Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив відшкодувати матеріальну шкоду, завдану пошкодженням його автомобіля, в розмірі 22406,94 грн., та вирішити питання про розподіл судових витрат. Позовні вимоги мотивовано тим, що на початку березня 2014 року позивач залишив свій автомобіль і пішов до дому. Перебуваючи в квартирі, він почув грохот, коли виглянув з вікна, то бачив, що в квартирі з низу проходять ремонтні роботи . Через деякий час він вийшов до автомобіля і побачив, що на нього впав великий шматок будівельного матеріалу з залізобетону. Як з'ясувалось, відповідач [PERSON] робила у своїй квартирі ремонт, а саме: встановлювала на балконі квартири №109 ПВХ конструкції. Під час проведення робіт, було відбито шматок залізобетону, який з висоти 9 поверху впав на автомобіль. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач та третя особа в судове засідання не зявилися, про розгляд справи повідомлялись належним чином, причини їх неявки суду не відомі. Відповідач скористалася свої правом і направила свої письмові заперечення проти позову. Враховуючи те, що явка в судові засідання є правом сторони, а не її обовязком, а також те, що відповідач висловила свою позиції щодо заявлених позовних вимог, суд вирішив проводити розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши позивача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб в межах заявлених вимог. Згідно вимог ч. 1 ст. 60 та ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Положеннями ст. 212 ЦПК України визначено, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Згідно вимог ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як роз'яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Аналіз наведених положень дає суду підстави вважати, що для покладення відповідальності на особу за заподіювання майнової чи немайнової шкоди необхідна сукупність чотирьох умов, а саме: наявність шкоди, протиправність дій, причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою та вина в заподіянні шкоди. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про протиправність дій відповідача та про причинний зв'язок між її протиправною поведінкою та шкодою, завданою позивачу. Відповідач в своїх письмових запереченнях зазначає, що будь-яких ремонтні роботи нею на початку березня 2014 року не проводились, жодних дій, які б стали причиною завдання шкоди позивачу, нею не вчинялося. Враховуючи те, що позивачем не спростовано доводи відповідача, суд вважає, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними.

Outcome: dismissed