Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

У червні 2017 року представник позивача звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість у розмірі 44916,32 грн., з яких: 35224,99 грн. неповернута сума кредиту; 1772,87 грн. прострочені відсотки; 6733,94 грн. прострочена сума комісії за адміністрування кредиту; 1184,52 грн. пеня. Також просить вирішити питання судових витрат. На обґрунтування позову послався на те, що 31.03.2015 року між ПАТ «Кредобанк» та відповідачем відповідачем було укладено кредитний договір на підставі якого, останній отримав кредит в розмірі 60980 грн. строком до 30.03.2018 року. Натомість, за користування грошовими коштами, відповідач зобов'язався сплачувати позивачу 9,99% річних, які нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту. Вказує, що свої зобов'язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконав. Відтак, станом на 21.03.2017 р. утворилася вище вказана сума кредитної заборгованості. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належно повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв та клопотань не подав. Тому суд на підставі ст.ст.224, 225 ЦПК України провів заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, про що судом винесено ухвалу. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 31.03.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 55965-OWNCASH, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 60980 грн., процентна ставка за користування кредитом - фіксована та становить 9,99 % річних, термін кредитування - до 30.03.2018 р. (п.п. 2.1.-2.4. Кредитного договору). Умовами Кредитного договору (п. 2.5.) визначено, що позичальник доручає банкові здійснити переказ кредитних коштів на наступні цілі: на поточні потреби в сумі 49890,2 грн., для оплати комісії банку за видачу кредиту в сумі 0,00 грн.; для сплати суми страхового платежу на користь страховика в сумі 10980 грн. Пунктом 2.12 сторони також обумовили, що позичальник сплачує банку комісії за видачу кредиту, одноразово -0% від суми кредиту, сплачується в день видачі кредиту; за управління кредитом, сплачується щомісяця відповідно до графіку платежів; інші комісії, передбачені тарифами банку, які сплачуються при обслуговуванні поточного рахунку для обслуговування кредиту. Згідно п.6.1 цього договору, за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за цим кредитним договором, позичальник відшкодовує банку заподіяні збитки в повному обсязі та сплачує пеню в розмірі подвійної діючої по кредитному договору процентної ставки, вказаної в п.2.4. кредитного договору, але не менше 2 грн. за кожен день прострочення. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається із матеріалів справи, позивач повністю виконав перед відповідачем свої зобов'язання, передбачені умовами кредитного договору, що меморіальними ордерами від 31.03.2015 р. та випискою по руху коштів з 31.03.2015 р. по 21.03.2015 р. В той же час, як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого позивачем, станом на 21.03.2017 р. у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 44916,32 грн., з яких: 35224,99 грн. неповернута сума кредиту; 1772,87 грн. прострочені відсотки; 6733,94 грн. прострочена сума комісії за адміністрування кредиту; 1184,52 грн. пеня Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Як регламентовано статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Частиною другою статті 625 цього ж кодексу передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та розмір процентів встановлений договором. Відповідно до ч.1,2 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Оскільки відповідачем не було дотримано умов укладеного договору, тобто зобов'язання не були виконані належним чином відповідно до умов договору та чинного законодавства, суд вважає, що з нього слід стягнути заборгованість за кредитом, прострочені відсотки та пеню. Що стосується вимоги про стягнення суми комісії за адміністрування кредиту, суд виходить із слідуючого. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пп.22,23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Умовами договору передбачено плату за обслуговування кредиту, за надання якої можливе встановлення комісії, однак позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу. Згідно з абз.2,3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Таким чином, фактично за п.2.12 вказаного договору позивач зобов'язаний оплачувати певну супутню до договору послугу. Зважаючи на це, суд вважає, що щомісячна сплата комісії за «управління кредитом» (п.2.12 договору) відповідно до положень ч.4 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою договору, такою, що порушує права позивача, тому договір в цій частині підлягає визнанню недійсним. Отже, у задоволенні вимоги щодо стягнення комісії за управління кредитом слід відмовити. З огляду на наведене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial