Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-31 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Менської міської ради Менського району Чернігівської області, Відділу Держземагенства у Менському районі Чернігівської області, треті особи - [PERSON], [PERSON], в якому просила скасувати рішення виконкому Менської міської Ради народних депутатів №243 від 28 серпня 2000 року в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] та визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії 11-ЧН №008486, виданий 17 жовтня 2000 року на підставі рішення виконкому Менської міської Ради народних депутатів №243 від 28 серпня 2000 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2194/1037, на ім'я [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюване рішення та державний акт видані на земельну ділянку, яка знаходиться під будинком і біля будинку, що розташований по [ADDRESS], який на час прийняття оспорюванного рішення та видачі державного акту на землю, належав на праві власності їй та матері [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 травня 1972 року. За життя мати склала заповіт на користь сестри - [PERSON], а тому після смерті матері спадкоємцем за заповітом є її сестра, а вона, відповідно до ст. 1241 ЦК України, має право на обов'язкову частку у спадщині, оскільки є інвалідом 2 групи. Звернувшись до нотаріуса для оформлення спадщини дізналась про наявність оспорюваного нею державного акту на право приватної власності на землю серії 11-ЧН №008486 від 17 жовтня 2000 року, згідно з яким [PERSON] отримала у приватну власність спірну земельну ділянку. Вважає, що рішення виконкому Менської міської Ради народних депутатів та Державний акт на право приватної власності на землю не відповідають діючому на час прийняття рішення та видачі Державного акту законодавству, при прийнятті рішення не була врахована її частка у спадковому будинку, оскільки відповідно до ст.30 Земельного кодексу України в редакції 1990 року спірна земельна ділянка повинна була перейти у власність всім спадкоємцям, а саме їй та її матері [PERSON]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити, посилаючись на викладені в ньому обставини, додатково пояснила, що про наявність оспорюваного нею рішення виконкому Менської міської Ради народних депутатів вона дізналась від нотаріуса у травні 2014 року під час оформлення спадщини після смерті матері, остання ніколи не показувала їй документів ні на будинок, ні на землю. Представник позивача - [PERSON] підтримав позовні вимоги своєї довірительниці, після перерви в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні при вирішенні спору поклалася на розсуд суду. Представники відповідачів - Менської міської ради Менського району Чернігівської області та відділу Держземагенства у Менському районі Чернігівської області в судове засідання не з'явилися, до суду надійшли заяви про розгляд справи без участі представників міської ради та відділу Держземагенства, та про визнання позовних вимог (а.с.25, 31, 42). Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить поштове повідомлення (а.с.22). У відповідності до вимог ст.169 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності не з'явившихся сторін, їх представників, третіх осіб. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], її представника [PERSON], третьої особи - [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 14, 19 Конституції України право власності на землю громадянами набувається виключно відповідно до закону; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину від 24 травня 1972 року, спадкоємцями після померлого [INFO] року [PERSON] є його дружина [PERSON] та донька [PERSON] в рівних долях кожна; до складу спадкового майна входить половина будинку з відповідною частиною надвірних будівель в [ADDRESS] (а.с. 5). Право власності на ? частину вказаного будинку спадкоємцями зареєстровано в Чернігівському МБТІ, про що свідчить реєстраційний напис вчинений на свідоцтві 27 червня 1972 року (а.с.5 на звороті). Таким чином, [PERSON] та [PERSON] набули право власності в рівних частках, тобто по ?, на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по [ADDRESS]. Інша половина будинку з відповідною частиною надвірних будівель по [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 24 травня 1972 року. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с.10). Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України 1990 року, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Отже, до спадкоємців [PERSON] та [PERSON] після набуття права власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS], перейшло право користування на присадибну земельну ділянку за цією ж адресою. Проте, судом встановлено, що рішенням виконкому Менської міської Ради народних депутатів від 28 серпня 2000 року №243 земельна ділянка за вказаною адресою була передана у приватну власність лише одному співвласнику житлового будинку - [PERSON], яка 17 жовтня 2000 року отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії 11-ЧН №008486 (а.с.14, 50). Згідно копії оспорюваного державного акту, земельна ділянка передана для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до положень ч.1 ст.43 вказаного Кодексу припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Питання щодо вилучення земельної ділянки у іншого співвласника Менською міською Радою народних депутатів не вирішувалося. В судовому засіданні також не встановлено жодних передбачених законом підстав для припинення прав користування [PERSON] спірною земельною ділянкою, на якій знаходиться належний їй на праві спільної часткової власності житловий будинок. Таким чином, доводи позову про те, що на момент видачі [PERSON] оспорюваного державного акту, право на користування спірною земельною ділянкою мала, крім неї, і позивач, як співвласник будинку, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Крім того, в судовому засіданні не спростовані твердження позивача про те, що про приватизацію її покійною матір'ю [PERSON] всієї спірної земельної ділянки вона дізналась лише у травні 2014 року. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оспорюване рішення Менської міської Ради народних депутатів №243 від 28 серпня 2000 року, в тій частині, в якій воно порушує вказані права [PERSON], як законного землекористувача, та виданий на підставі цього рішення Державний акт на право приватної власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку необхідно визнати недійсними, відновивши становище, яке існувало до порушення зазначених прав [PERSON], оскільки передача земельної ділянки у власність [PERSON] була здійснена з порушенням вимог діючого на той час земельного законодавства.

Outcome: approved