Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

У травні 2020 року позивачка подала до суду позовну заяву про скасування реєстрації права власності відповідача [PERSON] на жилий будинок з господарськими спорудами та будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] та визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаного будинку. На обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що на початку травня 2020р. у Йоспівської сільської Ради вона випадково дізналася про те, що її колишній чоловік з яким укладений 26.09.1980 року шлюб був розірваний 02.04.2015р., оформив на себе право власності на весь вищевказаний будинок, який є їх спільною сумісною власністю оскільки він був придбаний ними в період шлюбу. Цей будинок був наданий родині [PERSON] як переселенський, а право власності вони на нього набули, оскільки викупили його у 1990-1992 роках минулого століття у «Одеській овочевої опитної станції» (надалі «ОООС»). Після безпідставної реєстрації права власності на будинок відповідач [PERSON] звернувся до суду і рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 31.01.2020р. по цивільній справі №509/4379/19 позивачка була визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, а також вона була зобов`язана усунути перешкоди у користуванні житловим будинком з господарськими спорудами та будівлями, який належить [PERSON] .. За таких обставин позивачка вважає, що реєстрація права власності за відповідачем порушує її майнові та житлові права, ці права підлягають судовому захисту, а тому вона була змушена звернутися до суду з вказаним позовом. З огляду на вказане позивачка просила суд скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на спірний будинок; визнати за нею право власності на 1/2 частину цього будинку; стягнути з відповідача на її судовий збір в сумі 2681,60 гривен та витрати, які були нею понесені з оплати правничої допомоги в сумі 12500 гривен та витрати пов`язані із залученням свідків та спеціалістів без вказівки їх розміру. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив у якому позовні вимоги не визнав з тих підстав, що записи у погосподарських книгах не узгоджуються з відомостями про прописку позивача [PERSON] з іншими документами в тому числі і з даними її паспорту, прописка [PERSON] не могла відбутися раніше ніж будинок був введений у експлуатацію, позивачкою не надано допустимих, належних, достовірних та достатніх доказів про те що у неї виникло право власності на будинок оскільки суду не надано нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу жилого будинку укладеного між «ОООС» та подружжям [PERSON] , записи у погосподарських книгах щодо розміру та площі приміщень будинку не співпадають з даними технічного паспорту на будинок. За таких обставин та за відсутністю правових підстав відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити. Одночасно відповідач просив суд вирішити питання щодо судових витрат у вигляді витрат пов`язаних зі сплатою отриманої ним правничої допомоги. У судовому [PERSON] та її представник позов підтримали у повному обсязі та просили суд його задовольнити з підстав викладених у позовної заяві та наданих суду доказів. Крім того представник позивача у дебатах просив суд вказати у рішенні, що у разі задоволення позову, воно є підставою для реєстрації позивачкою свого права власності на 1/2 частину та скасування права власності відповідача на весь будинок. Відповідач [PERSON] у задоволені позову просив відмовити з підстав вказаних у відзиві. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши докази, які були надані сторонами суд доходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню за таких підстав. За приписами ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, оспорюваних або не визнаних прав та інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України та ст.16 ЦК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором і такими способами зокрема є: визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; зміна або припинення правовідношення. За змістом ст.ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін тобто кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК, а суд розглядає цивільні справи виключно в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно ст.ст.76-81,83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень шляхом подання безпосередньо до суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів. Судом встановлено, що 26.09.1980р. позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, який заочним рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02.04.2015р. по цивільній справі №509/665/15-№509/4379/19 був розірваний. Отже, суд вважає, що саме з цієї дати між позивачем та відповідачем були припиненні будь які відношення притаманні подружжю. Відповідно до записів у трудової книжки, позивачка з 1980р. працювала у «ОООС». За даними погосподарської книги Йосипівської сільради за 1986-1990 роки у цієї ж «Одеській овочевої опитної станції» працював водієм і відповідач [PERSON] . Згідно відомостей, які містяться у погосподарської книги Йосипівської сільради за 1986-1990 роки та довідки Йосипівської сільської Ради №199 від 13.05.2020р будинок [ADDRESS] числився як переселенський. За даними довідки Йосипівської сільської Ради №199 від 13.05.2020р. та відомостей, які зафіксовані у погосподарських книгах сільської Ради за 1986 - 2021 роки у спірному будинку [ADDRESS] були прописані та проживали позивачка, відповідач та їх сини - [PERSON] та [PERSON] , тобто родина подружжя [PERSON] . Допитані у судових засіданнях свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що дійсно з середини 80-х років минулого століття родина [PERSON] проживала та проживає саме у будинку [ADDRESS] . На сторінці 11 паспорту відповідача, є відмітка, що він був прописаний по [ADDRESS] , а потім його місце мешкання було перереєстроване у будинку [ADDRESS] . З огляду на вказане суд доходить до висновку, що при реєстрації місця мешкання позивачки у будинку [NUMBER] працівником паспортного столу була допущена помилка, а тому суд цю обставин не бере до уваги, оскільки беззаперечно встановлено, що родині [PERSON] надавався для життя і вони мешкали у спірному будинку під [NUMBER] . Допитана у судовому засіданні 31.05.2021р. в якості свідка [PERSON] показала, що у теперішній час вона працює старостою с.Йосипівка, яке після проведення адміністративної реформи відноситься до Маяківської сільської Ради Одеського району Одеської області, а до цього з 2010р. по 2020 рік працювала Головою Йосипівської сільської Ради Овідіопольського району Одеської області. Сім`ю [PERSON] знає як мешканців с.Йосипівка з 80-х років минулого століття. Вони мешкали у будинку [ADDRESS] , який був їм наданий, як переселенський для життя у середині 80-х років державним підприємством «ОООС». Кожна сільрада у обов`язковому порядку вела погосподарські книги у які працівники сільради щорічно вносили записи стосовно осіб які мешкають у кожному будинку села та інші відомості. Будинок у якому мешкала родина відносився до категорії «переселенських» і був власністю «ОООС». Згідно діючого у той час законодавства державні підприємства до яких відносився «ОООС» мали право продавати своїм працівникам ці будинки. Так як у погосподарських книгах за 1991-1995р. появився запис, що будинок [NUMBER] став власністю [PERSON], то це означає, що подружжя [PERSON] уклали з «ОООС» договір купівлі-продажу будинку та сплатили за нього державному підприємству гроші. При видачі мешканцям села паспортів громадян України особа, яка вела паспортних облік могла допустити у паспорті помилку при написанні номеру будинку і замість № [NUMBER] написати [NUMBER]. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона з 1988р. по 2006р. працювала начальником військово-облікового столу Йосипівської сільради і знає родину [PERSON] майже з народження. У середині 80-х років «ОООС» надав для життя сім`ї [PERSON] «переселенський» будинок під [ADDRESS] , який у подальшому був проданий цієї родині. Записи у погосподарських книгах про їх мешкання у будинку [NUMBER] відповідають дійсності. Ніяких інших будинків подружжя [PERSON] у селі більше не придбавали. Допитана у судовому засіданні 05.11.2020р. свідок [PERSON] пояснила, що вона у 80-роках працювала головним бухгалтером «ОООС», яке початку 90-х років було реформовано у КСП «Йосипівске». Це підприємство надавало для життя своїм працівникам «переселенські» будинку на які з часом укладалися договори купівлі-продажу і тільки після внесення до каси підприємства коштів ці «переселенські» будинки передавались у власність їх мешканцям. Гроші вносилися до каси або відразу або частками, а сільрада після цього відповідним чином реєструвала перехід права власності будинку до покупців. Допитана у судовому засіданні 31.05.2021р. свідок [PERSON] пояснила, що вона з 1981 року по 1990 роки працювала головою Йосипівської сільської Ради Овідіопольського району Одеської області і знає родину [PERSON] з дня народження. Сім`я [PERSON] мешкали у «переселенському» будинку [ADDRESS] , який був їм наданий «ОООС» для життя. Ведення сільською Радою погосподарських книг у той час був обов`язковим. У цих книгах записувалися особи, які мешкали у кожному будинку села, а також інші необхідні дані. Записи у погосподарських книгах, які стосуються родини [PERSON] відповідають дійсності. За договорами купівлі-продажу укладеного між «ОООС» та його працівниками, ці переселенські будинки передавалися у власність покупців - мешканців цих будинків про що у погосподарських книгах здійснювалася певна відмітка. У судовому засіданні 31.05.2021р. відповідач [PERSON] заявив, що дійсно йому був виданий переселенський білет, який він представить суду для огляду у наступному судовому засіданні. У судовому засіданні 09.08.2021р. відповідач [PERSON] пояснив, що переселенський білет він знайти не зміг, а тому не може його представити суду для огляду. На питання представника позивачки відповідач [PERSON] у судовому засіданні 09.08.2021р. пояснив, що дійсно йому був виданий «переселенський» білет, у цей білет було внесено ім`я його дружини [PERSON] , і на підставі цього білету його родині був наданий «переселенський» будинок у якому він живе у теперішній час. За цей «переселенський» будинок вони сплатили гроші державному підприємству у якому він працював.. Згідно записів у погосподарській книзі за 1986-1990 року будинок [ADDRESS] , у якому мешкала родина [PERSON] значиться як «переселенський», а у погосподарській книзі за 1991-1995 роки він вже значиться як «собственный» з 1992 года, тобто власний. У всіх подальших записах здійснених у погосподарських книгах Йосипівської сільської Ради за 1996-2000рр.; 2001-2005рр.; 2006-2010рр; 2011-2015рр. та 2016-2021 роки - спірний будинок під [ADDRESS] значиться як власність подружжя [PERSON] . Отже, позивачка, свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та сам відповідач [PERSON] підтвердили, що спірний будинок відносився до категорії переселенських і був проданий державним підприємством подружжю [PERSON] після чого вони набули на нього право власності. Аналізуючи вищевикладене та наявні докази у сукупності разом із поясненнями відповідача, суд доходить до висновку, що дійсно у середині 80-х років минулого століття родині [PERSON], як працівникам державного підприємства «ОООС» був наданий для життя будинок, який відносився до категорії «переселенських» будинків, цей будинок був їм проданий, а право власності на нього перейшло від державного підприємства до покупців. Оскільки у погосподарській книзі за 1991-1995р. є запис, що спірний будинок став власністю у 1992 році, то суд вважає, що саме у цей рік відбулася купівля подружжям [PERSON] спірного «переселенського» будинку і саме у цей рік вони набули право власності на нього. Відповідно до діючого на 1992 рік законодавства, а саме ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, яке було придбане подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю і кожен з них має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Таким чином, суд приходить до висновку що будинок під [ADDRESS] з 1992 року є спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] оскільки він був придбаний у період шлюбу, а тому позовна вимога про визнання за позивачкою [PERSON] права власності на 1/2 частину цього будинку підлягає задоволенню. З відомостей, які містяться у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №176339047 від 05.08.2019р. вбачається, що відповідач 05.08.2019р. оформив право власності на весь спірний будинок оформив на себе. Відомості про право власності [PERSON] на спірний будинок, 05.08.2019р. були внесені державним реєстратором ДП «Центр обслуговування громадян» на підставі рішення виконавчого комітету Йосипівської сільської Ради №33 від 29.07.2019р. та технічного паспорту, виготовленого 10.07.2019р. ФОП [PERSON] .. Рішенням виконавчого комітету Йосипівської сільської Ради №33 від 29.07.2019р. «Про присвоєння (уточнення) адреси житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований на території Йосипівської сільської Ради за адресою [ADDRESS] гр. [PERSON] » було підтверджено адресу спірного будинку [NUMBER] і воно не містить даних про те, що цей орган приймав рішення про визнання права власності на цей будинок за відповідачем [PERSON] . Технічний паспорт, виготовлений 10.07.2019р. ФОП [PERSON] також не містить відомостей відносно підстав набуття відповідачем права власності на спірний будинок. З огляду на вказане, суд погоджується з думкою позивачки, що ці документи не являються підставою для реєстрації державним реєстратором права власності відповідача на весь спірний будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 31.01.2020р. по цивільній справі №509/4379/19 позивачка була визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, а також була зобов`язана усунути перешкоди у користуванні житловим будинком з господарськими спорудами та будівлями, який належить [PERSON] . Враховуючи прийняте рішення, суд доходить до висновку, що дійсно безпідставною реєстрацією прав власності відповідача на весь будинок були порушені майнові та житлові права позивачки і ці права потребують судового захисту. За таких обставин позовна заява [PERSON] у цієї частині також підлягає задоволенню. При розгляді справи сторони заявили вимоги про вирішення питання щодо розподілу судових витрат. Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу ; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд має здійснити розподіл судових витрат, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а у разі у відмові позову на позивача. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] повністю, то судовий збір та витрати пов`язані із розглядом справи повинні бути стягнуті з відповідача. Позивачка просила суд, у разі задоволення її позовних вимог стягнути з відповідача на її користь судовий збір в сумі 2681,60 гривен, а також витрати, які були нею понесені з оплати правничої допомоги в сумі 12500 гривен та витрати пов`язані із залученням свідків та спеціалістів без вказівки їх розміру. З договору про надання правової допомоги, розрахунку суми гонорару, вбачається що сторони визначили розмір гонорару у твердій грошовій сумі, яка не залежить від кількості, складності та часу витраченого адвокатом на складання процесуальних документів та кількості судових засідань на яких він був присутнім. Суд вважає, що витрати на оплату правової допомоги наданої адвокатом у розмірі 12500 гривень, сплата яких підтверджена наданими квитанціями, є співмірними із складністю справи, виконаних адвокатом робіт; обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; ціною позову і, особливо, із значенням справи для позивача, а тому ця вимога підлягає задоволенню. Так як позивачка не надала суду доказів понесених нею витрат пов`язаних із залученням свідків та спеціалістів, то питання розподілу цих витрат судом не розглядалось. Отже, відповідно до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивачки 2681,60 гривен судового збору та 12500 гривень сплаченого нею гонорару за надання їй правової допомоги оплата яких підтверджена квитанціями що є у матеріалах справи. Згідно п.1 ч.7 ст.265 ЦПК України суд, у разі необхідності, визначає порядок та строки виконання рішення. З огляду на вказане суд вважає за необхідне зазначити, що у разі набуття цим рішенням законної сили воно є підставою для скасування права власності [PERSON] на весь цей будинок, а також воно є підставою для реєстрації [PERSON] свого права власності на 1/2 частину спірного будинку.

Outcome: approved