Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

У травні 2020 року з Коростенського міськрайонного суду Житомирської області до Лугинського районного суду Житомирської області, як найбільш територіально наближеного до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області надійшла указана цивільна справа. 27.05.2020 року ухвалою Лугинського районного суду Житомирської області відкрито провадження в указаній справі. Вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та надано відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву. Задоволено клопотання позивача та витребувано від АТ КБ «ПриватБанк» договір № б/н від 01.07.2016 року та розрахунок погашення (непогашення) боргу по ньому. Ухвалою Лугинського районного суду Житомирської області від 27.05.2020 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Заборонено Акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» з власної ініціативи проводити автоматичне списання коштів в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № б/н від 01.07.2016 року з карткового рахунку № [NUMBER] , відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] до набрання рішенням суду у даній справі законної сили. Ухвалою Лугинського районного суду Житомирської області від 23.07.2020 року здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження на розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Лугинського районного суду Житомирської області від 02.09.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, до суду не з`явився. Подав відзив, у якому просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог за безпідставністю. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Позивач у позовній заяви стверджує, що ним у відповідача 02.04.2020\~року був відкритий рахунок № [NUMBER] на який надходить заробітна плата. Відповідач з даного рахунку 30.04.2020 року списав кошти у сумі 6092,72 грн. Відповідач у відзиві дані обставини визнає та надає пояснення в обґрунтування законності своїх дій. Оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, тому указані обставини не підлягають доказуванню в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Щодо посилання позивача на незаконність дій відповідача по списанню грошових коштів із його рахунку суд зазначає наступне. Відповідач у відзиві обґрунтовує законність своїх дій тим, що рішенням Лугинського районного суду Житомирської області від 19.07.2018 року та постановою Житомирського апеляційного суду від 10.01.2019 року встановлено що 01.07.2016 року між Банком та [PERSON] було укладено договір б/н, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в сумі 5 000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Кредитний договір укладено шляхом підписання анкети-заяви позичальника, в якій [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом позичальника у заяві. Оскільки указана обставина встановлена рішенням суду вона не потребує доведення в силу ч. 4 ст. 81 ЦПК України. Згідно пункту 1.1.3.1.6 Умов і правил надання банківських послуг, клієнт доручає банку списувати кошти з рахунків клієнта у межах сум, що підлягають сплаті банку за договором, у разі настання термінів платежів, а також сплачувати кошти з рахунка у разі настання термінів платежів за іншими договорами клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту рахунка. Банк списує грошові кошти у грошовій одиниці України/іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта у розмірі, еквівалентному сумі заборгованості в іноземній валюті/національній валюті України за договором і купує/продає іноземну валюту на Міжбанківському валютному ринку України. Тому відповідач вважає, що його дії щодо автоматичного списання частин сум заробітної плати позивача та їх нарахування у рахунок самостійно визначених відповідачем спірних зобов`язань за кредитним договором відповідають вимогам закону та умовам укладеного сторонами договору. Дані кошти були направлені на погашення боргу [PERSON] за кредитом. Суд зазначає, що ухвалою від 27.05.2020 року було витребувано від АТ КБ «ПриватБанк» договір № б/н від 01.07.2016 року. Відповідачем надано до відзиву лише Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, що є лише частиною договору в розумінні рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 19.07.2018 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 10.01.2019 року. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що наданий відповідачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг є витягом саме з Умов та правил надання банківських послуг, які є складовою кредитного Договору б/н від 01.07.2016 року. Згідно з ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки відповідач не довів, що списання грошових коштів з рахунку позивача відбулося на основі договору між банком і клієнтом, тому вимоги позивача про визнання цих дій протиправними та зобов`язання Банку припинити автоматичне списання коштів підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно списаних коштів у сумі 6597,72 грн., пені в сумі 573,54 грн., 3%\~річних в сумі 36,00 грн., а всього - 7207,23 грн., суд зазначає наступне. Оскільки судом встановлено протиправність дій Банку по списанню 6597,72 грн. з рахунку позивача, то указана сума грошових коштів підлягає поверненю Банком позивачу. Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Аналізуючі зазначені норми права суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що до даних правовідносин може бути застосований такий вид відповідальності, як пеня, тому вимога про стягнення пені в сумі 573,54 грн. не підлягає задоволенню. Суд погоджується з обґрунтованістю вимоги та розрахунком наданим позивачем щодо 3% річних в сумі 36,00 грн., тому вказана вимога підлягає задоволеню. Щодо позовної вимоги про зобов`язання припинити нарахування заборгованості за кредитним договором № б/н від 01.07.2016 року, в тому числі штрафів, відсотків та аналювати нараховану заборгованість в сумі 138816,14\~грн. суд зазначає наступне. Позивачем не надано доказів та судом в ході судового розгляду не встановлено, що після рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 19.07.2018 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 10.01.2019 року відповідачем нараховується заборгованість за договором № б/н від 01.07.2016 року, в тому числі штрафи та відсотки, а також, що розмір такої заборгованості становить 138816,14 грн. Тому указана вимога задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 10000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. \~Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). За правилами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Стаття 1167 ЦК України\~передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав власності, передбачено також ч. 3 ст. 386 ЦК України. Відповідно до\~ст. 611 ЦК України\~моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами\~Конституції України\~або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. У спорах про захист прав споживачів відшкодування моральної шкоди прямо встановлено спеціальним законом, який регулює відносини у сфері захисту прав споживачів. Пункт 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. За змістом ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Аналізуючі зазначені норми права та виходячи з положень ст. 16\~і\~23 ЦК України\~та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 01.09.2020 року № 216/3521/16-ц. Суд враховує, що позивачем перенесено душевні страждання, які полягали у позбавленні права користування власністю (грошовими коштами), що вимагало додаткових зусиль для відновлення порушеного права. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в даному випадку суд керується засадами розумності, виваженості і справедливості, та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 500 грн. на відшкодування моральної шкоди, оскільки такий розмір забезпечить баланс між захистом порушених прав позивача та інтересів відповідача (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Суд вважає, що зазначена сума за своїм розміром є адекватною спричиненій шкоді і компенсує понесені моральні втрати. За таких обставин справи позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial