Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просив розподілити спільне майно подружжя житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , та визнати за кожним по 1/2 частині житлового будинку. Позов мотивований тим, що з 19 березня 1993 року позивач перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 09 вересня 2005 року на спільні кошти подружжя за договором купівлі-продажу було придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , право власності на який оформлено на відповідача. З часу придбання будинку, за адресою його розташування зареєстровано місце проживання відповідача та трьох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивач у будинку проживає з дня його придбання, але місце проживання не зареєстрував, оскільки не мав громадянства України. Весь період подружнього життя позивач працював і забезпечував дружину та трьох дітей. У 2015 році відносини з відповідачем погіршились і вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Заочним рішенням від 13 квітня 2017 року, яке не набрало законної сили (на час пред`явлення цього позову) шлюб розірвано. Незважаючи на вказане рішення сторони та їх діти продовжують проживати у спірному будинку. Після погіршення відносин з відповідачем, остання неодноразово наголошувала, що вона є єдиним власником спірного будинку, право власності позивача на будинок не визнає і не надає згоду на реєстрацію місця проживання позивача у будинку, тому він звернувся до суду з цим позовом. У серпні 2017 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до позивача [PERSON] , третя особа [PERSON] , в якому просила визнати її особистою власністю 43/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що вона дійсно перебувала з 19 березня 1993 року з позивачем у зареєстрованому шлюбі і вони мають трьох дітей: повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 09 вересня 2005 року в період шлюбу за договором купівлі-продажу на її ім`я було придбано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на оплату вартості якого відповідач надала 93 425,00 грн, отриманих від продажу належної їй та [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS] . Продаж квартири від імені на той час неповнолітнього сина вчинено з дозволу виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області із застереженням про придбання на його ім`я частини будинку за адресою: [ADDRESS] . Оскільки будинок придбаний за 108 575,00 грн., з яких 46 712,50 грн грошові кошти, отримані [PERSON] від продажу квартири, тому частка її особистої власності в спірному будинку становить 43/100 частини (46712,50 : (108575:100) = 43/100. За вказаних обставин відповідач звернулась до суду із зустрічним позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 вересня 2017 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов відповідача [PERSON] до [PERSON] про визнання частини житлового будинку особистою власністю, третя особа [PERSON] . У серпні 2017 року третя особа [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Гаража Н. П. та просив визнати недійсним в частині права власності [PERSON] на 43/100 ідеальних часток договір від 09 вересня 2005 року купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гаражою Н. П., реєстровий № 2454, також просив визнати за ним права власності на 43/100 ідеальних часток вказаного будинку. Позов мотивований тим, що позивач та відповідач по справі є його батьками. Після того, як батько подав позов про поділ житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , як спільного майна подружжя, де проживає вся родина, мати надала сімейні документи з яких він дізнався, що був разом із матір`ю співвласником квартири [ADDRESS] . Дозвіл на продаж квартири від його імені, на той час неповнолітньої особи, надано виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області із застереженням про придбання на його ім`я частини будинку за адресою: [ADDRESS] . Угоду купівлі-продажу будинку від себе особисто та від імені [PERSON] підписувала відповідач [PERSON] і будинок на праві власності в цілому оформлено на її ім`я. Оскільки квартиру продано за 93 425,00 грн., з яких 1/2 частина у розмірі 46 712,50 грн належить йому, тому у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , йому належить 43/100 частини (46712,50 : (108575:100) = 43/100. Оскільки батьки при оформленні угоди купівлі-продажу всупереч вимогам чинного законодавства позбавили його права власності на частину будинку він звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та про визнання права власності на частину будинку, що придбаний батьками в шлюбі. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року до спільного розгляду з первісним та зустрічним позовами прийнято позов третьої особи [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання частково недійсним в частині права власності [PERSON] договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності на 43/100 ідеальних часток будинку. 16 січня 2018 року від представника позивача [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому остання зазначила, що позивачем не визнаються обставини набуття [PERSON] право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , за особисті кошти. Укладання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , та договору купівлі-продажу спірного житлового будинку в один день не свідчать про те, що частина коштів отримана за продаж квартири була витрачена на придбання житлового будинку. На користь такого твердження також свідчить нотаріально посвідчена заява [PERSON] про надання згоди своїй дружині [PERSON] купити на її ім`я спірний житловий будинок на спільні кошти, набуті подружжям в період зареєстрованого шлюбу. 16 січня 2018 року від представника позивача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, [PERSON] , в якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності. Зазначила, що на час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] був малолітнім та не мав цивільної дієздатності. Проте, після досягнення повноліття [INFO] [PERSON] набув повної цивільної дієздатності. Враховуючи ту обставину, що [PERSON] постійно проживав та продовжує проживати у спірному житловому будинку разом з батьками, є зареєстрованим у вказаному будинку, вважає, що він мав можливість довідатися про обставини придбання спірного житлового будинку, у тому числі і про обов`язок батьків придбати на його ім`я частину будинку. Відтак, вимога про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку заявлена поза межами позовної давності. Наведені [PERSON] причини пропуску позовної давності не є поважними та не заслуговують на увагу суду. 07 серпня 2020 року справа прийнята до провадження судді Березовської І.В. Представник позивача [PERSON] , яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позові. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала, посилаючись на те, що [PERSON] не доведено, що на придбання спірного житлового будинку нею було витрачено 46712,50 грн. особистих коштів. В задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, [PERSON] просила відмовити з підстав, що ним обрано неналежний спосіб захисту порушеного права (останній мав би звернутися до суду з позовом про переведення на нього прав покупця), а також через неналежний суб`єктний склад учасників справ, оскільки [PERSON] не залучені до участі у справі як співвідповідачі продавці спірного житлового будинку. Крім того, просила застосувати до позовних вимог [PERSON] строки позовної давності. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала з підстав, викладених в позові, проти позову [PERSON] заперечувала, просила відмовити у його задоволенні. Позов третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, визнала. При цьому пояснила, що 09\~вересня 2005\~року в\~період шлюбу\~за договором\~купівлі-продажу\~на її\~ім`я було\~придбано житловий\~будинок за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~на оплату\~вартості якого\~вона надала\~93\~425,00\~грн.,\~отриманих від\~продажу належної\~їй та\~ [PERSON] \~на праві\~власності квартири\~ [ADDRESS] .\~Оскільки будинок\~придбаний за\~108\~575,00\~грн.,\~з яких\~46\~712,50\~грн грошові\~кошти,\~отримані [PERSON] \~від продажу\~квартири,\~тому частка\~її особистої\~власності в\~спірному будинку\~становить 43/100\~частини (46712,50\~:\~(108575:100)\~=\~43/100.\~ Представник відповідача [PERSON] адвокат Мякота, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги за зустрічним позовом у повному обсязі з підстав, викладених в позові. Проти позову [PERSON] заперечувала, просила відмовити у його задоволенні. Позов третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, визнала. Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, [PERSON] яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги третьої особи у повному обсязі з підстав, викладених в позові. Проти позову [PERSON] заперечувала, просила відмовити у його задоволенні, вимоги за зустрічним позовом визнала. Третя особа приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Гаража Н.В. належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 19 березня 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 13 квітня 2017 року заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , про що свідчать свідоцтва про їх народження, де матір`ю вказана [PERSON] , батьком вказаний [PERSON] . На підставі рішення Пісочинської селищної Ради народних депутатів № 68 від 08 лютого 1994 року [PERSON] 14 лютого 1994 року виданий ордер на житлове приміщення № 1180 квартиру [ADDRESS] . Згідно із довідкою форми Ф-1 місце проживання [PERSON] в період з 11 квітня 1994 року по 08 липня 1997 року зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, що видане 28 грудня 1998 року відділом приватизації Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації, квартира [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області № 517 від 09 серпня 2005 року, батькам [PERSON] та [PERSON] від імені їх малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , дозволено продати частину квартири [ADDRESS] , і купити на їх ім`я частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Заявою від 29 серпня 2005 року, що посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Л. П., [PERSON] дав згоду [PERSON] продати від імені малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , належну йому частку квартири [ADDRESS] , підписати від імені малолітнього договір купівлі-продажу, отримати відповідні гроші від покупця. 09 вересня 2005 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л. М., реєстровий № 1004, [PERSON] , яка діяла від себе особисто та від імені малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , продала квартиру [ADDRESS] , продаж був вчинений за 93 425 грн, що на момент укладання договору є еквівалентом 18 500 дол. США, які покупець передав продавцю у відповідних частинах таким чином: 35 350 грн під час підписання договору, решту суми 58 075 грн після одержання кредиту в банку протягом одного дня з моменту посвідчення цього договору, розрахунок має бути здійснений в м. Харкові з одночасним підтвердженням цього факту письмовою заявою, що є невід`ємною частиною договору, справжність підписів на якій засвідчується нотаріально. Заявою від 09 вересня 2005 року, що посвідчена приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу\~Харківської області Гаражою Н. П., [PERSON] дав згоду своїй дружині [PERSON] на спільні кошти, набуті ними в період зареєстрованого шлюбу придбати житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , реєстровий № 2453. 09 вересня 2005 року за договором купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаражою Н. П., реєстровий № 2454, [PERSON] за 108 575,00 грн придбала житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі-продажу, витяг з реєстру правочинів. 27 вересня 2005 року [PERSON] зареєструвала право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , запис № 2636 в книзі 21, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступного. Згідно частини третьої\~статті 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, згідно із частиною 1\~статті 61 Сімейного кодексу України. Статтею 63 Сімейного кодексу України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, відповідно до частини 1\~статті 69 Сімейного кодексу України. За загальним правилом, закріпленим у частині 1\~статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини 1 статті 71 Сімейного кодексу України майно,що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина, чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка,дітей та інші обставини,що мають значення для справи. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Відтак, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Статтею 57 Сімейного кодексу України визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини,чоловіка, зокрема, це майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти,які належали їй, йому особисто. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , була набута у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] в результаті приватизації, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 28 грудня 1998 року відділом приватизації Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації. Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації. При цьому слід зазначити,що житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя лише в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя,який брав участь у приватизації. Квартира [ADDRESS] , була приватизована [PERSON] та [PERSON] в 1998 році, тому відповідно до закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» належала їм на праві спільної сумісної власності та не може вважатися спільним майном подружжя. 09 вересня 2005 року за договором купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л. М., реєстровий № 1004, [PERSON] , яка діяла від себе особисто та від імені малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , продала квартиру [ADDRESS] , за 93 425 грн. Відповідно до умов зазначеного договору купівлі-продажу квартири [PERSON] під час підписання договору отримала від покупця грошову суму у розмірі 35 350 грн. Решту суми в розмірі 58 075 грн. [PERSON] мала отримати від покупця після одержання ним кредиту в банку протягом одного дня з моменту посвідчення цього договору. Розрахунок мав бути здійснений в м. Харкові з одночасним підтвердженням цього факту письмовою заявою, що є невід`ємною частиною договору, справжність підписів на якій засвідчується нотаріально. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що продаж кватири був вчинений нею за 93 425 грн. 35 350 грн за продаж квартири вона отримала від покупця під час підписання 09 вересня 2005 року договору купівлі-продажу квартири, а решту суми в розмірі 58 075 грн. того ж дня після отримання покупцем кредиту у банку. Разом з тим, беззаперечних доказів на підтвердження отримання нею решти суми в розмірі 58075 грн. в день посвідчення правочину 09 вересня 205 року [PERSON] не надала. Зокрема, нею не була надана на підтвердження остаточного розрахунку письмова заява, яка відповідно до договору купівлі-продажу квартири є невід`ємною частиною договору. В судовому засіданні [PERSON] підтвердила відсутність у неї такої заяви. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частин п`ятої - шостої статті 81 ЦПК України докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За вказаних обставин, на підставі поданих сторонами доказів, суд вважає встановленим, що 09\~вересня 2005\~року [PERSON] \~під час\~підписання договору\~купівлі-продажу\~ \~отримала від\~покупця \~квартири суму\~грошових коштів\~в розмірі\~35350 гривень. Отримання 09 вересня 2005 року решти суми в розмірі 58075 грн. позивачем належними, допустимими та достатніми доказами не доведено. Матеріалами справи також встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , був придбаний 09 вересня 2005 року в день продажу квартири [ADDRESS] , при чому спочатку був здійснений продаж квартири,а потім купівля будинку,що вбачається з Витягу з Державного реєстру правочинів № 1455162 від 09 вересня 2005 року та Витягу зДержавного реєстру правочинів № 1458892 від 09 вересня 2005 року. Відтак, суд погоджується з доводами відповідача [PERSON] стосовно того, що 35350 грн., отримані від продажу квартири, були витрачені на придбання спірного житлового будинку. Сплачена позивачкою сума в розмірі 35350 грн. на придбання спірного житлового будинку не виходить за межі отриманої нею від продажу належної їй частини квартири суми грошових коштів в розмірі 46712,50 гривень (93425/2 =46712,50),а тому суд вважає зазначені грошові кошти її особистими коштами. Доказів того, що кошти,які були отримані від продажу квартири в розмірі 35 350 грн. були витрачені іншим чином ніж на придбання будинку суду не надано,як і не надано і доказів того,що подружжя мало інші заощадження у такій сумі, які і витратили на придбання будинку. При цьому суд не приймає до уваги твердження відповідача [PERSON] про те, що решта суми її особистих коштів та коштів сина в розмірі 58075 грн., отримана від продажу квартири, була витрачена саме на придбання спірного будинку, оскільки беззаперечних доказів того, що грошові кошти в сумі 58075 грн. були отримані [PERSON] 09 вересня 2005 року та витрачені на придбання спірного житлового будинку,а не на власні потреби,остання суду не надала. За таких обставин, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 33/100 частин спірного житлового будинку в порядку особистої приватної власності та на 67/200 частин будинку в порядку поділу майна подружжя,а за [PERSON] визнати право власності на 67/200 частин спірного будинку в порядку поділа майна подружжя,виходячи із наступного розрахунку: 108575 грн. вартість будинку, 35350 грн. кошти,які були витрачені на придбання будинку та належали особисто [PERSON] , 73225 грн. спільні кошти подружжя,які були ними витрачені на придбання спірного будинку (35350х100:108575 =33/100 частка МасловоїТ.В.; 73225х100:108575=67/100 частка подружжя; 67/100:2=67/200 частка кожного з подружжя у спільному майні). Що стосується позову третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, то суд зазначає наступне. Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Звертаючись до суду із вказаним позовом, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, [PERSON] просив суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , укладений 09 вересня 2005 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відтак, за такого формулювання позовних вимог [PERSON] , питання про права та обов`язки яких вирішується судом у розглядуваній справі є насамперед сторони оспорюваного правочину - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Заявлені [PERSON] вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , як продавців спірного житлового будинку та сторони оспорюваного договору купівлі-продажу. Натомість [PERSON] та його представник [PERSON] заяв чи клопотань про залучення в якості співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , не заявляли, представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що не вважає вказаних осіб належними відповідачами, оскільки права [PERSON] були порушені його батьками [PERSON] та [PERSON] , а не продавцями будинку. Незалучення в якості співвідповідачів сторін оспорюваного правочину [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників. Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 27 січня 2021 року у справі справа № 291/1024/18-ц. За вказаних обставин суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, [PERSON] через неналежний суб`єктний склад учасників справи. Суд не надає оцінку доводам [PERSON] , викладеним в позовній заяві, оскільки висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені лише за належного суб`єктного складу її учасників. З огляду на те, що суд відмовляє [PERSON] в задоволенні позову за неналежним суб`єктним складом учасників справи, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, суд не вбачає підстав для вирішення заяви позивача [PERSON] про застосування строків позовної давності та надання оцінки доводам сторін щодо пропуску строків звернення до суду з позовом, оскільки суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Згідно зі ст.\~137\~ЦПК\~України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 2 статті 141\~ЦПК\~України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови позові на позивача; 3) у разі задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. За частиною 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи. Положеннями частини 8 ст.141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами\~доказів\~(договорів, рахунків тощо). \~ \~ \~ \~Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.\~ При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Такі висновки\~повністю узгоджуються\~з висновками,\~викладеними в\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постановах Верховного Суду в постановах від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20)\~, від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20). \~Судом встановлено, що представництво позивача у суді здійснювала адвокат Лаєвська М.Л. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1275 від 28 листопада 2014 року) на підставі договору про надання правової допомоги від 17 травня 2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] .. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу представником позивача надано: договір про надання правової допомоги від 17 травня 2017 року, додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 06 червня 2017 року, акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 17 травня 2017 року, в якому міститься детальний перелік робіт, здійснених адвокатом з надання правничої допомоги [PERSON] у даній справі, квитанцію від 25 травня 2018 року, зі змісту якої вбачається, що 25 травня 2018 року позивачем [PERSON] сплачено 6200 гривень за послуги професійної правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги. Суд, враховуючи вищевикладене та положення\~статті 137 ЦПК України, розподіляючи судові витрати, вважає, що надані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, є підставою для відшкодування їх судом. При цьому, суд враховує, що розмір таких витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, а тому суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо відшкодування витрат на правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 4154 гривні, що відповідає положенням частини другої статті 141 ЦПК України . Судом також встановлено, що представництво [PERSON] у суді здійснювала адвокат Мякота О.Ю. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1446 від 16 травня 2007 року) на підставі договору № 64/17 про надання юридичних та інформаційно консультативних послуг від 25 липня 2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . \~ \~ \~ \~На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу відповідачем наданий акт приймання-передачі виконаних робіт від 25 травня 2018 року, в якому міститься детальний перелік робіт, здійснених адвокатом з надання правничої допомоги [PERSON] та відомості щодо сплати 8120 гривень за надані послуги. Водночас, відповідачем та його представником під час судового розгляду не надано суду документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку. Відсутність платіжних документів про оплату відповідачем послуг адвоката ставить під сумнів фактичне понесення відповідачем таких витрат. Відтак, зазначені витрати документально не підтверджені та не доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови [PERSON] у задоволенні вимог про відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою. Оскільки суд в повному обсязі відмовляє третій особі [PERSON] в задоволенні його позовних вимог, витрати на правничу допомогу суд відносить за його рахунок. \~ \~Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] та позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] частково, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору з у розмірі 670 грн., з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору з у розмірі 419,16 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial