Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно кривдника [PERSON] . Заява мотивована тим, що її син - [PERSON] , [INFO] , вживає наркотичні засоби, вчиняє стосовно неї психологічне та фізичне насильство. Починаючи із 2017року [PERSON] постійно ображає заявницю та погрожує фізичним насильством. Крім того [PERSON] регулярно вчиняє економічне насильство, пошкоджує замки до кімнати заявниці, вриваючись туди для псування та викрадення її особистих речей. На неодноразові прохання заявниці про припинення вживання наркотичних засобів та вчинення насильницьких дій щодо неї, [PERSON] ніяким чином не реагує. Заявниця вказує, що постійно знаходиться під психологічним тиском з боку [PERSON] та перебуває у напруженому емоційному стані, у зв`язку з чим вимушена відвідувати психолога. Також, заявниця зазначає, що оскільки [PERSON] постійно перебуває під дією наркотичних засобів, то існують обґрунтовані ризики настання більш тяжких наслідків для її психічного та фізичного здоров`я. Заявниця неодноразово зверталась до Святошинського УП ГУНП у м. Києві, у зв`язку з чим [PERSON] були виписані термінові заборонні приписи від 16.06.2020р., 7.01.2021р., 20.04.2021р., 21.04.2021р. Крім того, [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі і за ст. 173-2 КУпАП. Посилаючись на викладене, заявниця просить суд видати обмежувальний припис відносно [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав: 1)заборонити [PERSON] перебувати у місці спільного проживання з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; 2)заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори із [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і черех третіх осіб. У судовому засіданні заявниця та її представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити. Заявниця повідомила, що у зв'язку з протиправною поведінкою сина тривалий час вимушена була проживати за іншою адресою, оскільки він почав погрожувати її вбивством. Заінтересована особа - [PERSON] до суду не прибув, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд, заслухавши пояснення заявниці та її представника, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, заявниця зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Зацікавлена особа - [PERSON] є її сином. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15.12.1997 року вказана квартира перебуває у спільній частковій власності заявниці та [PERSON] (а.с. 12). Згідно повідомлень Святошинського УП ГУ НП в м. Києві, [PERSON] протягом 2019-2020р.р. зверталась зі скаргами на свого сина щодо домашнього насильства (а.с. 20-24). Протягом 2020-2021р. Святошинським УП ГУНП у м. Києві у зв`язку із вчиненням [PERSON] домашнього насильства було видано чотири тимчасових заборонних приписи, а саме: 16.06.2020р., від 7.01.2021р., від 10.04.2021р., від 21.04.2021р., від 16.06.2020р. (а.с. 16-19). Також, із інформаційної довідки Святошинського УП ГУНП в м. Києві вбачається, що адресою: [ADDRESS] неодноразово викликалась поліції у зв`язку із вчиненням домашнього насильства відносно заявниці (а.с. 27-28). Згідно роздруківки із офіційного веб-порталу «Судова влада України» (https://court.gov.ua) вбачається, що [PERSON] протягом 2017-2020р.р. неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства або невиконання термінового заборонного припису, а також дрібного викрадення чужого майна (а.с. 25-26). З витягу АРМОР видно про надходження повідомлень від заявниці протягом 2017-2019р.р. щодо виклику патрулів внаслідок протиправної повединки [PERSON] (не пускає до квартири, конфліктує з матір`ю та розпиває спиртні напої, постійно вчиняє сварки та погрожує матері, простягає руки до заявниці, заявниця закрилась у своїй кімнаті) (а.с. 29-30). З роздруківки телефонних повідомлень вбачається висловлювання образ та погроз на адресу заявниці (а.с. 29-30). Дані докази підтверджують той факт, що [PERSON] зазнає від [PERSON] психологічного та фізичного насильства. Відповідно до пункту першого частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до пунктів 3, 6, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) та від 20 травня 2020 року у справі № 673/1607/19 (провадження № 61-1432св20) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Вказана правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 12.05.2021 року у справі № 522/19426/20-ц, пр. № 61-3094св21 (а.с. 49-54). Отже, враховуючи викладене, суд робить висновок про можливість задоволення вимог заявниці щодо видачі обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] , в тому числі і його права користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , співвласником якої він є. Суд приймає таке рішення на підставі встановлених обставин справи та оцінки фактів небезпеки (ризиків), зробивши висновок, що існує обґрунтований ризик продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо заявниці, і такі ризики є реальними. Зазначене підтверджується фактичними обставинами справи та доказами, у тому числі заборонними приписами поліції, довідкою про неоднократні виклики поліцейських у зв`язку із вчиненням [PERSON] насильства щодо своєї матері, відомостями про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, в тому числі і за ст. 173-2 КУпАП та відсутністю, після вжитих заходів, позитивних змін у його поведінці. А тому пріоритет має бути надано безпеці постраждалої від насильства особі, а не праву власності кривдника, поведінка якого переходить у більш жорстку форму. За таких обставин суд, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявниці щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника частині другій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також провівши оцінку ризиків (вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення) у поведінці кривдника [PERSON] відносно матері [PERSON] , постраждалої від домашнього насильства в сім`ї, вважає, що вимоги [PERSON] про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони [PERSON] перебувати у квартирі за адресою: [ADDRESS] , вести листування та телефонні розмови із заявницею обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню строком на 3 місяці. Відповідно до ч. 3 ст. 350-5ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, суд відносить на рахунок держави. Згідно вимог ч. 4 ст. 350-6ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. На підставі викладеного,

Outcome: partial