Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

У січні 2021 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, вказавши, що 21.03.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н про надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При цьому, відповідач зобов`язався здійснювати погашення кредиту та процентів та дав свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та іншими банківськими нормативними актами складає між ним та банком відповідний Договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Проте, стверджує позивач, в порушення вимог чинного цивільного законодавства України та зазначених умов договору, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 31.10.2020 року у нього виникла заборгованість перед банком в загальному розмірі 42709,16 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача разом із понесеними ним витратами по сплаті судового збору в розмірі 2270грн. Згідно з ухвалою судді від 24.02.2021 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. 22.03.2021 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому [PERSON] заперечив щодо позовних вимог в повному обсязі, вказуючи, що не укладав договір б/н від 21.03.2011 року з АТ КБ «ПриватБанк» та не погоджувався на його укладення і не був ознайомлений з умовами кредитування, при цьому зауважив, що банк при зверненні з даним позовом допустив порушення строків позовної давності. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, підтримуючи позовні вимоги. Відповідач до суду не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечуючи щодо позовних вимог в повному обсязі та вказував на сплив строків позовної давності звернення позивача до суду з означеними вимогами. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає вимоги позову такими, що не підлягають задоволенню. Як встановлено судом, що 21.03.2011 року [PERSON] підписав заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку», за змістом якої відповідач визнав, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг з встановленим кредитним лімітом на картковий рахунок в розмірі 300грн (станом на 21.03.2011р.) та в подальшому того ж числа збільшено кредитний ліміт у розмірі 4000грн. Разом з цим [PERSON] засвідчив, що він ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг (розміщенні на офіційному сайті Приватбанку - www.privatbank.ua) та погоджується з ними. До позовної заяви позивач надав витяг з Умов та правил надання банківських послуг. Крім того, цього ж дня 21.03.2011 року [PERSON] підписав довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна » в якій визначено, що процентна ставка за користування кредитними коштами становить 2,5% на місяць, розмір щомісячного платежу 7% заборгованості, але не менше 50грн і не більше залишку заборгованості до 25 числа місяця наступного за звітним. Крім того, у вказаному документі сторони узгодили розмір та порядок нарахування штрафних санкцій, в тому числі пені на випадок несвоєчасного виконання боржником своїх зобов`язань. За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. На виконання умов договору [PERSON] було видано кредитну картку № [NUMBER] з терміном дії до січня 2015 року, інші кредитні картки відповідачу не видавались. Кредитними коштами та відповідно кредитною карткою відповідач користувався та періодично погашав кредит. За розрахунком банку, доданим до позову, станом на 31.10.2020р. заборгованість відповідача по кредитному договору в період з 21.03.2011 по 31.10.2020р.р. становить 46 465,17грн з яких 4000грн - заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту); 38629,16грн-заборгованість за відсотками; 3836,01грн-заборгованість за пенею. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Вирішуючи вимоги означеного позову суд виходить із наступного. Згідно, наданої Банком виписки за договором б/н, укладеним із відповідачем, чинної станом на 25.11.2020 року, встановлено, що 22.03.2011 року [PERSON] отримано готівкові кошти в межах визначеного ліміту в розмірі 1903,20грн та 2080,00грн відповідно. При цьому, на погашення заборгованості за вказаним кредитним договором відповідачем вносились кошти - 30.08.2011 р. у розмірі 180грн. та 25.12.2011 р. у розмірі 810грн. Таким чином враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, що свідчить про порушення його прав, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Крім того, як встановлено судом, сторони досягли згоди щодо сплати позичальником відсотків за користування кредитом, а також пені за наявності прострочення по кредиту. Отже, вимоги банку про стягнення тіла кредиту у розмірі 4000 грн, відсотків за користування ним, нарахованих в період з 21.03.2011 по 31.01.2015р.р. та пені в розмірі 80,00грн (розмір пені з врахуванням заявлених позовних вимог) є обґрунтованими, однак не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском банком без поважних причин позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки (ст.. 257 ЦК України). Із положень ч.ч.1,5 ст. 261 ЦК України слідує, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. В силу ч.ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи [PERSON] , згідно кредитного договору б/н, отримав кредитну картку № [NUMBER] з терміном дії до січня 2015 року, інші кредитні картки відповідачу не видавались. Тобто, фактично відповідач міг користуватися кредитними коштами та відповідно здійснювати погашення по кредиту через дану карту лише до 31.01.2015 року. Враховуючи правову природу даного кредитного договору, а саме, що відповідач може періодично брати кредитні кошти та зобов`язаний їх відповідно періодично повертати, то слід дійти висновку, що строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, зазначеного на картці (строку кредитування), то момент закінчення строку кредитування збігається зі строком дії картки, тобто в даному випадку -31.01.2015 року. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 6.11.2013р. (справа №6-116цс13), від 19.03.2014р. (справа №6-14цс14), від 17.09.2014р. (справа №6-95цс14), від 19.11.2014р. (справа 6-160цс14) та підтримав Верховний Суд у своїй постанові від 06.03.2018 р. провадження №61-88св17 (справа №2120/12694/12). Судом встановлено, що останній платіж позичальник здійснив 25 грудня 2011 року. Таким чином після 25 січня 2012 року у позивача виникло право на звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за щомісячними платежами, а з лютого 2015 року про стягнення в цілому заборгованості за умовами кредитного договору, разом з тим з вказаним позовом до суду банк звернувся лише у січні 2021 року. В зв`язку з цим, суд приходить до висновку про пропуск позивачем позовної давності щодо вимог про стягнення тіла кредиту в розмірі 4000грн, про застосування якої заявлено відповідачем у справі. Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його участю чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь - які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові від 08 листопада 2017 року у справі №6-2891цс16. Автоматичне погашення простроченої заборгованості не вважається визнанням боргу та підставою для переривання перебігу позовної давності, оскільки не являється результатом вольових дій боржника, воно свідчить про час коли кредитодавець дізнався про порушення умов договору позичальником. За таких обставин, суд не приймає відомості, викладені у виписці за договором б/н станом на 25.11.2020 року в якості обставин, які б свідчили про переривання строків позовної давності в розумінні положень ст. 264 ЦК України та згідно яких в листопаді 2017 року та січні 2018 року Банком проводилось автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти відповідача. Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Зважаючи на вказане положення закону, суд також не вбачає підстав для задоволення позовних вимог банку в частині стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом нарахованих в період з 21.03.2011 по 31.01.2015р.р. та пені в розмірі 80,00грн. Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики. Відтак, у межах строку кредитування до 31.01.2015 року відповідач мав, зокрема повертати позивачеві кредит і сплачувати процент. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12. Отже у банку було відсутнє право нараховувати відсотки за користування кредитом в період з 01.02.2015 по 31.10.2020р.р. після закінчення строку дії договору, а тому вимоги банку про стягнення відсотків за вказаний період є необґрунтованими і в задоволенні вимог в цій частині слід відмовити в зв`язку з їх безпідставністю. Враховуючи висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати у виді судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом в загальному розмірі 2270грн, в силу вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України слід віднести на рахунок останнього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed