Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. В позовній заяві вказав, що працював з 31.08.2000 року по 16.06.2009 року в ПАТ «ММК ім. Ілліча». Після звільнення йому не виплатили у повному обсязі заробітну плату. Згідно рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 06.05.2014 року з відповідача було стягнуто на корсить позивача заборговану індексацію заробітної плати з компенсацією за період з березня 2003 року по липень 2006 року у сумі 1070,60 грн. Оскільки з боку роботодавця тривало порушення трудових прав, просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17.06.2009 року по день подання позову 10.06.2014 року у сумі 165099,90 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн. У подальшому представник позивача уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17.06.2009 року по день ухвалення рішення, в сумі 174995,05 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн. Ухвалою суду від 15.10.2014 року провадження про стягнення моральної шкоди було закрито. Позивач та його представник [PERSON] у судове засідання не з'явилися, представник позивача в заяві про уточнення позовних вимог надав клопотання про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, уточнені позовні вимоги просила задовольнити. Представник відповідача Головко А.В. у судове засідання не з'явився, надала суду заяву з клопотанням розглянути справу у її відсутність, просиоа відмовити у задоволенні позовних вимог. Також представником відповідача були надані письмові заперечення, в яких зазначено, що порушень трудового законодавства з боку ПАТ «ММК ім. Ілліча» не було, бо усі належні до сплати позивачу виплати останньому відповідач проводив своєчасно, тому відсутні передбачені ст.117 КЗпП України підстави для стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 31.08.2000 року по 16.06.2009 року перебував у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча», що підтверджується копією трудової книжки позивача. 16.06.2009 року позивача було звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію за віком. (а.с. 7) При звільненні [PERSON] не була виплачена сума індексації заробітної плати з компенсацією за період з березня 2003 року по липень 2006 року в розмірі 1070,60 грн., що встановлено та підтверджується рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 06.05.2014 року, яке набрало законної сили 16.05.2014 року. (а.с. 8-10). Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Структуру заробітної плати визначено у ст. 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. За ст. 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників та компенсації втрати частини заробітної плати входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з п. п. 2.2.7 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5. Зазначене свідчить про наявність факту порушення трудового законодавства в частині невиплати позивачу індексації заробітної плати з компенсацією за затримку у її виплаті за період встановлений в рішенні Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 06.05.2014 року. Таким чином розмір заборгованості з індексації заробітної плати та компенсації за затримку у її виплаті з боку ПАТ «ММК ім. Ілліча» перед позивачем за період з 1 березня 2003 року по липень 2006 року склав 1070,60 грн. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оскільки при розгляді справи встановлено, що відповідач фактично не розрахувався перед [PERSON] при його звільненні, даних про те, що позивач в останній день звільнення не працював у суду не має, а зазначені суми мають бути виплачені в день звільнення, суд вважає, що відповідальність відповідача повинна настати з 17.06.2009 року, оскільки саме з цього часу відповідач не сплатив позивачу належну йому суму індексації заробітної плати та компенсації втрати її частини та до 26.06.2014 року, оскільки саме в цей день відповідачем була перерахована сума несплаченої індексації з компенсацією заробітної плати у розмірі 1070,60 грн. та припинено порушення трудових прав позивача, про що сторони не заперечували. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд, на підставі викладеного, вирішуючи питання про розмір суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходить з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно довідки №1/00680 відповідача, наданої суду представником відповідача, середньоденна заробітна плата позивача за останні повні два місяці роботи перед його звільненням, складала 77,36 гривень. (а.с.38) Таким чином, судом встановлено, що з 17.06.2009 року по 26.06.2014 року, минуло 1262 робочих днів. На підставі довідки-розрахунку, наданої суду представником відповідача щодо середньоденного заробітку позивача, вбачається, що сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 17.06.2009 року по 26.06.2014 року складає (1262 роб. днів х 77,36 грн.) 97628,32 гривень. При вирішенні питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 3 липня 2013 року (справа № 6-60цс13) та від 20 листопада 2013 року (справа № 6-114цс13), в яких встановлено, що в разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. На підставі наведеного суд зазначає, що з довідки-розрахунку ПАТ «ММК ім. Ілліча» вбачається, що за період роботи позивача на комбінаті з 01.03.2003 року по липень 2006 року [PERSON] була нарахована заробітна плата, яка підлягала індексації за загальним розміром 111984,24 грн. (а.с.54) При цьому за вказаний період позивачу не було доплачено встановлену судом суму індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у розмірі 1070,60 грн., що дорівнює 0,96 % від нарахованої [PERSON] суми заробітної плати, яка підлягала індексації за цей період ( 1070,60 x 100% / 111984,24). При цьому суд встановив, що розмір заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 17.06.2009 року по 26.06.2014 року, складає 97628,32 гривень. Враховуючи, що сума індексації заробітної плати позивача з компенсацією, яка не була виплачена відповідачем у добровільному порядку складає 1070,60 грн., а також виходячи з принципу розумності, справедливості та співмірності задоволення позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати пропорційну до суми індексації заробітної плати з компенсацією, яка не була виплачена відповідачу, але підлягала виплаті, що складає (97628,32 грн. х 0,96 % : 100%) 937,23 гривень. Відповідно до Рішення Конституційного суду від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012, 4-рп/2012 для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки лише рішенням суду від 06.05.2014 року з відповідача на користь позивача стягнуто невиплачену при звільненні суму індексації заробітної плати з компенсацією у сумі 1070,60 грн., тому суд вважає, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. У відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог та у зв'язку із тим, що позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позову, з ПАТ «ММК ім. Ілліча» підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 243,60 грн., а на користь позивача витрати по оплаті правової допомоги у розмірі 5,36 грн. ( (937,23 грн. х 100 % / 174995,05 грн.) х 1000 грн. / 100% ), де 937,23 грн. - розмір задоволених вимог, 174995,05 грн. - розмір позовних вимог, 1000 - витрати на надання правової допомоги. На підставі ст. ст. 116, 117, 233 КЗпП України, ст. 3 ЦК України, Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial