Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

У травні 2015 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ПАТ «Укрпрофтур» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він з 2005 року працював у ЗАТ «Укрпрофтур» на посаді Першого заступника Голови правління. У день звільнення з позивачем не було проведено повний розрахунок. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2012 року з відповідача на користь позивача стягнуто недоплачену премію у сумі 79400 грн. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року з відповідача на користь позивача стягнуто невиплачену компенсацію за невикористану відпустку у сумі 12933,84 грн. Станом на час звернення до суду компенсація за невикористану відпустку позивачу не виплачена. Посилаючись на ст. 117 КЗпП України, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04 по 30 червня 2014 року включно у сумі 20906,28 грн., з 01 по 31 серпня 2014 року - у сумі 23229,20 грн., з 01 по 31 жовтня 2014 року - у розмірі 26713,58 грн., з 01 червня 2015 року по 30 червня 2015 року включно - у сумі 23229,20 грн. (а.с. 2-5, 97-100, 155-158, 189-192) Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Наголошував на тому, що при вирішенні спору про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку позовні вимоги в цій частині були задоволені судом повністю. Відлік тримісячного строку звернення до суду ще не розпочався, оскільки позивач не отримав грошові кошти, присуджені йому судом. Підтвердив, що йому як представнику позивача відомо про перерахування відповідачем на рахунок ВДВС коштів у сумі 12933,84 грн., однак позивачу кошти перераховані не були, зі скаргами на дії державного виконавця позивач не звертався. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила суд відмовити у задоволенні позову повністю. Зазначила, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року, яке набуло законної сили, при вирішенні вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку було зменшено період стягнення до 15 листопада 2013 року. На думку представника відповідача, після вказаної дати стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку проводитися не може. Такі обставини в порядку, передбаченому ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягають. Крім того, представник відповідача вказала, що позивачем пропущено тримісячний строк, встановлений положенням КЗпП України, для звернення до суду з такими вимогами, оскільки з позивачем проведено повний розрахунок 25 лютого 2013 року. Також представником відповідача долучено до матеріалів справи докази перерахування на адресу ВДВС коштів у сумі 12933,84 грн., присуджених на користь позивача рішенням суду. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 14 вересня 2005 року позивача [PERSON] призначено на посаду першого заступника Голови правління ЗАТ «Укрпрофтур». 01 квітня 2011 року позивача звільнено із займаної посади за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. Після свого звільнення позивач неодноразово звертався до суду з вимогами про проведення з ним повного розрахунку, зокрема, щодо стягнення з відповідача компенсації на невикористану відпустку, невиплаченої премії. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2012 року з відповідача на користь позивача стягнуто недоплачену премію за перевиконання плану у 2010 році у сумі 79400 грн. Станом на час розгляду справи вказане судове рішення виконано, що сторонами не заперечувалося. (а.с. 7-9) Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року з відповідача на користь позивача стягнуто компенсацію за невикористану відпустку у сумі 12933,84 грн. Зазначене рішення суду набуло законної сили. У відповідності до положень ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Зі приписами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно з висновками Верховного Суду України від 01 липня 2014 року, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за I півріччя 2014 року, невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу й моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі й за рішенням суду (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 січня 2014 р. у справі N 6-159цс13). Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 зазначеного Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від такої відповідальності (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 січня 2014 р. у справі N 6-144цс13). Матеріалами справи підтверджено, що у вересні 2013 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом про стягнення невиплаченої компенсації за невикористану відпустку у сумі 12933,84 грн. Такі вимоги позивача були задоволені судом у повному обсязі. Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04 по 30 червня 2014 року, серпень, жовтень 2014 року та червень 2015 року. При розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач виходив з середньоденної заробітної плати позивача у сумі 1161,46 грн., що була визначена у рішенні Оболонського районного суду м. Києва від 28 березня 2013 року, яке набуло законної сили. (а.с. 11-13) Відповідно до платіжного доручення № 331 від 12 червня 2015 року відповідач перерахував на користь ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві кошти у сумі 12933,84 грн. Отже, судом встановлено, що 12 червня 2015 року є днем фактичного розрахунку відповідача з позивачем, а тому з 13 червня 2015 року правопорушення відповідача, що виявилося у непроведенні повного розрахунку з працівником в день звільнення, вважається припиненим. За правилами ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Встановлений тримісячний строк для позивача розпочався з 13 червня 2015 року. У даній справі судом розглядається чотири аналогічні позови позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за різні періоди, подані до суду у травні, червні, серпні 2015 року. Відтак, суд доходить висновку, що у даному випадку позивачем не пропущено строк звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору. Разом з тим, враховуючи проведення відповідачем повного розрахунку 12 червня 2015 року, останній не може нести відповідальність, встановлену ст. 117 КЗпП України, починаючи з 13 червня 2015 року. Надані відповідачем докази про перерахування компенсації за невикористану відпустку у сумі 12933,84 грн. на адресу ВДВС представником позивача не спростовані. Посилання останнього на той факт, що фактично кошти [PERSON] отримані ще не були, правового значення не має, оскільки позивач не позбавлений права звернутися до суду з скаргою на дії державного виконавця в порядку, передбаченому ст. 383 ЦПК України. Суд погоджується з розрахунками сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, наведеними у позовних заявах позивача, оскільки розрахунок був зроблений, виходячи з кількості робочих днів на підставі встановленого судом розміру середньоденної заробітної плати позивача. Також суд не погоджується з твердженням представника відповідача про преюдиційність обставин, встановлених рішенням Оболонського районного суду м. Києва 03 червня 2014 року, в частині визначення кінцевого часу періоду проведення стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а саме: 15 листопада 2013 року (день винесення судом рішення про стягнення з відповідача недоплаченої компенсації за невикористану відпустку), оскільки вимоги позивача заявлені за інші періоди часу. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про часткове задоволення позову та вирішує стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у загальній сумі 81302,20 грн. за період з 04 по 30 червня 2014 року включно, з 01 по 31 серпня 2014 року, з 01 по 31 жовтня 2014 року, з 01 червня 2015 року по 12 червня 2015 року включно. Вимоги позивача за період з 13 по 30 червня 2015 року задоволенню не підлягають з підстав, наведених вище. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача судовий збір у сумі 813,02 грн. в дохід держави.

Outcome: partial