Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

У червні 2018 р. позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що 16.07.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 1 900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 30.00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії платіжної картки. 21.05.2018 року ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на АТ Комерційний банк «ПриватБанк». Як вказано у позові, відповідач не виконує свої зобов'язання за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 30.04.2018 року становить 87 648,15 грн. і складається з 1 899,22 грн. - заборгованість за кредитом, 76 999,02 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 100,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. - фіксована частина штрафу, 4 149,91 грн. - процентна складова штрафу. У судове засідання представник позивача після скасування заочного рішення так і не з'явився. Представник відповідача також у судове засідання не з'явилась, через канцелярію суду надіслала до суду свою заяву щодо застосування строків позовної давності и цьому та розгляд справи у її відсутність. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступне. Дійсно, 16.07.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 1 900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 30.00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії платіжної картки. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини 1 статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Аналогічну за змістом правову позицію викладено у постановах ВСУ від 14.03.2014 р. № 6-14цс14, від 12.11.2014 року № 6-167ЦСІ4. Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено у постанові Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. № 14-10цс18, у якій також вказано, що для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палати Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 р. у справі № 6-249цс15. Як встановлено судом, із розрахунку наданого банком, останній платіж на погашення кредиту було внесено відповідачем [PERSON] 04.12.2014 р. на суму 1400 гривень, а до суду з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся лише у червні 2018 р., тобто з пропуском передбаченого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності Будь-якого письмового договору між сторонами про збільшення визначеної законом позовної давності укладено не було, оскільки Умови і правила надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» відповідачем не підписані. Як вбачається з анкети-заяви позичальника від 16.07.2013 р. домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності не було. Як вказував ЄСПЛ, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України № 63566/00. § 23, ЄСПЛ від 18.07.2006 р.). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню у зв'язку із пропуском строку позовної давності. Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позову з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed