Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - орган опіки та піклування в особі Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову зазначає, що сторони перебували в шлюбі з 14 листопада 2010 року по 22 січня 2016 року. Під час шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина проживає із позивачем. З початку 2019 року відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо дочки, повністю самоусунувся від її виховання та матеріального утримання, перестав підтримувати будь-які відносини з дитиною, цікавитися її життям, не спілкується та не зустрічається із нею, не телефонує їй та не підтримує її матеріально. Ухилення від виконання обов`язків по вихованню дітей згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення батьківських прав. Враховуючи викладене, [PERSON] просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді від 19 травня 2021 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду та відкрито провадження у справі. Справа розглядається за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28 вересня 2021 року зобов`язано Ізяславську міську раду Ізяславського району Хмельницької області як орган опіки та піклування відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору відносно позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо своєї дочки [PERSON] , [INFO] , на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Ухвалою суду від 29 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Карун В. П. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, у раніше поданій до суду письмовій заяві просив слухати справу без участі уповноваженої особи Ізяславської міської ради, а тому суд вважав за можливе розглянути справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Відповідно до змісту частини 7 статті 128, пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Як вбачається із повідомлення Ізяславської міської ради Ізяславського району Хмельницької області від 14 травня 2021 року № 979, місце проживання [PERSON] зареєстроване у [ADDRESS] . Надіслана [PERSON] судова повістка повернулася до суду із повідомленням про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». Такі дані вказані у поштовому повідомленні, яке повернулося до суду у зв`язку з неможливістю вручення судової повістки на 29 грудня 2021 року на 09 год. 30 хв. Іншої адреси свого місця проживання чи перебування [PERSON] суду не повідомив. Тому, у зв`язку з відсутністю [PERSON] за адресою місця реєстрації суд вважає, що останній повідомлений належним чином. У відповідності до положень статей 223 частини 4, 280-284 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що 14 листопада 2010 року між сторонами укладено шлюб, від якого у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . 22 січня 2016 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. 12 січня 2019 року позивач уклала шлюб із [PERSON] . Після розірвання шлюбу відповідач змінив прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб сторін серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізяславського районного управління юстиції у Хмельницькій області 14 листопада 2010 року, свідоцтвом про народження доньки сторін серії [NUMBER] , виданим тим же відділом державної реєстрації актів цивільного стану 08 вересня 2011 року, свідоцтвом про шлюб позивача із [PERSON] серії [NUMBER] , виданим Ізяславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області 12 січня 2019 року, рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 22 січня 2016 року у справі № 675/1892/15-ц, свідоцтвом про зміну імені відповідачем серії [NUMBER] , виданим тим же відділом державної реєстрації актів цивільного стану 13 червня 2018 року. У відповідності до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 1094, виданої Ізяславською міською радою Ізяславського району Хмельницької області 28 квітня 2021 року, позивач проживає у [ADDRESS] разом із матір`ю, батьком, братом та донькою. Як вбачається із характеристики учениці 4-Б класу Ізяславського НВК «ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2, ліцей» ім. О. Кушнірука [PERSON] , за період навчання дівчинкою опікувалася її мама [PERSON] та бабуся [PERSON] . Також разом з мамою до школи приходив [PERSON] . Останній часто був присутнім на батьківських зборах класу, школи, забирав дівчинку після уроків. Між ним та ученицею склалися довірливі відносини, дружні взаємостосунки. Мама і бабуся у повній мірі піклуються її вихованням, часто відвідують школу, цікавляться їх успіхами, підтримують зв`язок із класним керівником. Натомість, батько дитини до школи не приходить та успіхами своєї доньки не цікавиться. Відповідно до довідки лікаря [PERSON] від 10 травня 2021 року донька сторін [PERSON] , 2011 року народження, обстежується окулістом двічі на рік з 04 червня 2020 року, їй рекомендовано носити окуляри та проходити апаратне лікування двічі на рік для покращення зору. Як ствердила допитана судом свідок [PERSON] , відповідач [PERSON] не бере участі у вихованні доньки, не допомагає дитині матеріально, не відвідує її, остання своїм батьком вважає вітчима [PERSON] . Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. На виконання ухвали суду про надання висновку щодо розв`язання даного спору Ізяславською міською радою Ізяславського району Хмельницької області як органом опіки та піклування за вих. № 2211/03-14 від 29 вересня 2021 року повідомлено, що комісія з питань захисту прав дитини Ізяславської міської ради не має можливості надати рекомендації щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки місце проживання батька невідоме, що не дає можливості об`єктивно з`ясувати обставини справи та врахувати його думку з приводу позбавлення батьківських прав. Вказане також підтверджується витягом з протоколу № 5 засідання комісії з питань захисту прав дитини Ізяславської міської ради від 23 липня 2021 року. Вирішуючи даний спір, суд приходить до висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Місце фактичного перебування [PERSON] суду не відоме, причини відсутності спілкування між ним та донькою також не відомі, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Посилання позивача на те, що відповідач із початку 2019 року перестав підтримувати будь-які стосунки із дитиною не є підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довела. Тому позов [PERSON] до задоволення не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed