вересня з 16 години до 20 години (день народження [PERSON]), кожного року [INFO] з 16 години до 20 години (день народження позивача) без присутності відповідача, кожного року у літній період з 1 липня по 15 серпня без присутності матері, всі державні свята - друга половина дня з 14 години до 20 години без присутності матері; - дозволити позивачу безперешкодно щоденно спілкуватися з дітьми по телефону, через мережу Інтернет, відвідувати навчальний заклад дітей, спілкуватися з вчителями та мати можливість бути присутнім на батьківських зборах; у випадку хвороби дітей, відвідувати їх за місцем проживання або місцезнаходження і мати можливість піклуватись про них. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2017 року відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року роз'єднані позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання способу участі у вихованні і спілкуванні з дітьми - в окремі провадження. 24.01.2018 року до суду подано відзив на позов відповідачки. Відповідно до заперечень, викладених у відзиві, відповідачка заперечувала проти позову, посилаючись на те, що з липня 2007 року по грудень 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 8 грудня 2011 року був розірваний. З 2008 року по грудень 2009 року вона разом з дітьми проживала у чоловіка у [ADDRESS]. Сімейне життя з [PERSON] не склалося, а тому вона із дітьми переїхала проживати до свого батька до квартири [ADDRESS]. Відповідачка посилається на те, що її батько був тяжко хворий, у зв'язку з чим влітку 2012 року вона орендувала для тимчасового проживання кімнату у квартирі [ADDRESS], де проживав і позивач. [INFO] батько помер, після чого вона з дітьми повернулась додому. Обґрунтовуючи заперечення, відповідачка наголошує на тому, що позивач не є батьком її дітей та ніякого відношення до їхньої родини не має, ніколи з позивачем ніяких стосунків не підтримувала і не проживала з ним як чоловік та жінка, а тому просила у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, а саме встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Відповідачка та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві, у зв'язку з чим просили у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у свої листах просить розглянути справу за відсутності представника третьої особи. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи. Вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідачки, її представника, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не підлягають задоволенню з наступник підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Також судом встановлено, що відповідачка є матір'ю трьох дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що з відповідачкою проживав однією сім?єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, виховували спільно дітей відповідачки, які його називали батьком. Для встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрацію шлюбу необхідні докази - введення спільного господарства та наявність у сторін спільного бюджету. На підтвердження спільного проживання однією сім'єю з [PERSON] позивач надав письмові докази, а саме: свідоцтва про народження дітей відповідачки, характеристики дітей відповідачки зі школи та акт ЖЕД-316. Але при цьому слід зазначити, що вказані докази не є підтвердженням спільного проживання однією сім'єю сторін у період з 2008 року по 2013 рік, зважаючи на наступне. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Статтею 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі (частина перша статті 25 СК України). Відповідно до статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України. У судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що приблизно з 2009 року вона знає позивача, який був читачем бібліотеки, де вона працювала. Згодом до бібліотеки почали ходити діти відповідачки, спочатку [PERSON], а потім [PERSON]. Дівчатка завжди позивача називали батьком, оскільки він про них піклувався, цікавився їх життям, інколи навіть до бібліотеки приносив їжу та годував їх, тому що мати дітьми не цікавилась. Неодноразово діти просили позичити гроші, оскільки у них не було грошей на маршрутку. Матір дітей бачила декілька разів, але постійно з ними був позивач. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач є його рідним братом. Позивач та відповідачка з 2008 року проживали разом у квартирі позивача. Діти відповідачки проживали разом з ними та називали позивача батьком. У 2013 році відповідачка з дітьми переїхала в іншу квартиру. Після того як вони переїхали, діти завжди приходили в гості, оскільки вважали позивача своїм батьком. Свідок також суду пояснив, що з дітьми він особисто майже не спілкувався. Свідок [PERSON] (дочка [PERSON]) у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] вона знає як сина людини, у якої мама орендувала кімнату. В орендованій кімнаті вони проживали шість місяців. Раніше вони проживали за адресою: [ADDRESS]. З [PERSON] вони не спілкувались і ніяких подарунків він не робив, їжу також не приносив і до бібліотеки не проходив. Так, дійсно, [PERSON] приходив до них у школу і у вчителів постійно намагався щось про них дізнатися. Однак їх вчителі ніколи не хотіли з ним спілкуватись, оскільки він не їх батько. У зв'язку з неадекватною поведінкою [PERSON] мама зверталася до поліції щодо поведінки останнього. Крім того, свідок також пояснила, що разом з позивачем вони не відпочивали, свята не святкували. У судовому засіданні [PERSON] (дочка [PERSON]) пояснила, що [PERSON] є її матір'ю. Також в неї є сестра [PERSON] та брат [PERSON]. [PERSON] знає, оскільки коли захворів дідусь вони орендували кімнату в квартирі матері [PERSON] В орендованій кімнаті вони проживали декілька місяців, а потім переїхали. [PERSON] подарунків не робив. Останній неодноразово приходив до школи і намагався підтримувати з ними зв'язок, але для них це стороння людина. Брат взагалі його боїться тому, що позивач його переслідує. Допитаний в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він колишній чоловік [PERSON] Відповідач [PERSON] - це чоловік, з яким в його тоді ще дружини були стосунки. У 2009 році [PERSON] пішла від нього до позивача і вони проживали разом в його квартирі. З [PERSON] він спілкувався стосовно сина [PERSON]. Інколи [PERSON] разом з [PERSON] приводили до нього сина. Про відносини позивача та відповідача він дізнався від свого сина. [PERSON] також пояснив, що позивач неодноразово приходив до школи, де навчаються діти, допомагав робити їм уроки та фінансово підтримував дітей. Але все це йому відомо зі слів сина. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є її колишньою невісткою. З [PERSON] вона знайома з того моменту, як невістка пішла від її сина до позивача. Вона свідок того, що [PERSON] неодноразово ходив до школи, де навчаються діти, цікавився їхнім життя і допомагав їм. Крім того, позивач має бажання продовжувати допомагати дітям, однак відповідачка заперечує. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що [PERSON] його цивільна дружина, разом вони проживають з 2013 року. [PERSON] жалівся йому на [PERSON] тому, що останній його переслідує, у зв'язку з чим [PERSON] боїться ходити до школи. Дівчата також не мають бажання спілкуватись з [PERSON] Про те, що [PERSON] проживала у позивача, він дізнався зі слів [PERSON] у 2013 році. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що відповідачка є її сестрою. У [PERSON] відповідачка орендувала кімнату, де проживала разом із дітьми. До 2009 року або 2010 року [PERSON] проживала у свого чоловіка - [PERSON] Зі слів сестри їй відомо, що стосунків між позивачем та відповідачем не було. Діти спілкуватись з [PERSON] не хотіли, оскільки він їх переслідує. З 2012 року [PERSON] проживала у квартирі свого батька, а з 2013 року проживає із своїм цивільним чоловіком. З наведеного вище можна зробити переконливий висновок про те, що допитані в судовому засіданні свідки жодним чином не підтвердили спільне проживання позивача та відповідачки однією сім'єю, а також ведення сторонами спільного господарства і спільного бюджету. Свідки підтвердили лише той факт, що сторони між собою знайомі, що не оспорюється учасниками справи, а також деякий час проживали в одній квартирі. Також суд критично ставиться до показів свідка [PERSON], оскільки він є колишнім чоловіком відповідачки, на даний час у нього з колишньою дружиною виникають спірні питання стосовно участі у вихованні сина. Крім того, відомі свідку факти взаємовідносин сторін у справі він дізнався зі слів малолітнього (на той час) сина, безпосередньо сам свідком таких відносин не був. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для встановлення факту спільного проживання його разом з відповідачкою. Крім того, судом встановлено, що з 7.07.2007 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який був рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 8 грудня 2011 року розірваний, а тому суд вважає, що вимоги позивача суперечать статті 25 СК України, оскільки жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Розглядаючи справу про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у позовному провадженні, суд повинний врахувати мету для визначення юридичного характеру для встановлення такого факту і які наслідки від цього залежать. У судовому засіданні [PERSON] зазначав, що встановлення факту проживання однією сім?єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу йому необхідне для спілкування з дітьми відповідачки. Суд критично ставиться до тверджень позивача, оскільки у дітей відповідачки є батьки, які не позбавлені батьківських прав щодо жодного з дітей. Крім того, слід зазначити, що проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у осіб батьківських прав. Однією із засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що ті обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд відмовляє у задоволені позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed