Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-14 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON], діюча в інтересах неповнолітньої [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на квартиру. Свої вимоги мотивує тим, що їм та відповідачу належить на праві власності в рівних долях (по 1/4 частині) квартира [ADDRESS]. Вказали, що право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2000 року, який зареєстрований на Товарній біржі «Українська біржа «Десятинна» за реєстровим номером № 0762-582. У вересні 2013 року виявили, що відсутній правовстановлюючий документ на вищезазначену квартиру. Отримати дублікат документа виявилось неможливо, оскільки ТБ «Українська біржа «Десятинна» вже не існує. Посилаючись на вищевикладені обставини, просили визнати право власності даної квартири по 1/4 за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Змінивши підставу позову, вказали, що оригінал правовстановлюючого документа знаходиться у відповідача, тому посилаючись на ст.ст. 368, 372 ЦК України, просили визнати право власності даної квартири по 1/4 за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [PERSON], посилаючись на ст. 41 Конституції України звернувся із зустрічним позовом до [PERSON], діючої в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], та [PERSON] про визнання права власності на 1/4 частину спірної квартири. У судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали, з тих же підстав просили їх задовольнити. Відповідач та його представник відповідача у судовому засідання прозили задовольнити їх зустрічну позовну заяву. Заслухавши пояснення позивачів та їх представника, відповідача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що існує договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] зареєстрований на Товарній біржі «Українська біржа «Десятинна» від 28 березня 2000 року, реєстраційний номер № 0762-585, нотаріально не посвідчений. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Підставою для визнання права власності в порядку ст.392 ЦК України у випадку його невизнання або оспорення є доведення того, що при відсутності такого спору є підстави стверджувати про перебування майна у власності позивача. При цьому, такий правовий статус майна повинен бути набутим у порядку встановленому законом. Статтею 1 Закону України «Про товарну біржу» визначено, що товарна біржа є організацією, що об'єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов'язаних з ним торговельних операцій. Статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених ст. 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Вказаною статтею також визначено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. При цьому слід зазначити, що чинним законодавством України не передбачено такої форми угоди, як біржова. Відповідно до абз. 1 п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, яки виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або породжують існувати після набрання ним чиності. Ураховуючи викладене, до регулюванння спірних правовідносин сторін необхідно застосовувати положення Цивильного кодексу УРСР (далі - ЦК УРСР). Відповідно до ст. 42 ЦК Української РСР, який був чинний на час укладення договору, угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Згідно зі ст. 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Статтею ст. 227 ЦК Української РСР було визначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Закон України «Про товарну біржу» є спеціальним щодо визначення правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальним щодо правил укладення цивільних договорів. З останнього питання спеціальними є норми, закріплені у ЦК Української РСР. Як вбачається з матеріалів справи, вищезазначений договір купівлі-продажу квартири від 28 березня 2000 року був укладений в простій письмовій формі та не був нотаріально посвідчений. Питання визнання дійсним договору купівлі-продажу даної квартири відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК Української РСР в судовому порядку вирішено не було. Відтак, позивачі не довіли правових підстав для задоволення заявлених ними як власниками позовних вимог щодо поділу спільного сумісного майна та визнання права власності. При цьому суд не бере до уваги факт наявної реєстрації 1/4 частини за [PERSON] спірної квартири у Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», оскільки в ході розгляду справи судом встановлено недотримання передбачених законом правових підстав набуття права власності за укладеним договором купівлі-продажу квартири від 28 березня 2000 року. Відповідно не підлягають задоволенню і зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на 1/4 частину квартири з тих самих підстав. Згідно ч. 3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодояких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином відповідно до вимог закону правочин договору купівлі-продажу квартири між сторонами у справі є неукладеним, а тому не має передбачених законом підстав для задоволення цього позову про визнання права власності на квартиру. Крім того, за положеннями ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 12 ЦК України передбачено, що особа вільно на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Зі змісту ст. ст. 27, 31 ЦПК України вбачається, що позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав позову. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин, суд, розглядаючи у межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності по 1/4 частині квартири задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позов [PERSON], діючої в інтересах неповнолітньої [PERSON] та [PERSON] задовленню не підлягає, зустрічний позов [PERSON] теж не підлягає задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed