Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

\~\~ У червні 2016 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання інформації недостовірною, відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що він проходить військову службу в Центральному науково-дослідному інституті Збройних Сил України. Вказав, що з 2012 року між ним та [PERSON] склалися неприязні стосунки. Відповідач постійно звертався до командування частини зі скаргами на службову діяльність позивача, надаючи завідомо неправдиві відомості щодо останнього, ображав нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою. У позовній заяві позивач зазначив, що в черговий раз 26 листопада 2014 року відповідач звернувся до Військового прокурора Київського гарнізону України з заявою, в якій надав завідомо неправдиву інформацію щодо нього, яка принижує його як особистість та офіцера ЗС України, ганьбить його честь і гідність. Позивач зауважив, що через поширення відносно нього недостовірної інформації, що посягає на його честь та гідність він пережив сильне нервове потрясіння, втратив спокій, оскільки його постійно почали контролювати, що завдало моральної шкоди. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують його права свободи, ганьблять честь, гідність офіцера ЗС України відомості, поширені в заяві [PERSON] до Військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону України, зобов`язати відповідача спростувати недостовірні відомості шляхом вибачення та спростування інформації перед колективом Інституту на загальних зборах інституту, стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду, яку він оцінює у 100 000 грн. У судовому засіданні, ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 03.10.2016 року, не виходячи до нарадчої кімнати, було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Військову частину [NUMBER] . У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх неправомірність та необґрунтованість. Відповідач пояснював, що спірну заяву він не підписував та в Інституті ніяких негативних відомостей про [PERSON] не поширював. Представник третьої особи просив позовну заяву позивача задовольнити, оскільки в/ч [NUMBER] вважає, що поширення зазначеної інформації відповідачем відносно [PERSON] невизначеному колу осіб мало на меті опорочення честі та гідності офіцера ЗС України, який належним чином виконує свої службові обов`язки (а.с. 74-76). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, представника третьої особи, свідка, дослідивши докази в справі у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач проходить дійсну військову службу в Збройних Силах України, а саме у Військовій частині [NUMBER] (Центральному науково-дослідному інституті Збройних Сил України) (а.с. 7). Працівник ЗС України [PERSON] звільнений з роботи у зв`язку з закінченням строку дії контракту, відповідно до наказу командира частини [NUMBER] від 29.08.20143 року № 162 (а.с. 81). У судовому засіданні представник позивача пояснювала, що з 2012 року між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки, що не заперечувалося [PERSON] . Також, вказувала, що з боку відповідача були постійні скарги до керівництва на службову діяльність [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, 05 лютого 2015 року за № 218 Центральним науково-дослідним інститутом Збройних Сил України було отримано копію звернення [PERSON] від Військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону України щодо правопорушення зі сторони військовослужбовця [PERSON] (а.с. 77). Додатком до даного листа була заява від імені [PERSON] від 26 листопада 2014 року адресована Військовому прокурору Київського гарнізону України (а.с. 78-80). У даній заяві було зазначено: «Прошу Вас звернути увагу на полковника [PERSON] , який служить у Центральному науково-дослідному інституті Збройних Сил України. На теперішній час він знаходиться у відрядженні у Головному командному центрі Збройних Сил України, виконуючи обов`язки чергового. Доповідаю Вам у зв`язку з тим, що [PERSON] за останні часи збирає матеріал, який має гриф «таємно» або «цілком таємно» за Міністерством оборони України та Збройні Сили України, особливо за антитерористичну операцію - організаційно-штатну структуру ЗСУ, яка кількість військ (сили, озброєння) знаходиться на сході України, їх розташування та забезпеченість. Ці дані [PERSON] збирає (фіксує) на флешку. Іноді офіцери бачили, що він комусь дзвонить. Навіщо йому це ми не знаємо, але є деякі сумніви - що порушуються закони України. Сам [PERSON] має у Криму (м. Джанкой) власний маєток. Жінка родом з Криму там живуть родичі жінки, які прийняли громадянство Росії. Прошу розібратися. Таких як [PERSON] у Збройних Силах України є значна кількість». Обґрунтовуючи позов, позивач посилався на те, що інформація, яка зазначена у заяві [PERSON] від 26.11.2014 року є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, а тому порушує його права, ганьбить честь та гідність. Відповідно до ст. ст. 3, 28 Конституції України визначено честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, кожен має повагу до його гідності. Разом з тим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобіганню розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація (ст. 201 ЦК України). Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто/або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо,телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації є також вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших товарів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать честь, гідність фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Статтею 40 Конституції України визначено, що всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до п. 16 Постанови усі відповідно до ст. 40 Конституції України мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатись до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мало місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Відповідно до вказаного рішення, викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов`язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Як вбачається з матеріалів справи по факту надходження звернення [PERSON] від Військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону України щодо правопорушення зі сторони військовослужбовця [PERSON] було проведено службове розслідування. Так, 11 лютого 2015 року за №30 був виданий наказ командира військової частини [NUMBER] щодо проведення службового розслідування за фактом можливого витоку інформації та підготувати проект наказу командира військової частини про результати службового розслідування до 18 лютого 2015 року (а.с. 82). 16 лютого 2015 року було видано наказ командира частини [NUMBER] №35, та акт № 44/23 про результати службового розслідування за фактом можливого витоку інформації (а.с. 86-92) Згідно акту службового розслідування за фактом можливого витоку інформації надано висновок, що порушень щодо забезпечення режиму секретності під чс виконання службових обов`язків полковником [PERSON] при роботі з документами з обмеженим доступом не встановлено. Звинувачення на адресу полковника [PERSON] з боку колишнього працівника частини громадянина [PERSON] не підтвердилися. Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали перевірки, [PERSON] не мав на меті принижувати честь, гідність позивача, відповідач таким чином реалізував своє право на звернення відповідно до ст. 40 Конституції України з метою перевірки уповноваженими на це законом органами факту можливого витоку інформації [PERSON] при роботі з документами з обмеженим доступом. За викладених обставин, у заяві від 26.11.2014 року відповідач викладав відомості з ціллю перевірки інформації щодо [PERSON] з наміром захисту інтересів Збройних Сил України. Позивач не довів, що звернення було викликано у відповідача не наміром виконати свій громадській обов`язок та не довів факт, що\~ інформація, яка викладена в заяві від 26.11.2014 року носить в собі образу, порочить честь та гідність позивача та порушує його особисті немайнові права, тому відсутні підстави для їх спростування та відновлення порушених прав позивача відповідно до вимог ст. 277 ЦК України. Також слід вказати, що стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Позивач просив зобов`язати відповідача спростувати недостовірні відомості шляхом вибачення та спростування інформації перед колективом Інституту на загальних зборах інституту Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року, суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної\~ інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Позивач також просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 100 тис. грн. 00 коп. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та полягає зокрема у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Оскільки вимога позивача про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про спростування недостовірної інформації, вона також задоволенню не підлягає. З урахуванням зазначеного суд, приходить до висновку про те, що позовні вимоги\~ [PERSON] до [PERSON] , третя особа Військова частина [NUMBER] , про визнання інформації недостовірною, відшкодування моральної шкоди у судовому засіданні не знайшли свого доведення, а тому задоволенню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed