Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

у травні 2019 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд стягнути з відповідача на користь відповідача суму боргу у розмірі 11000 грн 00 коп. та суму судового збору у розмірі 768 грн 40 коп. Позовні вимоги обгрунтовує тим, 31.05.2017 та 18.09.2017 між [PERSON] та [PERSON] були укладені прості письмові угоди, у вигляді розписок про позику грошей на суму 3000 грн 00 коп. та 6000 грн 00 коп. які було передано позивачем у борг відповідачу. Відповідно до укладених розписок, відповідач взяла на себе зобов`язання повернути борг за однією розпискою зо 31.10.2017 у розмірі 4000 грн 00 коп., за другою розпискою до 18.12.2017 року в сумі 7000 грн 00 коп., однак у встановлений в розписках термін гроші не були повернуті. [PERSON] неодноразово нагадував про повернення боргу і пропонував [PERSON] добровільно повернути суму боргу, але до теперішнього часу кошти не повернуті. 15.12.2017 набрав чинності Закон, яким внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2004 р., №№ 40-42, ст. 492), шляхом викладення його в новій редакції. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.05.2019 відкрито та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 21). Вивченням матеріалів встановлено, що дану справу можливо вирішити в спрощеному позовному провадженні, враховуючи положення ст. ст. 19, 274 ЦПК України, оскільки з урахуванням предмету та підстав позову, обраного позивачем способу захисту вона відноситься до справ незначної складності. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно оригіналу розписки 31.05.2017 між [PERSON] написала розписку про те, що вона бере у борг у [PERSON] 3000 грн 00 коп.. які зобов`язується повернути до 31.10.2017 у розмірі 4000 грн 00 коп. (а.с. 28). 18.09.2017 відповідач знову звернулася до відповідача за грошовими коштами, на підставі чого вона написала письмову розписку в якій зазначила, що отримала грошові кошти у розмірі 6000 грн 00 коп. та зобов`язується повернути борг 18.12.2017 у розмірі 7000 грн 00 коп., що підтверджується оригіналом розписки (а.с. 29). 14.1.2019 представник позивача звернувся до відповідача із претензією про погашення суму боргу за вказаними розписками у термін до 05.02.2019 (а.с. 13). Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Зважаючи на те, що на час звернення до суду, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув, при цьому вказаний термін повернення коштів минув, а тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача суму позики, оскільки судом встановлено наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази не спростовані відповідачем, який не скористався своїм процесуальним правом подати відзив (заперечення) на позовну заяву та докази на спростування заявлених позовних вимог. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. По даній справі позивачем було сплачено судовий збір 704 грн 80 коп., а тому дані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved