Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-30 00:00:00

У червні 2003 року [PERSON] звернулась до суду, у якому з урахуванням уточнених вимог, просила розділити між нею та [PERSON] спільно набуті грошові кошти. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечував. Крім того, [PERSON] звернувся з уточненою зустрічною позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: АКБ «Аркада», орган опіки і піклування Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Леончук І.А., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Марченко О.І., [PERSON], ПАТ «Укрсиббанк» про визнання договору недійсним, витребування майна із чужого володіння, виселення, та поділ майна подружжя. Третя особа за зустрічним позовом [PERSON] заявила зустрічний позов до [PERSON], [PERSON], за участю третіх осіб: [PERSON], [PERSON], про визнання добросовісним набувачем. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя не підлягає задоволенню, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним, витребування майна із чужого володіння, виселення, поділ майна подружжя підлягає частковому задоволенню та закриттю зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання добросовісним набувачем, виходячи із наступного. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2003 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2003 року, позов [PERSON] задоволено: ухвалено поділити спільне майно подружжя, виділити [PERSON] і [PERSON] по 14 017 грн. 24 коп. кожному та стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок його частки в спільному майні кошти в розмірі 14 017 грн. 24 коп.; у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 червня 2004 року в задоволенні касаційної скарги [PERSON] на вказані судові рішення відмовлено. Ухвалою суддів Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 15.02.2012 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2003 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2003 року та ухвалу колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 червня 2004 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до Дарницького районного суду міста Києва. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 27 квітня 2012 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна передано за підсудністю до Святошинського районного суду міста Києва. Судами встановлено, 17.07.1993 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюбу. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07.05.2003 року шлюб між сторонами розірвано. У травні 1999 року між [PERSON] та Банком «Аркада» укладено кредитну угоду № 22-У про інвестування у житлове будівництво, відповідно до умов якої Банк «Аркада» надав [PERSON] пільговий безвідсотковий кредиту на суму 6555,00 гривні із строком повернення до 01 січня 2030 року. Між [PERSON] та банком був укладений іпотечний договір, згідно із яким предметом іпотеки була спірна квартира. 13 червня 2000 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на [PERSON] оформлено право власності на 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] та видане свідоцтво про право власності серії [NUMBER] на її ім'я. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано в БТІ м. Києва на ім'я [PERSON] 22.06.2000 року за реєстровим №41818. Таким чином, сторони стали співвласниками спірної квартири як подружжя, оскільки вона була придбана у шлюбі і за спільні кошти, право власності на цю квартиру було зареєстроване на одного із подружжя. Судами першої апеляційної та касаційної інстанції під час розгляду справи, встановлено, що [PERSON] достроково сплатила АКБ «Аркада» залишок по кредиту га отримала довідку про відсутність заборони на відчуження квартири, довідку-характеристику на спірну квартиру з БТІ м. Києва, сплатила заборгованість по комунальним послугам, тобто вчиняла дії які передували продажу квартири. 15.12.2004 року, відповідно до договору купівлі-продажу [PERSON] продала спірну квартиру громадянину [PERSON], згідно договору купівлі - продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Леончук І.А. за р.№7008. 23.08.2006 року громадянин [PERSON] продав спірну квартиру громадянці [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Марченко О. І. за р. №з-442 і зареєстровано право власності на ім'я [PERSON] в БТІ м.Києва. Вказана квартира в теперішній час перебуває в іпотечному договорі, укладеному між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанком». 15.12.2004 року відповідач [PERSON], за кошти, отримані від продажі квартири [ADDRESS] придбала 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Леончук І.А. за р.№7011. В даний час, в спірній квартирі [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON], зареєстровані та проживають 6 осіб: [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], 2011 р.н.. [PERSON] 2011 р.н. та [PERSON] Відповідно до вимог ч.2 ст.203 ЦК України особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної правоздатності. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно Узагальнення Верховного Суду України практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним буде визнання правочину недійсним. Якщо набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з ^індикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст.216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору с правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Верховний Суд України в п. 10 своєї постанови №9 від 6.11.2009р «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив: « Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який с нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину. яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину. шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння ;3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При вирішенні даного спору, суд виходить із того, що на час відчуження вказаної квартири №26 [PERSON] громадянину [PERSON], 15.12.2004 року, відповідно до договору купівлі-продажу було чинним судове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2003 року про поділ спільного майна подружжя, за яким суд відмовив у зустрічному позові [PERSON] у поділі вказаної квартири, розділивши між сторонами суму їхнього грошового вкладу у квартиру. Таким чином за посвідченим нотаріально договором купівлі-продажу гр. [PERSON] набув право власності на спірну квартиру, добросовісно реалізовуючи свої цивільні права,громадянка [PERSON] за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу у законний спосіб набула квартиру № 26, придбавши її у попередньго власника - гр. [PERSON]. Викладене свідчить про те, що нинішній власник спірної квартири не знав і не міг знати про можливе порушення цивільного права [PERSON] при укладенні вказаного договору купівлі-продажу, що свідчить про наявність підстав для визнання [PERSON] добросовісним набувачем (власником) спірної квартири. Водночас стаття 16 Цивільного кодексу України не передбачає такого способу захисту цивільного права, як визнання особи судом добросовісним набувачем із винесенням відповідного судового рішення. Питання того, чи є особа добросовісним набувачем є істотною обставиною справи, яку суд має встановити при вирішенні спору із віндикаційними вимогами, однак окреме рішення суду із цього приводу не виноситься. Тому,

Outcome: partial