Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а сааме квартирою [ADDRESS], посилаючись на те, що вона є власником вказаного житла. У даній квартирі крім позивача зареєстровані ще син позивача [PERSON] та колишній чоловік [PERSON], який після розірвання шлюбу не проживає у спірній квартирі, тобто з 24.01.2017 р. Реєстрація відповідача перешкоджає в повній мірі реалізовувати право розпорядження власним майном. У зв'язку з цим позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих для суду причин, відзив на позов не надав, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотання про розгляд справи за своєї відсутності не подавав, а тому суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача з ухваленням заочного рішення, оскільки позивач проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] по ? частині, даний факт підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 02.11.2004 р., видане згідно з розпорядженням № 2240 та зареєстроване 06.12.2004 р. в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна за № 6673/6480 (а.с.6). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.01.2017 р. шлюб зареєстрований 17.09.1988 р. між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 8). Згідно довідки форми №3 КК «Центр Комунального Сервісу м. Києва» № 02/08-03-531 від 10.02.2017 р. в квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] (співвласник квартири) з 23.04.1976 р., [PERSON] (співвласник квартири) з 20.01.1989 р., [PERSON] (співвласник квартири) з 13.04.1991 р. (а.с.7). Судом встановлено, що згідно актів від 07.02.2017р., 24.11.2016 р., 26.05.2015 р., та довідки від 10.02.2017 р [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає (а.с.9,10,11,12). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Зміст власності як суспільного явища розкривається за допомогою тих зв?язків і стосунків, у які власник вступає з іншими людьми у процесі виробництва, розподілу, обміну і споживання матеріальних благ. У зв?язку з цим слід зазначити, що власник може чинити стосовно своєї речі усе, що не заборонене законом, або не суперечить соціальній природі власності. Воля власника щодо реалізації влади над річчю, яка йому належить, виражається у володінні (посіданні), користуванні і розпорядженні нею. Володіння означає господарське панування власника над річчю, можливість впливати на неї у будь-який момент. Користування реалізується шляхом видобування з речі її споживчих властивостей. Розпорядження означає вчинення стосовно речі дій, що визначають її юридичну або фактичну долю. Це може бути відчуження речі, знищення речі, відмова від неї тощо. Згідно ч.2 цієї статті власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Своє право на річ власник здійснює завжди своєю владою та у своєму (власному) інтересі. На відміну, наприклад, від повіреного, він не потребує спеціальних повноважень, доручення і т.п. Проте при цьому слід зазначити, що влада власника щодо приналежної йому речі не є безмежною. При здійсненні своїх прав та виконанні обов?язків власник зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. Він може вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, але вони не повинні суперечити інтересам інших суб?єктів приватного права. Наприклад, власник зобов?язаний вживати заходів до запобігання виникненню шкоди здоров ю громадян і навколишньому середовищу при здійсненні його права власності. Реалізуючи право власності на жилий будинок, він повинен утримуватися від поведінки, яка може заважати його сусідам. Права власника можуть бути обмежені правами інших осіб (сервітутами тощо). Крім того, власник не може виходити за загальні межі здійснення цивільних прав. Відповідно до ч. З коментованої статті усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення їх прав. Це правило доповнює положення ст. 13 Конституції України та ч. 2 ст. 318, які передбачають, що усі суб?єкти права власності є рівними перед законом. За своєю сутністю вказане правило є однією з юридичних гарантій рівності умов здійснення власниками їхніх прав. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Отже, відповідно до ч. 2 коментованої статті, зміст права власності, тобто обсяг прав володіння, користування та розпорядження не може змінюватися залежно від місця проживання власника та місцезнаходження майна. Наведена норма покликана гарантувати реалізацію принципу однакового регулювання цивільних відносин, закріпленого в ч. 6 ст. 4 ЦК України. Отже відповідач є співвласником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, та має право на свій розсуд володіти, користуватись та розпоряджатися своїм майном, на зміст право власності не впливає місце його проживання, у зв»язку з чим суд відмовляє позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Outcome: dismissed