Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Бершадську О.В. для розгляду справи про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 червня 2017 року відкрито провадження по вказаній цивільній справі та призначено судове засідання. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким, зокрема, Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов»язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Відповідно до ухвали цього ж суду від 27.02.2018 року, продовжено судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження. Призначено підготовче засідання та 03.05. 2018 закрито підготовче засідання , справа призначена до судового розгляду( а.с.115) . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що він є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом на право на спадщину за законом. В даному будинку також зареєстровані його дружина [PERSON] та доньки [PERSON], [PERSON], які з 2012 року у будинку не проживають по даний час. Добровільно виїхали з будинку та проживають окремо. Домовленості стосовно проживання відповідачів у будинку між ними не має. Тому , з посиланням на ст.391, ч.2 ст. 405 ЦК України просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Відповідачі позов не визнали, у його задоволенні просили відмовити повністю, вважають поданий позов безпідставним та необґрунтованим. Зазначали, що позивач їх самоправно виселив із спірного житлового приміщення, заборонив їм ним користуватися та змінив замки на вхідних дверях. Залишившись у безвихідній ситуації вони змушені винаймати інше житло. Окрім того, позивач позбавляє права користування доньку відповідачки [PERSON], малолітню [PERSON], [INFO]. Вважають, що для того, щоб позбавити права користування спірним житлом малолітню дитину, позивач має надати дозвіл органу опіки та піклування, якого в матеріалах справи не має. Крім того, якщо вони будуть визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням, то вони ризикують втратити можливість отримання пенсії у зв»язку з інвалідністю за місцем своєї реєстрації ( а.с. 62-64). Допитаний , за клопотанням позивача, в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він давно знайомий з сім»єю [PERSON] Ще в 2012 році він приїхав до нього додому та побачив зібрані речі відповідачів, які їх самостійно забрали та пішли з дому, а на його питання що сталося, нічого не відповіли. Саме з 2012 року сторони припинили спільно проживати , та не допомагали позивачу у ремонті будинку, коли сталася пожежа. Свідок [PERSON] в суді пояснив, що він є товаришем позивача та дійсно підтверджує той факт, що з 2012 року відповідачі не проживають у житловому приміщенні по даний час, ніяких перешкод позивач їм не чинив . Свідок [PERSON] в суді пояснила, що її чоловік з позивачем товаришують , вони разом працювали у Іспанії. Після приїзду позивача з Іспанії , з 2012 року вона почала доглядати за будинком та готувала їжу для позивача за відповідну оплату. На питання де його дружина та діти, позивач нічого не відповів, оскільки нічого не знав . Коли будинок згорів, він звернувся до доньок по допомогу, проте вони йому відмовили. За кошти, які позивач взяв у борг у її чоловіка , він самостійно відремонтував будинок. Вислухавши виступи учасників справи, пояснення свідків, дослідивши матеріали , суд приходить до висновку про задоволення вимог, з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов»язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.03.1985 року, та який рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.03.2018 року , розірваний (а.с.67). Від шлюбу мають доньок [PERSON] та [PERSON], які є повнолітніми . [PERSON] у будинку, [ADDRESS] зареєстрована з 12.06.1996 року, [PERSON] з 17.08.2001 року та [PERSON] з 31.08.2005 року (а.с. 11-12, 20-22). Право власності на 99/400 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS], [PERSON] набув відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], виданого 05.04.2012 року . Дана обставина підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом , Витягом про державну реєстрацію прав , Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі ( а.с. 7-9). Крім того, на момент реєстрації відповідача [PERSON] у даному будинку, власником 33/400 часток будинку був [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.10.1985 року, [NUMBER] ( а.с. 13). Позивачем була проведена реєстрація зміни прізвища з [PERSON] на [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про переміну прізвища, імені, по батькові 12.06.2003 року зроблено запис № 27, що підтверджується свідоцтвом про переміну прізвища серії [NUMBER] від 12.06.2003 p., виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського управління юстиції (а.с.48). Крім того, позивачем вдруге була проведена реєстрація зміни прізвища з [PERSON] на [PERSON], про що 29.01.2013 року складено відповідний актовий запис № 6, що підтверджується свідоцтвом про зміну прізвища серії [NUMBER] від 29.01.2013 p., виданого Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області (а.с.47). З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду із позовом про визнання його дружини та доньок такими, що втратили право користування житлом з підстав передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, які без поважної причини не проживають у цьому житлі понад один рік. Звертаючись із таким позовом позивач визнавав, що відповідачі вселились до житла, яке є його власністю, як члени його сім'ї . Законність вселення та проживання відповідачів у даному житлі позивач не оспорює. Тобто відповідачі, вселяючись до будинку, перебували у статусі членів сім'ї як власника будинку . Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За своєю правовою природою це право проживання є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів. Об'єктом даного сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення визначеною власником житлової площею. Власник житла і член його сім'ї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом. На позивача, як особу яка ставить питання щодо виселення членів своєї сім'ї, покладається обов'язок довести, що вони не проживають у житлі, яке є його власністю понад один рік. Доказами які б підтверджували не проживання відповідачів за місцем їх реєстрації можуть бути покази свідків, та акти про відсутність відповідачів у місці реєстрації. Позивач надав до суду, як доказ відсутності відповідачів за місцем реєстрації, довідку ( а.с. 17), довідку про склад сім»ї №328 від 20.06.2017 року та №20 від 08.08.2017 року , видану головою квартального комітету №18 ( а.с. 51,52) та окрім того, факт не проживання більше одного року , зокрема з 2012 року, підтвердили допитані у судовому зсіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та спростували позицію відповідачів щодо перешкод , які ніби-то чинив їм позивач. Також під час розгляду справи встановлено, що відповідачі не проживають у даному будинку , у зв'язку із переїздом у інше місце проживання за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ст. 2 та ст. 5 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З урахуванням встановлених судом обставин справи, а саме: добровільне залишення місця проживання за адресою [ADDRESS] відповідачами з 2012 року ; відсутністю будь-яких особистих речей відповідачів у даній квартирі з часу їх переїзду; відсутність звернень відповідачів з часу переселення й на час розгляду даної справи судом за захистом порушеного права про усунення перешкод у користуванні житлом, зобов»язання передати ключі від вхідних дверей з підстав чинення їм перешкод позивачем ; факт перебування квартири у власності позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав вважати причини не проживання відповідачів за зазначеною адресою неповажними, а самих відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням за даною адресою з підстав, що вони більше року там не проживають, однак, будучи зареєстрованими за вказаною адресою створюють перешкоди власнику (позивачу) в користуванні даним житлом на власний розсуд, відтак позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідачів. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved