Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

У червні 2016р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва суду з позовом (а.с. 1-5, т.1) до відповідачів: [PERSON] (яка змінила прізвище на « [PERSON] »), [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войнарска І.А., в якому просив суд: - визнати недійсним договір дарування квартири від 03 березня 2016р., укладений між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарскою І.А., зареєстрований в реєстрі за номером 141. Свої позовні вимоги, позивач обґрунтовував тим, що відповідачка [PERSON] , перебуваючи з ним у зареєстрованому шлюбі, здійснила відчуження квартири [ADDRESS] , яка є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом укладення договору дарування квартири на користь їх спільної доньки відповідачки [PERSON] без згоди позивача, яка мала бути надана ним письмово та нотаріально посвідчена, відповідно до вимог ст. 65 СК України. Так, позивачем вказано, що 14 квітня 2009р. подружжям було придбано нежиле приміщення загальною площею 97,90 кв.м. за адресою: [ADDRESS]), шляхом укладення між [PERSON] та Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві Ради договору купівлі-продажу нежилого приміщення, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюком А.В., зареєстровано в реєстрі за № 430. Пізніше зазначене нежиле приміщення було переобладнане в квартиру, про що 20 лютого 2014р. на ім`я [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , а відтак, вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому позивач зазначає, що квартира не є об`єктом безоплатної приватизації державного житлового фонду, оскільки придбавалася шляхом укладення відплатного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, тому не є особистою приватною власністю [PERSON] , при цьому оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно знаходяться у позивача, відповідачкою для укладення договору дарування були використані їх копії. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2016р. відкрито провадження по справі. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2016р. (а.с. 38-39, т. 1) було частково задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності відповідачці [PERSON] . У ході розгляду судової справи стороною позивача неодноразово надавалися письмові додаткові пояснення, в яких повідомлялося, що для укладення оспорюваного позивачем договору дарування квартири відповідачка [PERSON] використала підроблену заяву про надання згоди подарувати, підписати та укласти договір дарування квартири [ADDRESS] , підписану від імені позивача [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. 02 березня 2016 року за реєстровим № 660 (серія НАТ № 994937). За фактом підробки підпису [PERSON] в заяві-згоді від 02 березня 2016р., Дарницьким управлінням поліції до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 липня 2016р. внесено кримінальне провадження №420161101020000177 за ч. 3 ст. 365-2 КК України щодо вчинення приватним нотаріусом Козаєвою Н. М. за попередньою змовою з [PERSON] та [PERSON] кримінального правопорушення. Стороною позивача надавалися інформація про хід досудового розслідування у кримінальному провадженні, копії матеріалів кримінального провадження та копії висновків експертів з дозволу слідчого. За клопотанням сторони позивача судом було залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєву Н.М. (а.с. 144, т. 1). 06 вересня 2018р. через канцелярію суду стороною позивача було подано заяву про визнання правочину недійсним в порядку ч. 3 ст. 264 ЦПК України (а.с. 156-166, т.4), в якій позивач просив визнати недійсною заяву від імені [PERSON] про надання згоди [PERSON] подарувати, підписати та укласти договори дарування нерухомого майна, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. 02 березня 2016р., зареєстровану в реєстрі за № 660 (серія бланку НАТ № 994937), з підстав, викладених у ній. У судовому засіданні 22 березня 2019р. сторона позивача відмовилася від вище зазначеної заяви (а.с. 173, т. 4)., оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року у справі №761/21742/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2019р., було задоволено позов [PERSON] та визнано недійсною заяву [PERSON] про надання згоди [PERSON] подарувати, підписати та укласти договори дарування нерухомого майна, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Наталією Михайлівною 02.03.2016 року, зареєстровану в реєстрі нотаріальних дій за № 660 (нотаріальний бланк НАТ 994037). Відзиви на позов відповідачами не подавалися. Представником відповідачки [PERSON] до матеріалів справи було долучено копії документів про зміну прізвища на « [PERSON] » (а.с. 188-191, т. 2). Відповідачка [PERSON] через представника подала до суду зустрічний позов (а.с. 193, т. 2), в якому просила визнати за собою право власності на квартиру [ADDRESS] , у прийнятті якого судом було відмовлено ухвалою суд від 19 травня 2017р., з підстав, що первісний і зустрічний позови не пов`язані між собою, є різні предмети позову, а також беручи до уваги суб`єктний склад за первісним позовом (а.с. 202, т. 2). Також представником відповідачки [PERSON] було подані заяви про допит свідків, про призначення почеркознавчої експертизи, які залишені судом без задоволення. Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Войнарска І.А. надала письмові пояснення (а.с. 48, т. 1), у яких вказала, що посвідчила договір дарування за відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу, оскільки [PERSON] пояснила, що його було втрачено, на підставі відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Нотаріусу для посвідчення договору дарування було надано згоду чоловіка дарувальниці - [PERSON] , справжність підпису якого на заяві про згоду засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. 02 березня 2016р. та зареєстровано в реєстрі за № 660, при цьому нотаріусом Войнарскою І.А. було перевірено бланк. Третя особа [PERSON] зазначає, що договір було посвідчено нею з дотриманням вимог чинного законодавства за відсутністю підстав для відмови від вчинення нотаріальної дії. До пояснень додана копія нотаріальної справи договору дарування квартири на 67-ми аркушах (а.с. 49-115, т. 1). Позивач [PERSON] , представник позивача адвокат Хан І.М., відповідачка [PERSON] , представник відповідача Малюк О.М. у судовому засіданні надали суду усні пояснення. Позивач, представник позивача адвокат Хан І.М. підтримали позов з підстав, викладених у ньому. Відповідачка [PERSON] та представник відповідачки [PERSON] проти позову заперечили з тих підстав, що позивач [PERSON] надавав згоду на укладення нею договору дарування квартири на користь спільної дочки відповідачки [PERSON] , наполягали, що підпис на зазначеній заяві виконаний позивачем. Крім цього, посилалися, що вказана квартира є її особистою приватною власністю. Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Козаєва Н.М. за клопотанням сторони позивача, за її згодою та згодою позивача на розголошення нотаріальної таємниці, була допитана в судовому засіданні 19 травня 2017р., як свідок. Підтвердила, що 02 березня 2016р. від імені [PERSON] нею та на її бланку була оформлена заява про надання згоди [PERSON] подарувати, підписати та укласти договори дарування нерухомого майна, зазначивши, що нотаріальна дія нею була вчинена після перевірки представлених їй документів. Водночас, зазначила, що документи надавались не позивачем, достеменно обставин посвідчення заяви не пам`ятає, оскільки минуло вже багато часу. У судове засідання 27 червня 2019р. сторони та треті особи не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, сторона позивача та треті особи подали на адресу суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Відповідачі, про час і місце судового розгляду оповіщалася у встановленому законом порядку, у судове засідання не з`явилися, про поважність причин неявки суд не повідомили. Явка відповідачів була визнана судом обов`язковою (а.с. 12, т. 2; а.с. 230, т.4). Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що з 08 жовтня 1987 року по 31 жовтня 2016р. позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016р. (а.с. 8, т.1; а.с. 248-249, т. 2). Судом встановлено, що відповідачкою [PERSON] було укладено договори дарування об`єктів нерухомості, які є спільною сумісною власністю подружжя, на користь спільної доньки - відповідачки [PERSON] Згоди на укладення зазначених договорів дарування [PERSON] , а відтак, оскаржив такі договори в судовому порядку у Шевченківському районному суді м. Києва (справа № 761/22246/16-ц) та у Вишгородському районному суді Київської області (справа № 363/2982/16-ц). З матеріалів справи вбачається, що 03 березня 2016р. відповідачка [PERSON] уклала з відповідачкою [PERSON] , яка є спільною дочкою позивача і відповідачки, договір дарування квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарскою І.А., та зареєстровано за номером 141, відповідно до якого [PERSON] (дарувальник) передала безоплатно у власність (подарувала), а інша сторона [PERSON] (обдаровувана) прийняла у власність квартиру [ADDRESS] . Як вбачається з п. 3.2 вказаного договору дарування квартири, дарувальник діє за згодою свого чоловіка - [PERSON] , справжність підпису якого на заяві про згоду засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. 02 березня 2016р. та зареєстровано в реєстрі за № 660. З зазначеної заяви про згоду, засвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. 02 березня 2016р. та зареєстровано в реєстрі за № 660 вбачається, що [PERSON] надав згоду своїй дружині [PERSON] подарувати, підписати та укласти договори нерухомого майна, набутого в період зареєстрованого шлюбу, та яке є спільною сумісною власністю, серед якого зазначена квартира [ADDRESS] Судом встановлено, що спірна квартира була набута на підставі договору купівлі - продажу нежилого приміщення від 14 квітня 2009р. (а.с. 9, т.1), а тому в силу положень ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Пізніше вищезазначене нежиле приміщення було переобладнано подружжям у квартиру, про що 20 лютого 2014р. на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13, т.1). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018р. у справі № 761/21742/17, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2019р., встановлено, що підпис [PERSON] у заяві від 02 березня 2016р. виконаний не [PERSON] , справжність якого засвідчена приватним нотаріусом Козаєвою Н.М., що зареєстрована в реєстрі за № 660, а іншою особою, надання такої згоди не відповідає, та станом на 02 березня 2016р. не відповідало внутрішній волі [PERSON] , що є порушенням ч. 3 ст. 203 ЦК України та за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання її недійсною. Крім того, зазначеним рішенням суду встановлено, що експертними висновками проведених почеркознавчих експертиз підтверджено, що підпис [PERSON] виконаний не [PERSON] у заяві від 02 березня 2016р., справжність якого засвідчена приватним нотаріусом Козаєвою Н.М., що зареєстрована в реєстрі за № 660, а іншою особою, і на спростування вказаних обставин відповідачем не представлено належних доказів. Так, не є спростованими матеріалами справи, у зв`язку з чим, не викликають сумнівів в розумінні положень ст. 102-103 ЦПК України наявні в матеріалах справи висновки експертиз, надані позивачем: - висновок № 44/16 експертного почеркознавчого дослідження, складений 01.08.2016 року ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива», виконаний за заявою представника позивача; - висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 17122/17123/16-32, складений 22 листопада 2016р. Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз на виконання постанови слідчого від 31.10.2016 року про призначення почеркознавчої експертизи за матеріалами кримінального провадження, внесеними до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016011020000177 від 28 липня 2016р.; - висновок експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 18 жовтня 2017р. № 3706/3707/17-32, виконаний Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз на виконання постанов слідчого від 20 лютого 2017р. про призначення почеркознавчої експертизи, від 14 березня 2017р. та від 05 травня 2017р. про уточнення запитань експерту, за матеріалами кримінального провадження № 42016011020000177. Згідно висновку судово-психологічної експертизи № 21228/17-61 від 10 листопада 2017р. психофізіологічні реакції [PERSON] , отримані в ході психологічного дослідження із застосуванням комп`ютерного поліграфу свідчать про те, що [PERSON] не причетний до підробки заяви від свого імені від 02 березня 2016р. про надання згоди своїй дружині [PERSON] подарувати, підписати та укласти договори дарування на користь дочки [PERSON] ; [PERSON] не підписував заяву від свого імені від 02 березня 2016р. про надання згоди своїй дружині [PERSON] подарувати, підписати та укласти договори дарування на користь дочки [PERSON] . За фактом підробки підпису [PERSON] в заяві від 02 березня 2016р. (серія НАТ № 994937, що була посвідчена приватним нотаріусом Козаєвою Н.М.) Дарницьким управлінням поліції до ЄДР 28 липня 2016р. внесено відомості про кримінальне провадження № 420161101020000177 за ч. 3 ст. 365-2 КК України, щодо вчинення приватним нотаріусом Козаєвою Н. М. за попередньою змовою з [PERSON] та [PERSON] \\ кримінального правопорушення. Приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів. Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Згідно з преамбулою та ст. 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002р. у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Разом з тим, суд вказує, що сторони та учасники процесу, у разі незгоди з рішенням суду не позбавлені права на його оскарження з метою доведення своєї позицій у судовому порядку. Згідно з приписами ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини 1950р. є пріоритетним джерелом права для національного суду. Допитана в судовому засіданні, третя особа приватний нотаріус Козаєва Н.М. своїми свідченнями не підтвердила, що за вчиненням нотаріальної дії 02 березня 2016р. звернувся саме позивач у даній справі - [PERSON] . Водночас, у ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відтак, суд відхиляє доводи сторони відповідача [PERSON] щодо того, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві особистої приватної власності, оскільки відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON] підтверджує, що відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно їй. Надані стороною відповідачки [PERSON] письмові докази презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, не спростовують. За вимогами ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч. 4 ст. 369 ЦК України). Відповідно до приписів ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч. 3 ст. 65 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3, 6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З урахуванням викладеного, відсутність згоди одного із співвласників - іншого з подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Разом з тим відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору дарування позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369, ст. 215 ЦК України, ч. ч. 2, 3 ст. 65 СК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Такі висновки ґрунтуються на правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018р. у справі №372/504/17-ц, постановах Верховного Суду: від 27 лютого 2019р. у справі №755/4757/16-ц, від 06 лютого 2018р. у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018р. у справі №404/1515/16-ц, від 24 травня 2017р. у справі №6-843цс17, що підлягає врахуванню під час ухвалення рішення у даній справі, згідно з положеннями ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Твердження сторони відповідача [PERSON] , що позивач [PERSON] надав згоду на укладення нею оспорюваного договору дарування квартири, судом оцінюється критично, оскільки той факт, що заява-згода, підпис на якій засвідчено нотаріально 02 березня 2016р. та зареєстрована в реєстрі за № 660, позивачем не підписувалась, підтверджується матеріалами справи, доказів на спростування вказаної обставини відповідачами не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір дарування квартири [ADDRESS] укладений відповідачками: [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарскою І.А. та зареєстрований в реєстрі за номером 141, є недійсним, оскільки під час його укладання було порушено ч. 3 ст. 65 СК України, ч. 2 ст. 369 ЦК України та він укладений [PERSON] без письмової нотаріально посвідченої згоди другого з подружжя [PERSON] та не відповідає волевиявленню позивача як співвласника вказаної квартири. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. ст. 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи правові висновки, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц, постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019р. у справі №755/4757/16-ц, від 06 лютого 2018р. у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018р. у справі №404/1515/16-ц, від 24 травня 2017р. у справі №6-843цс17, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 275,60 грн. з кожної.

Outcome: approved