Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

У січні 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором № 014/1062/82/0227647 від 25 травня 2018 року у розмірі 103 024,95 грн, 2 102,00 грн витрат зі сплати судового збору та 20 000,00 грн витрат на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 травня 2018 року між публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/1062/82/0227647, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 46 140,20 грн зі сплатою 38,3 % річних. 26 червня 2019 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договором кредиту, в тому числі за договором кредиту № 014/1062/82/0227647 від 25 травня 2018 року. ТОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до боржника. Відповідачем не виконано взяті на себе зобов`язання відповідно до умов договору, у зв`язку із чим станом на 04 грудня 2020 року у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором, яка з урахуванням тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, пені, 3% річних та інфляційних втрат становить 103 024,95 грн, яку позивач просив стягнути на свою користь. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року у справі відкрито провадження, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання, призначено судовий розгляд справи на 03 березня 2021 року. Даною ухвалою сторонам надано строк на подання заяв по суті спору. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 березня 2021 року з метою дотримання реалізації права сторін на подання заяв по суті судовий розгляд справи відкладено на 19 квітня 2021 року. 06 квітня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача про зупинення провадження у справі, у зв`язку із розглядом Шевченківським районним судом міста Києва цивільної справи № 761/22518/20 за позовом [PERSON] до ТОВ «Вердикт Капітал», приватного нотаріуса КМНО Богомолова Д. І., приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименко Р. В., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 19 квітня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про зупинення провадження у справі та відкладено судовий розгляд цивільної справи на 28 травня 2021 року. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року з метою дотримання реалізації права відповідача на ознайомлення з матеріалами справи та подання відзиву на позовну заяву судовий розгляд справи відкладено на 25 червня 2021 року. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідач [PERSON] повідомлявся про судовий розгляд справи. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що 25 травня 2018 року між публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/1062/82/0227647, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 46 140,20 грн зі сплатою 38,3 % річних. Дата повного погашення кредиту - 25 травня 2021 року. 26 червня 2019 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договором кредиту, в тому числі за договором кредиту № 014/1062/82/0227647 від 25 травня 2018 року. ТОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до боржника. Згідно наданого позивачем розрахунком кредитної заборгованості станом на 04 грудня 2020 року відповідач має заборгованість у загальному розмірі 103 024,95 грн, яка складається із: нараховані 3% річних - 3 752,68 грн; втрати від інфляції - 7 368,88 грн; подвійна облікова ставка НБУ - 7 127,85 грн; заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 41 655,62 грн; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 9 270,84 грн; заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 23 400,96 грн; заборгованість за пенею - 10 448,12 грн. Частиною першою статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів, виборі контрагента та визначенні умов договору. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. За змістом частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими паками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пунктом 4.2.2. кредитного договору встановлено право банку при виникненні простроченої заборгованості за основною сумою боргу за кредитом та/або процентами, більше ніж на один місяць, а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та інших платежів за цим договором та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку. Судом установлено та узгоджується з матеріалами справи, що відповідач належним чином не виконав умови кредитного договору, зокрема: несвоєчасно виконував зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитом та плати за обслуговування кредиту, внаслідок чого виникла заборгованість. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За правилами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) зазначила, що «у випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Оскільки відповідач не належним чином виконував зобов`язання з погашення кредиту, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення у судовому порядку заборгованості за тілом кредиту, відсотками та 3% річних і інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України у визначеному позивачем розмірі. Відповідач не скористався процесуальним правом надати свої заперечення проти позовних вимог та надати докази, які мали підтвердити належне виконання ним договірних зобов`язань, будь-яких заперечень щодо наданого банком розрахунку кредитної заборгованості не надав, що в силу вимог частини першої статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Щодо вирішення позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, суд керується таким. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника таких, що ґрунтуються на законі, невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). За правилами частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частина перша статті 546 ЦК України визначає види забезпечення виконання зобов`язання, а неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток, право довірчої власності. Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»). Згідно зі статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Пунктами 10.3., 10.7. кредитного договору сторони погодили, що за прострочення виконання будь-яких грошових зобов`язань за договором кредитор має право вимагати, а позичальник зобов`язаний на вимогу кредитора сплатити останньому пеню у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожен календарний день прострочення. Розрахунок пені здійснюється, починаючи з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобов`язання мало бути виконаним, і по день виконання позичальником простроченого зобов`язання включно. В разі пред`явлення кредитором вимоги по сплаті пені, її сплата здійснюється позичальником в порядку та строки, передбачені для здійснення ануїтетних платежів відповідно до умов статті 3 договору, якщо інше не передбачено вимогою кредитора. Сплата пені не звільняє позичальника від виконання простроченого грошового зобов`язання. Сплата позичальником пені, передбаченої цією статтею 10 договору, не звільняє позичальника від повного виконання ним умов договору. За наведених обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у сумі 7 127,85 грн, оскільки сплата такої договором не передбачена. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позов ПАТ «Вердикт Капітал» про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає задоволенню частково, за виключенням вимоги про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Відповідно до положень статей 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). За подання позовної заяви позивач сплатив судовий збір у розмірі 2 102,00 грн. Оскільки позов задоволений на 93,08% (95 897,10х100/103024,95), суд покладає на відповідача судовий збір у розмірі 1 956,54 грн (2102х93,08%). З приводу визначення розміру витрат, які підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, та понесені позивачем як витрати на правову допомогу, суд зазначає наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Так, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача подано копію договору від 21 грудня 2019 року про надання правової допомоги, заявка на надання юридичної допомоги № 83, витяг з акту № 8 про надання юридичної допомоги від 16 жовтня 2020 року та платіжне доручення № 154600002 від 19 жовтня 2020 року про сплату за надання правової допомоги згідно договору № 21-12/2019 від 21 грудня 2019 року у розмірі 200 000 грн. Суд вважає, що заявлені представником позивача вимоги про відшкодування послуг з надання правової допомоги у розмірі 20 000 грн є завищеними з огляду на наступне. За змістом частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежне від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 цього Кодексу). Згідно витягу з акту № 8 про надання юридичної допомоги від 16 жовтня 2020 року АО «Вердикт» надало позивачу правову допомогу відповідно до умов договору від 21 грудня 2019 року, а позивач прийняв таку правову допомогу, а саме: надання усної консультації з приводу можливості стягнення боргу в позасудовому порядку, надання усної консультації з приводу можливості стягнення боргу в судовому порядку, надання письмової поглибленої консультації з посиланням на нормативні акти, складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до Голосіївського районного суду міста Києва, підготовка та друк необхідних документів (а. с. 99). Разом з тим, до матеріалів справи долучено платіжне доручення про сплату за надання правової допомоги згідно договору № 21-12/2019 від 21 грудня 2019 року у розмірі 200 000 грн, з якого неможливо встановити, яка саме сума грошових коштів із вищевказаної, була сплачена за надання юридичних послуг щодо стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал». Оскільки ЦПК України не обмежує розмір компенсації витрат на професійну правничу допомогу, передбачено можливість запобігти зловживанням у визначення цього розміру з боку учасників судового процесу та осіб, які надають правничу допомогу. Інша сторона може поставити під сумнів розрахунок витрат на правничу допомогу. Таким чином, суд

Outcome: partial