Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 02 листопада 2015 року в розмірі 123000 грн., пеню в розмірі 35151 грн. 04 коп., інфляційні втрати в розмірі 34686 грн., 3\~% річних від простроченої суми в розмірі 8481 грн. 95 коп. та витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 11453 грн. В обґрунтування позову зазначав, що 02 листопада 2015 року передав [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 123000 грн., які вона зобов`язувалася повернути йому до 31 грудня 2015 року, про що власноручно написала розписку. Проте своїх зобов`язань вона належним чином не виконала, у встановлений строк суму позики йому не повернула. 24 лютого 2018 року він направляв на адресу відповідача вимогу про повернення коштів, однак цю вимогу [PERSON] не отримала, зустрічей з ним уникає, на телефонні дзвінки не відповідає, листи про повернення грошей не отримує, тому він змушений був звернутися до суду з цим позовом. Крім зазначеної вище суми позики, за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання по день подачі позову [PERSON] відповідно до вимог ст. ст. 549, 611, 625 ЦК України повинна сплатити на його користь пеню в розмірі 35151 грн. 04 коп., інфляційні втрати в розмірі 34686 грн. та 3\~% річних від простроченої суми в розмірі 8481 грн. 95 коп. Також з метою захисту порушених прав та необхідністю звернення до суду ним понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 11453 грн., що підтверджується актом виконаних робіт від 27 квітня 2018 року та квитанцією №\~909203 від 27 квітня 2017 року про сплату вказаної суми коштів адвокату Шевченко К.М., тому дана сума коштів теж підлягає стягненню з відповідача на його користь. Представник позивача адвокат Шевченко К.М. у судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеному, просила суд задовольнити позовні вимоги повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином за зареєстрованим місцем її проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд вона не повідомила, відзив на позов та заяву про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. У ч. 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, із договорів та інших правочинів. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд встановив, що 02 листопада 2015 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 123000 грн., які відповідач зобов`язувалася повернути позивачу у визначений цим договором строк до 31 грудня 2015 року. Факт укладення сторонами договору позики, його умов та одержання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у зазначеному розмірі підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою від 02 листопада 2015 року, оригінал якої знаходяться у позивача. Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У ст. 629 ЦК України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків (п. п. 3, 4). У ч. ч. 1-3 ст. 545 ЦК України передбачено, що кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Судом встановлено, що всупереч вимогам закону та умовам укладеного 02 листопада 2015 року сторонами договору позики [PERSON] належним чином своїх зобов`язань за цим договором не виконала, грошові кошти в розмірі 123000 грн. у визначений договором строк до 31 грудня 2015 року вона не повернула, що підтверджується наявним у [PERSON] борговим документом розпискою про отримання відповідачем у борг від позивача вказаної вище суми грошових коштів. 24 лютого 2018 року позивач [PERSON] направляв на адресу відповідача [PERSON] вимогу про повернення йому грошових коштів, проте дана вимога повернулася у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Правові наслідки порушення фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами ст. ст. 549-552, 611, 625 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Судом встановлено, що у договорі позики від 02 листопада 2015 року сторонами цього договору [PERSON] і [PERSON] розмір сплати відповідачем на користь позивача пені у разі невиконання боржником грошових зобов`язань не встановлений. На даний час у цивільному законодавстві відсутній нормативно-правовий документ, який встановлює розмір відсотків, який застосовується при нарахуванні пені при порушенні грошових зобов`язань фізичними особами. Заявлені [PERSON] вимоги про стягнення з [PERSON] за весь період прострочення грошового зобов`язання за договором позики від 02 листопада 2015 року пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України відповідно до ст. 549 ЦК України на вимогах закону не ґрунтуються, оскільки у цій статті розмір пені законом не визначений. Можливість стягнення пені без належного обґрунтування заявленого позивачем вказаного вище розміру пені унеможливлює задоволення позову у цій частині. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ст. ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Верховний Суд України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16 висловив правову позицію та зазначив, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №\~686/21962/15-ц. Із наданого позивачем розрахунку прострочення виконання відповідачем зобов`язань щодо повернення суми позики [PERSON] за період з 01 січня 2016 року по 31 березня 2018 року повинна сплатити на користь [PERSON] інфляційні втрати в розмірі 34686 грн. та 3\~% річних від простроченої нею суми 123000 грн. за період з 01 січня 2016 року по 18 квітня 2018 року в розмірі 8481 грн. 95 коп. Враховуючи індекси інфляції, періоди прострочення виконання грошового зобов`язання, суд вважає, що заявлені [PERSON] вимоги про стягнення на його користь з [PERSON] на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат і 3\~% річних від простроченої суми боргу у зазначених вище розмірах ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога). У ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. З метою захисту своїх прав та звернення до суду з даним позовом позивач звернувся до адвоката Шевченко К.М. для надання професійної правничої допомоги, зокрема, юридичної консультації з питань, що стосуються цієї справи, складання позовної заяви, збирання доказів, встановлення обставин справи, представництва та захисту інтересів позивача в суді. 28 вересня 2017 року між позивачем [PERSON] і адвокатом Шевченко К.М. було укладено договір про надання правової допомоги №\~28-09/2017. За надану правничу допомогу [PERSON] сплатив адвокату Шевченко К.М. грошові кошти в розмірі 11453 грн., що підтверджується квитанцією №\~909203 від 27 квітня 2017 року. Враховуючи викладене, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесені ним у зв`язку з подачею до суду цього позову витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 11453 грн., оскільки факт надання позивачу професійної правничої допомоги адвокатом Шевченко К.М. підтверджується актом виконаних робіт від 27 квітня 2018 року та участю представника у судових засіданнях. Також відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1661 грн. 68 коп. (1\~% від задоволеної судом частини позовних вимог). На підставі викладеного,

Outcome: partial