Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до реєстратора Регіональної філії міста Києва та Київської області державного підприємства «Національні інформаційні системи» Біленької Євгенії Володимирівни, третя особа: Товариство з обмеженою з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» про звільнення майна з-під арешту. У своїй позовній заяві просив суд скасувати обтяження № 27214007 від 14.11.2019 року на автомобіль марки MITSUBISHI, модель Galant, номер кузова [NUMBER] , яке міститься в Єдиному реєстрі обтяжень рухомого майна, накладене реєстратором Регіональної філії міста Києва та Київської області державного підприємства «Національні інформаційні системи» Біленькою Євгенією Володимирівною. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 03 травня 2019 року між Позивачем та громадянином [PERSON] , який діяв на підставі доручення від [PERSON] укладено договір купівлі-продажу №8043/2019/1445164 транспортного засобу, а саме: автомобіля марки MITSUBISHI, модель Galant, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова [NUMBER] , номер [NUMBER] . Вказує, що місце укладання договору: Територіальний сервісний центр МВС 8043 РСЦ МВС в м. Київ. Договір виконано сторонами в повному обсязі: кошти за купівлю сплачені, автомобіль переданий; сторони претензій одна до іншої не мають. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] від 15.03.2020 року [PERSON] є власником автомобіля марки MITSUBISHI, модель Galant, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова [NUMBER] , номер [NUMBER] . У січні 2021 року при підготовці до продажу свого автомобіля Позивач дізнався про наявність заборони відчуження № 27214007 від 14.11.2019 року, накладеного реєстратором Біленькою Євгенією Володимирівною, Регіональна філія міста Києва та Київської області державного підприємства «Національні інформаційні системи», Київська обл., а саме: Об`єкт обтяження: автомобіль легковий, MITSUBISHI Galant , Номер об`єкта: [NUMBER] . Підстава обтяження: Договір відступлення, серія та номер: 993/К, виданий: 16.11.2018, видавник: Товариство з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна». Обтяжувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна», код: 37616221. Боржник: [PERSON] , код: [NUMBER] . Вищевикладене підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 19.01.2021 року №Р81699. Позивач зауважує, що будь-яких договірних відносин з ТОВ «Росвен Інвест Україна» або іншими підприємствми, установами, організаціями або фізичними особами щодо застави свого автомобіля не укладав. Таким чином, наявність в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна запису № 27214007 від 14.11.2019 року, накладеного - реєстратором Біленькою Євгенією Володимирівною, Регіональна філія міста Києва та Київської області державного підприємства «Національні інформаційні системи», Київська обл. порушує право Позивача вільно розпоряджатись своїм майном. На підставі вищевикладеного Позивач звернувся з вказаним позовом до суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 лютого 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 25 березня 2021 року на адресу суду надійшов відзив від відповідача по справі. Зі змісту даного відзиву було встановлено, що представник відповідача просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Обґрунтовує це тим, що заява про реєстрацію обтяження рухомого майна від 14.11.2019 вихідний № 10521969 була подана 14.11.2019 представником обтяжувача TOB «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» до Філії ДП «НАІС» в електронній формі з зазначенням усіх необхідних реквізитів та з додержанням вимог законодавства. Відповідно до електронної Заяви Обтяжувача, а саме ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» було накладено приватне обтяження за № 27214007 від 14.11.2019. а саме: заборонено відчужувати автомобіль легковий MITSUBISHI Galant, номер об`єкта: [NUMBER] , тому спірним записом є саме приватне обтяження, яке виникло на підставі Договору відступлення № 993/К від 16.11.2018, видавець документа: ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА». А тому вказує, що Філією ДП «НАІС» внесено в Державний реєстр запис за № 27214007 від 14.11.2019 з додержанням встановленого законодавством порядку внесення відомостей в Державний реєстр та в межах повноважень, визначених законодавством, що не спростовується Позивачем. Слід звернути увагу, що окремо представником відповідача було зазначено, що ні Філія ДП «НАІС» ні ДП «НАІС» жодних прав, свобод та інтересів Позивача не порушила та не вчиняла ніяких дій, які б могли свідчити, про невизнання чи оспорювання будь-яких прав, свобод та інтересів Позивача. Більше того, Позивачем не надано жодних доказів порушень його прав безпосередньо ДП «НАІС». Згідно з наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2006 № 57/5, зареєстрованим в Мін`юсті 07.07.2006 за № 802/12676 «Про визначення реєстраторів Державного реєстру обтяжень рухомого майна» реєстратором Державного реєстру обтяжень рухомого майна, зокрема, є адміністратор (ДП «НАІС») Державного реєстру обтяжень рухомого майна та його філії, а не співробітники Філії ДП «НАІС» як вважає Позивач. При цьому, Філія ДП «НАІС» є відокремленим структурним підрозділом державного підприємства «Національні інформаційні системи», без статусу юридичної особи, що підтверджується інформацією з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, тому відповідно до вищенаведеного та ст.ст. 2, 80, 91, 92, 95,96 ЦК України, ст. 2 ЦПК України Філія ДП «НАІС» не може бути самостійним учасником цивільного процесу. Таким чином Позивачем помилково було визначено Філію ДП «НАІС» відповідачем по справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2021 було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх безпідставністю, а також вказав на те, що позивачем було помилково визначено Філію ДП «НАІС» відповідачем по справі. Третя особа- Товариство з обмеженою з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом встановлено, 03 травня 2019 року між [PERSON] та громадянином [PERSON] , який діяв на підставі доручення від [PERSON] укладено договір купівлі-продажу №8043/2019/1445164 транспортного засобу, а саме: автомобіля марки MITSUBISHI, модель Galant, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова [NUMBER] , номер [NUMBER] . Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] від 15.03.2020 року [PERSON] є власником автомобіля марки MITSUBISHI, модель Galant, 2009 року випуску, колір сірий, номер кузова [NUMBER] , номер [NUMBER] . У січні 2021 року при підготовці до продажу свого автомобіля [PERSON] дізнався про наявність заборони відчуження № 27214007 від 14.11.2019 року, накладеного реєстратором Біленькою Євгенією Володимирівною, Регіональна філія міста Києва та Київської області державного підприємства «Національні інформаційні системи», Київська обл., а саме: Об`єкт обтяження: автомобіль легковий, MITSUBISHI Galant, Номер об`єкта: [NUMBER] . Підстава обтяження: Договір відступлення, серія та номер: 993/К, виданий: 16.11.2018, видавник: Товариство з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна». Обтяжувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна», код: 37616221. Боржник: [PERSON] , код: [NUMBER] . Вищевикладене підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 19.01.2021 року №Р81699. Як було встановлено, із документів долучених представником відповідача до відзиву, що вказаний арешт накладено у зв`язку з тим, що 14 листопада 2019 року представником обтяжувача TOB «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» до Філії ДП «НАІС» в електронній формі з зазначенням усіх необхідних реквізитів та з додержанням вимог законодавства була подана заява про реєстрацію обтяження рухомого майна від 14.11.2019 вихідний № 10521969. Відповідно до електронної Заяви Обтяжувача, а саме ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (код ЄДРПОУ 37616221, бульвар Вацлава Гавела, буд. 6, м. Київ, 03124) було накладено приватне обтяження за № 27214007 від 14.11.2019. а саме: заборонено відчужувати автомобіль легковий MITSUBISHI Galant, номер об`єкта: [NUMBER] , тому спірним записом є саме приватне обтяження, яке виникло на підставі Договору відступлення № 993/К від 16.11.2018, видавець документа: ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА». Щодо позовних вимог про скасування обтяження, суд дійшов наступних висновків. Згідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно до ст.316,317,319,328 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності до ст.4,5 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд зазначає, що Порядок реєстрації обтяжень рухомого майна в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (далі - ДРОРМ, Реєстр обтяжень, Державний реєстр) регламентується Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18.11.2003 № 1255-IV (далі - Закон № 1255-IV), Порядком ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2004 № 830 (далі - Порядок) та Інструкцією про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 29.07.2004 № 73/5 (далі - Інструкція) наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2006 № 57/5, зареєстрованим в Мін`юсті 07.07.2006 за № 802/12676 «Про визначення реєстраторів Державного реєстру обтяжень рухомого майна» (далі - Наказ). Обтяженням, відповідно до статті 3 Закону «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна. Поняття державна реєстрація включає в себе реєстрацію відомостей про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження та проводиться шляхом внесення до Державного реєстру запису, а також змін і додаткових відомостей до запису (п.4 Порядку). Так, відповідно до пункту 5 Порядку державна реєстрація приватних обтяжень проводиться будь-яким нотаріусом або його помічником, які відповідно до законодавства отримали ідентифікатор доступу до Державного реєстру, а також адміністратором Державного реєстру та його філіями на підставі відповідного договору. Пунктом 6 Порядку передбачено, що у разі проведення державної реєстрації приватних обтяжень нотаріусом або його помічником, відомості про обтяження рухомого майна вносяться до Державного реєстру на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи, поданої виключно в паперовій формі. Проведення державної реєстрації приватних обтяжень рухомого майна адміністратором Державного реєстру та його філіями, відомості про обтяження рухомого майна вносяться до Державного реєстру на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи, поданої виключно в електронній формі. Відповідно до частини 1 статті 43 Закону № 1255-IV реєстрація обтяжень здійснюється на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються: відомості про обтяжувача; відомості про боржника; посилання на підставу виникнення обтяження та його зміст; опис рухомого майна, що є предметом обтяження, достатній для його ідентифікації; відомості про заборону чи обмеження права боржника відчужувати предмет обтяження. Заяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем. Якщо обтяжувачем є юридична особа, підпис її уповноваженої особи скріплюється печаткою. Якщо заява подається в електронній формі, вона повинна містити електронний підпис обтяжувача. Держатель або реєстратор Державного реєстру вносить запис до Державного реєстру про відомості, що містяться в заяві обтяжувача. Запису присвоюється реєстраційний номер. Відповідно до статті 43 Закону № 1255-IV, держателю та реєстраторам Державного реєстру забороняється вимагати від обтяжувача подання додаткових документів чи інформації, а також перевіряти достовірність і обґрунтованість відомостей, що містяться в заяві. Обтяжувач несе відповідальність згідно із законом за достовірність відомостей, що містяться в заяві. Таким чином, аналіз вищезазначених норм та матеріалів справи підтверджує, що Філією ДП «НАІС» внесено в Державний реєстр запис за № 27214007 від 14.11.2019 з додержанням встановленого законодавством порядку внесення відомостей в Державний реєстр та в межах повноважень, визначених законодавством, що не спростовується Позивачем. Слід зазначити, що норми Закону та Порядку містять детальний алгоритм вилучення записів з Державного реєстру, дотримання якого є обов`язковим для виконання усіма суб`єктами правовідносин, оскільки вчинення реєстраційних дій у Державному реєстрі, зокрема, в аспекті вилучення записів з Державного реєстру є похідним від припинення обтяження. Зокрема, відповідно до пункту 24 Порядку відомості про припинення обтяження реєструються на підставі заяви обтяжуваяа чи уповноваженої ним особи. Після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати реєстратору заяву про припинення обтяження і виключення його з Державного реєстру. Частиною 3 статті 44 Закону № 1255-IV визначено, що у разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Записи про обтяження, які втратили чинність, підлягають виключенню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження. При цьому, пунктом 3.2 Інструкції передбачено, що перед унесенням змін до запису реєстратор повинен знайти необхідний запис у Державному реєстрі. Ідентифікація запису в Державному реєстрі здійснюється за його реєстраційним номером. Для запобігання помилкам та гарантії внесення змін саме до того запису застосовується контрольна сума запису. Реєстраційний номер та контрольна сума запису надаються при реєстрації запису в Державному реєстрі та відображаються у витязі про реєстрацію в Державному реєстрі, один примірник якого видається обтяжувачу чи уповноваженій ним особі, а другий - надсилається боржнику. Реєстраційний номер запису в Державному реєстрі є незмінним протягом усього часу його існування, а контрольна сума перераховується після внесення кожної зміни до цього запису. Таким чином, реєстрація припинення приватного обтяження здійснюється будь-яким нотаріусом або його помічником на підставі заяви, поданої виключно в паперовій формі та адміністратором Державного реєстру на підставі заяви, поданої виключно в електронній формі. З наведених норм вбачається, що суб`єктом звернення з заявою про припинення обтяження і виключення запису з ДРОРМ є лише Обтяжувач - TOB «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА», який зобов`язаний звернутись до реєстратора Державного реєстру у разі припинення такого обтяження добровільно або на виконання рішення суду. В свою чергу, при здійсненні державної реєстрації обтяжень рухомого майна реєстратор Державного реєстру виконує суто механічну функцію по внесенню/виключенню до/з Державного реєстру відомостей про обтяження майна на підставах, передбачених чинним законодавством України. При цьому, реєстратор не уповноважений на прийняття владних управлінських рішень щодо накладення чи припинення обтяжень та на здійснення правової оцінки відомостей, що містяться у заявах. Таким чином, виконання позовної вимоги щодо припинення приватного обтяження з об`єкта рухомого майна знаходиться поза межами компетенції ДП «НАІС». Вказані висновки також відображені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.02.2020 у справі № 761/11267/18 (провадження №61-11447св19). Щодо належного відповідача у справі, суд дійшов наступних висновків. Суд враховує, що згідно з наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2006 № 57/5, зареєстрованим в Мін`юсті 07.07.2006 за № 802/12676 «Про визначення реєстраторів Державного реєстру обтяжень рухомого майна» реєстратором Державного реєстру обтяжень рухомого майна, зокрема, є адміністратор (ДП «НАІС») Державного реєстру обтяжень рухомого майна та його філії, а не співробітники Філії ДП «НАІС» як вважає Позивач. При цьому, Філія ДП «НАІС» є відокремленим структурним підрозділом державного підприємства «Національні інформаційні системи», без статусу юридичної особи, що підтверджується інформацією з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, тому відповідно до вищенаведеного та ст.ст. 2, 80, 91, 92, 95,96 ЦК України, ст. 2 ЦПК України Філія ДП «НАІС» не може бути самостійним учасником цивільного процесу. Відтак позивачем визначено неналежного відповідача. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як вбачається зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та, з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. При цьому, під час проведення підготовчого засідання судом вжито заходів щодо роз`яснення позивачеві право на заміну неналежного відповідача, окрім того, позивачем було отримано відзив відповідача в якому також наголошено на положеннях законодавства щодо неналежного відповідача. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі ст.ст. 24, 41, 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 11, 15, 16, 316, 317,319, 328 ЦК України, Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2004 № 830, Інструкції про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 29.07.2004 № 73/5, Наказу Міністерства юстиції України від 07.07.2006 № 57/5, зареєстрованим в Мін`юсті 07.07.2006 за № 802/12676 «Про визначення реєстраторів Державного реєстру обтяжень рухомого майна», з урахуванням Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.02.2020 у справі № 761/11267/18 (провадження №61-11447св19),

Outcome: dismissed