Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

У травні 2020 року позивачі звернулись до суду з позовною заявою, в якій просили ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] , з боку [PERSON] , [PERSON] та визнати останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі зазначили, що вони придбали у відповідачів квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за договором купівлі-продажу від 06 січня 2015 року. Позивачі передали відповідачам грошові кошти під час оформлення договору, а відповідачі надали їм ключі від вказаної квартири та звільнили її. Після оформлення договору позивачі оселились у квартирі. В період оформлення договору відповідачі зобов`язались знятись з реєстраційного обліку, але до цього часу не зробили цього. У вказаній квартирі з січня 2015 року і по цей час зареєстрованими значаться: [PERSON] , [PERSON] та дитина позивачів [PERSON] . Відповідачі ніколи не ставили питання про розірвання договору купівлі-продажу та повернення квартири, ніколи не мали наміру повертатись у квартиру. Так, починаючи із січня 2015 року і по теперішній час, відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації, житлом не цікавляться, не сплачують комунальні послуги, речей які їм належать у квартирі немає, що є перепоною для відповідачів, у зв`язку з чим останні вимушені звернутись до суду. У судовому засіданні позивачі, кожний окремо, підтримали заявлені позовні вимоги, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві, не заперечували проти проведення заочного розгляду справи. Відповідачі не з`явились в судове засідання без поважних причин; належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання; не подали відзив; позивачі не заперечували проти такого вирішення справи та ухвалення заочного рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, та у зв`язку з ненаданням відповідачами відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, надавши на адресу суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника. Вислухавши позивачів, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. В судовому засіданні встановлено, що власниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 06 січня 2015 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за №32070516 від 06.01.2015 року (арк.с.5-6,7-8). Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Так, частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною першою статті 317 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпоряджання своїм майном. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавлення володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У відповідності з приписами частини другої статті 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Як вбачається з довідки №18524 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: [ADDRESS] до складу сім`ї/ зареєстрованих входять: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] - незареєстрований власник; [PERSON] , [INFO] - незареєстрований власник (арк.с.9). Відповідно до Акту про непроживання в квартирі від 03.02.2020 року, виданого Головою правління ОСББ «Робоча 65», мешканці будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] підтверджують, що [PERSON] та [PERSON] , раніше проживали у квартирі [ADDRESS] цього будинку, у січні 2015 року виїхали із квартири у зв`язку з її продажем, забрали усе своє майно і більше в квартиру не вселялись; з січня 2015 року в квартирі проживають нові власники - [PERSON] , [PERSON] та їх дитина (арк.с.18). Зазначені обставини підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] , допитані в судовому засіданні, кожний окремо. Так, свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні пояснив суду, що наразі він працює Головою правління ОСББ «Робоча 65» та готовий підтвердити той факт, що постійно проживають у квартирі [ADDRESS] , тільки сім`я [PERSON] . Свідок особисто був присутній у квартирі та бачив, що сім`я [PERSON] робить у квартирі ремонт, інших осіб та їх речей не бачив. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є сусідкою позивачів та черговою у своєму блоці. Свідок проживає у цьому будинку з 1993 року та знала, що раніше ця квартира належала сім`ї [PERSON] , потім у 2015 році вони її продали сім`ї [PERSON] та більше не повертались. Свідок зазначила, що речей відповідачів у квартирі вона не бачила та де вони наразі знаходяться, невідомо. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, позивачі, відповідно до вимог ст.12 ЦПК України, довели за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.76-78 ЦПК України, зазначені у позовній заяві обставини того, що у квартирі [ADDRESS] , відповідачі не проживають понад один рік, а лише зареєстровані в ній. Питання про належність та допустимість доказів по справі, вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з урахуванням поданих сторонами доказів у справі. Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність прописки само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням. Отже, позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати покласти на позивачів. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved