Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

У червні 2013 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] з 30 жовтня 2008 року є чоловіком їх доньки [PERSON] Ще у 2006 році [PERSON] разом зі своєю матір'ю [PERSON] - відповідачкою по справі прийняли рішення придбати квартиру у місті Донецьку, для чого 9 березня 2006 року уклали з акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» кредитний договір , за умовами якого отримали в кредит грошові кошти в сумі 20000 доларів США зі сплатою 12,5% річних з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 8 березня 2016 року. За отримані в кредит кошти [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 9 березня 2006 року придбала квартиру [ADDRESS]. Право власності на квартиру зареєстровано на [PERSON] В якості забезпечення виконання позичальниками зобов'язань за кредитним договором [PERSON] передала зазначену квартиру в іпотеку. У червні 2012 року відповідач [PERSON] звільнився з роботи, внаслідок чого втратив заробіток, відповідачка [PERSON] є пенсіонеркою, у зв'язку з чим вони були не спроможні виплачувати кредит. Тому у жовтні 2012 року вони звернулись до них позичити гроші для погашення заборгованості по кредиту в сумі 10000 доларів США. Після проведених переговорів вони вирішили прийняти їх пропозицію та позичити гроші. Як забезпечення свого грошового зобов'язання [PERSON] як власниця квартири, що є предметом іпотеки, в усній формі висловила готовність оформити право власності на об'єкт нерухомості на ім'я [PERSON], який станом на жовтень 2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі з їх дочкою [PERSON] На виконання своїх зобов'язань за договором позики вони внесли на розрахунковий рахунок ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти в рахунок погашення кредитних зобов'язань відповідачів в такому порядку: 5 жовтня 2012 року - суму в розмірі 27150 грн.; 8 жовтня 2012 року суму в розмірі 26000 грн. та 25 жовтня 2012 року суму в розмірі 14507.45 грн., а всього на загальну суму 67657.45 грн., для чого витратили усі накопичення, розірвали договори про вклади, що були укладені з банківськими установами, зняли гроші з усіх своїх карток та навіть позичили частину грошей у третіх осіб. Після здійснення останнього платежу 25 жовтня 2012 року в телефонному режимі вони звернулись до відповідачки [PERSON] з вимогою про виконання її зобов'язань щодо оформлення права власності на квартиру на ім'я їх сина. Після тривалих переговорів [PERSON] відмовилась виконати свою обіцянку. 25 лютого 2013 року він ([PERSON]) звернувся до відповідача [PERSON] з письмовою вимогою про повернення грошових коштів, на що [PERSON] особисто написав повідомлення про те, що гроші він поверне лише тоді, коли влаштується на роботу; при цьому проти укладення договору позики не заперечував, факт передачі грошових коштів не оскаржував. До наступного часу відповідачі свого обов'язку щодо повернення коштів за договором позики не виконали. Просили стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 67657.45 грн., проценти за користування позикою в сумі 3288.14 грн., а також 3% річних за весь період прострочення в сумі 378.14 грн., а також понесені судові витрати: судовий збір в сумі 713.23 грн. та витрати на правову допомогу адвоката. Заочним рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 18 листопада 2013 року позовні вимоги [PERSON], [PERSON] задоволені: стягнуто з [PERSON] та [PERSON] солідарно заборгованість за договором позики в сумі 67657 грн. 45 коп., 3% річних за весь період прострочення заборгованості 378 грн. 14 коп. та судовий збір 713 грн. 23 коп., а всього 68748 грн. 82 коп. В апеляційній скарзі [PERSON] та [PERSON] просять скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивачів, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; апелянти вважають, що правовідносини, на які посилаються позивачі, не регулюються нормами права, які регулюють договір позики; апелянти наполягають на тому, що ні [PERSON], ні [PERSON] не звертались до позивачів з проханням позичити гроші для погашення заборгованості по кредиту, що спростовується довідками про доходи [PERSON] за 2012, 2013 роки, квитанцією про сплату кредиту 23 серпня 2012 року, довідкою банку та трудовими договорами [PERSON], які вказують на те, що [PERSON] мав дохід та мав можливість сплачувати грошові кошти за кредитним договором з урахуванням реструктуризації кредитної заборгованості; апелянти вважають, що позивачі не довели укладення з відповідачами договору позики, оскільки не вказали місце, дату укладання такого договору, суму договору, строк повернення боргу, що є істотними умовами такого договору, а суд безпідставно як докази укладання договору позики прийняв квитанції про оплату кредитної заборгованості, заяви та квитанції зняття сум вкладу позивачами, розписки про позику позивачами грошових коштів у третіх осіб; про відсутність укладеного договору позики свідчать і посилання позивачів на те, що [PERSON] зобов'язалася передати квартиру; апелянти також вважають, що посилання позивачів на письмове зобов'язання повернути заборгованість після того, як [PERSON] влаштується на нову роботу не може бути доказом по справі, оскільки в даному випадку річ йшла про борг 500 грн., які [PERSON] взяв у [PERSON] 23 лютого 2013 року; при цьому таке зобов'язання він написав на чистому аркуші; на думку апелянтів, в світлі положень, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі №6-63цс13 квитанції, надані позивачами, підтверджують факт внесення грошей на рахунок банку, а не факт укладення договору позики; апелянти вважають безпідставним також висновок суду про солідарне стягнення грошових коштів, оскільки такий висновок суперечить діючому законодавству і нічим не підтверджений; апелянти посилаються також на порушення норм процесуального права. У судовому засіданні апеляційного суду відповідачка [PERSON], відповідач [PERSON] та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити. Представник позивачів у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення законним і обґрунтованим. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 309 ч.1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] суд, проаналізувавши вимоги діючого законодавства, а саме ст.ст. 526, 631, 202, ч.5 ст. 203, 1046, 1049 ЦК України, виходив з того, що між сторонами мало місце укладення договору позики, оскільки позивачі передали відповідачам грошові кошти у власність шляхом перерахування їх на розрахунковий рахунок ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитом відповідачів, що не оспорювалось відповідачем [PERSON] згідно його письмового зобов'язання на вимогу про повернення позики від 25 лютого 2013 року. Проте з такими висновками погодитись неможливо. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] та [PERSON] свої позивні вимоги вони обґрунтовували положеннями ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ч.1 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з матеріалів справи відповідачі по справі є матір'ю та сином. 9 березня 2006 року між відповідачами та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальникам у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 20000 доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості до 8 березня 2016 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 9 березня 2006 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. В цей же день між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір, предметом якого є зазначена квартира. З пояснень сторін вбачається, що з 2008 року [PERSON] є чоловіком дочки позивачів - [PERSON]. Згідно пояснень позивачів у жовтні 2012 року у зв'язку із скрутним матеріальним становищем відповідачі звернулись до них з проханням позичити їм грошові кошти для погашення заборгованості по кредиту в сумі 10000 доларів США. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. А згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. З пояснень відповідачів вбачається, що зазначені позивачами обставини вони заперечують. Позивачами не надано письмово документу, який би свідчив про укладення між ними та відповідачами саме договору позики. Таким чином відсутнє вільне волевиявлення відповідачів на укладення договору позики. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Звертаючись до суду з позовом про стягнення суми боргу позивачі надали в якості доказів на виконання своїх зобов'язань за договором позики квитанції про внесення на розрахунковий рахунок ПАТ «Укрсоцбанк» грошових коштів в рахунок погашення кредитних зобов'язань відповідачів та письмову вимогу на ім'я [PERSON] про повернення грошових коштів з письмовою згодою [PERSON] повернення боргу. Проте, на думку апеляційного суду, зазначені докази не є належними та допустимими доказами на підтвердження укладення між сторонами саме договору позики, оскільки вони не містять відомостей про те, хто саме із позивачів і кому з відповідачів передав грошові кошти; зазначені докази взагалі не містять відомостей про передачу грошей безпосередньо будь-кому з відповідачів і про їх повернення, що не узгоджується з положеннями ч.1 ст. 1049 ЦК України, яка регулює правовідносини за договором позики про повернення грошових коштів у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем; не містять зазначені докази і розміру грошових коштів, які були надані, як зазначено в позовній заяві, саме в позику. Дійсно, з доданих до матеріалів справи квитанцій вбачається, що 5 жовтня, 8 жовтня та 25 жовтня 2012 року були зараховані грошові кошти відповідно в сумі 27150 грн., 26000 грн. та 14507.45 грн.; при цьому платником зазначена [PERSON], отримувачем зазначена [PERSON], банк отримувач - ПАТ «Укрсоцбанк», призначення платежу - внесення готівки на рахунок фізичних осіб. При цьому зазначені квитанції не свідчать про те, що сплачені грошові кошти підлягають поверненню позивачам. Крім того, як пояснив відповідач [PERSON], зазначені кошти були внесені позивачами на прохання їх дочки. На а.с. 66 міститься лист на ім'я «Ярослава», датований 25.02.13 року, в якому викладені обставини аналогічні змісту позовної заяви. Проте не зазначено, хто його писав, оскільки в ньому відсутні ПІБ та будь-який підпис. При цьому на зворотній стороні листа зазначено «Погашу задолженность после того, как устроюсь на новую работу, разными долями в течение неопределенного срока. 25/02/2013 (подпись)». Відповідач [PERSON] не заперечував, що саме він зробив такий запис. Але при цьому пояснив, що зобов'язання повернути заборгованість стосувалася боргу у сумі 500 грн., які він взяв у [PERSON] 23 лютого 2013 року і повернув їй 15 листопада 2013 року в такий запис він зробив на чистому аркуші. Таким чином, надані позивачами документи, на думку апеляційного суду, свідчать про наявність іншої правової природи виниклих між сторонами відносин і регулюються іншими нормами цивільного законодавства, на які в даній справі позивачі не посилались, а відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин рішення суду є незаконним, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимоги [PERSON] і [PERSON] про стягнення боргу за договором позики.

Outcome: dismissed