Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

У травні 2015 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати поруку за договором поруки № SR004/482/2007, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] 24.12.2007 року з усіма подальшими додатковими угодами та змінами до нього такою, що припинена. Мотивуючи позовні вимоги, зазначив про тре, що 24.12.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та [PERSON] укладено кредитний договір № ML-004/482/2007. В забезпечення виконання боржником [PERSON] зобовязань за кредитним договором № ML-004/482/2007 від 24.12.2007 року, між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ ОТП Банк) 24.12.2007 року укладено договір поруки № SR004/482/2007. З січня 2014 року у звязку із фінансовою кризою боржник перестав виконувати покладені на нього зобовязання, однак ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (правонаступник ПАТ «ОТП Банк» за правом вимоги по кредитному договору) лише 19.08.2014 року звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22.12.2014 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково, стягнуто з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 24.12.2007 року. Враховуючи, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пропустив шестимісячний строк звернення з вимогою про виконання зобовязання до поручителя [PERSON], позивач просить на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України визнати поруку за договором поруки № SR004/482/2007, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] 24.12.2007 року з усіма подальшими додатковими угодами та змінами до нього такою, що припинена. У судовому засіданні представник позивача, яка також є представником третьої особи, підтримала позовні вимоги у повному обсязі, наполягала на задоволенні позову. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, з підстав їх необґрунтованості та недоведеності. В обґрунтування заперечень зазначив про те, що обставини, на які посилається позивач, не відповідають дійсності, оскільки рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.12.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01.04.2015 року, встановлено, що останній платіж за кредитним договором позичальником [PERSON] здійснено 23.01.2014 року, а 04.03.2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направлено відповідачам у справі [PERSON] та [PERSON] досудові вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором від 24.12.2007 року, 26.08.2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто до спливу шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України. Вислухавши пояснення та заперечень осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи судом встановлено наступне. 24.12.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», процесуальним правонаступником якого в свою чергу є ТОВ «ОТП Факторинг Україна») укладено кредитним договір № ML-004/482/2007. В забезпечення виконання боржником [PERSON] зобовязань за кредитним договором № ML-004/482/2007 від 24.12.2007 року, між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», процесуальним правонаступником якого в свою чергу є ТОВ «ОТП Факторинг Україна») 24.12.2007 року укладено договір поруки № SR004/482/2007. У звязку із неналежним виконанням позичальником зобовязань за кредитним договором та виникненням заборгованості, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 26.08.2014 року звернулось до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 24.12.2007 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.12.2014 року, залишеного без змін ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 01.04.2015 року, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково, зокрема, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-004/482/2007 від 24.12.2007 року в сумі 70\~608 доларів 95 центів, що за курсом НБУ станом на 21.11.2014 року становило 1\~069\~447 гривень 89 копійок, відсотків за користування кредитними коштами в сумі 4\~381 долар США 68 центів, що за курсом НБУ станом на 21.11.2014 року становило 66\~365 гривень 22 копійки, пеню за прострочення виконання зобовязань в сумі 100\~000 гривень, а всього 1\~235\~813 гривень 11 копійок. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що в розумінні положень ст. 559 ЦК України, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено саме в судовому порядку, а не в будь-якому іншому. При цьому, позивач стверджує, що жодних вимог від кредитора про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором не отримував, а дізнався про існування заборгованості та необхідність її погашення лише зі змісту позовної заяви, поданої до Дніпровського районного суду м. Києва лише 26.08.2014 року, тобто з пропуском строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України. Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Зі змісту ст.ст. 559, 598 ЦК Україна вбачається, що припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Термін «порука», застосований законодавцем у ч.1 ст.559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. В ч. 4 ст. 559 ЦК України закріплено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки, протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимогу до поручителя, протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги. Результат аналізу зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не може. Суд зазначає, що обставини щодо направлення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» [PERSON] та [PERSON] досудових вимог про погашення заборгованості за кредитним договором, встановлені рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.12.2014 року та ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 01.04.2015 року. Так, зазначеними вище судовими рішеннями встановлено, що 04.03.2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надіслало [PERSON] та [PERSON] досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором № ML-004/482/2007 від 24.12.2007 року, в якій у звязку із порушенням умов кредитного договору, несплати належних сум кредиту та відсотків, вимагав протягом 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги сплатити заборгованість за кредитним договором. Зазначені досудові вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і є вимогою щодо сплати заборгованості, передбаченою ч. 4 ст.559 ЦК України. Посилання позивача на ту обставину, що тільки пред'явлення позову до суду вважається пред'явленням вимоги не відповідає дійсності, оскільки ч.4 ст.559 ЦК України не вимагає пред'явлення позову до суду, а вимагає лише пред'явлення вимоги до поручителя. Таким чином, суд надходить до висновку про те, що в даному випадку мав місце факт надсилання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» поручителю [PERSON] вимоги про погашення заборгованості 4 березня 2014 року. А тому, доводи [PERSON] про те, що в даній справі порука припинилася, оскільки відповідач не надсилав йому повідомлень з вимогами виконати зобов'язання боржника, є безпідставними та необґрунтованими, такими, що суперечать фактам, які встановленні рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.12.2014 року та ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 01.04.2015 року, що має преюдиційне значення та матеріалам справи. В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За змістом положень частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed