Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. У своїй позовній заяві позивач вказала на те, що вона є власником будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є її сином , з яким вона не проживає, стосунків на протязі тривалого часу не підтримує. [PERSON] зареєстрований у будинку з жовтня 2007 року, але з моменту реєстрації в будинку не проживає , а проживає у власному будинку. Добровільно знятися з реєстрації відповідач відмовляється. На думку позивача, відповідач перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися своєю власністю .Прохав визнати відповідача таким , що втратив право користування житлом . Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав , прохав задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, пояснив , що з дружиною розлучився , з нею в будинку не проживає та має намір в подальшому проживати в будинку матері. Прохав відмовити в позові. Вивчивши матеріали справи , заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, суд дійшов до наступних висновків. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи було встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом , посвідченим державним нотаріусом Краснокутської ДНК від 03.10.1979 року, [PERSON] успадкувала на підставі заповіту , житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок зареєструвала в РКП « Краснокутське БТІ» , про що свідчить довідка РКП « Краснокутське БТІ « від 26.09.2017 р. З будинкової книги та довідки Костянтинівської селищної ради вбачається , що [PERSON] зареєстрований [ADDRESS] з 31.10.2007 року. Відповідно до акту обстеження домоволодіння від 10.10.2017 р., складеному депутатом Костянтинівської селищної ради [PERSON]., селищним головою Конюшенко Ю.В. , начальником ВОБ Костянтинівської селищної ради Майфат Т.В. , [PERSON] зареєстрований в будинку по [ADDRESS] з 31.10.2007 року , але за місце реєстрації він не проживає, а проживає у власному будинку з дружиною та дітьми . Допитані по справі свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду , що дійсно [PERSON] у будинку своєї матері за вище вказаною адресою не проживає , а проживає разом з дружиною більше 10 років у власному будинку. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за особою, яка хоча і правомірно вселилася у спірне жиле приміщення власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. За ч.1 ст. 321 ЦК України, «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні». Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть». Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що дійсно [PERSON] зареєстрований [ADDRESS] , але не проживає в будинку з 2007 року , добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає , що створює перешкоди для позивача у праві володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном . Тому суд вважає , що позов [PERSON] законний , обґрунтований та підлягає задоволенню, оскільки вона надала достатньо доказів на підтвердження позовних вимог.

Outcome: approved