Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

У червні 2017 року позивач в особі [PERSON] акціонерного товариства [PERSON] «Приватбанк» звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим підписала заяву №б/н від 25.05.2009 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 8600, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором у відповідача станом на 05.06.2017 року наявна заборгованість у розмірі 42159, 26 грн., яка складається з наступного: 8169, 23 грн. тіло кредиту; 2571, 49 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 28934, 77 грн. заборгованість за пенею; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1983, 77 грн. - штраф (процентна складова). Просить позов задовольнити. В судове засідання представник позивача [PERSON] акціонерного товариства [PERSON] «Приватбанк» не зявився, при поданні позовної заяви до суду надав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти винесення судом заочного рішення у разі виникнення обставин, передбачених ЦПК України. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутністю, а також у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У матеріалах справи міститься заперечення на позов, згідно якого відповідач наголошує на спливі загального та спеціального строків позовної давності, а тому просить суд їх застосувати. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] також надала суду клопотання, згідно якого просить суд розглянути справу за її відсутністю, а також відмовити у задоволенні позову у повному обсязі у звязку з розірванням судом договору на обслуговування кредитного рахунку по кредитній картці «універсальна» та скасуванням нарахованої заборгованості. Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено\~матеріалами справи,\~відповідно до\~підписаної заяви\~№б/н\~від 25.05.2009\~року [PERSON] отримала кредит у розмірі 8600, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а. с. 8-9). Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 Цивільного кодексу України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (статті 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобовязання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома субєктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (стаття 510 Цивільного кодексу України). Згідно з нормою статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (ст. ст.530, 631 Цивільного кодексу України). Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України). У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13. Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте, суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14 при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність та допустимість. Обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов'язковими до виконання, держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Згідно із статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. \~ \~ \~ \~Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, представником відповідача [PERSON] адвокатом [PERSON] до суду надано копію заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.09.2018 року по справі №638/10499/17 за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа [PERSON] України, про розірвання договору, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено: розірвано договір на обслуговування кредитного рахунку по кредитній картці «універсальна» №5211537448513486 від 25.05.2009 року на отримання кредиту у національній валюті України гривні, власником якої є Публічне акціонерне товариство [PERSON] банк «Приватбанк»; скасовано (списано) нараховану заборгованість, яка складається з: заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом, за пенею та комісією, штраф (фіксована частина), штрафу (процентна складова) по кредитному рахунку по кредитній картці «універсальна» №5211537448513486 від 25.05.2009 року, власником якої є Публічне акціонерне товариство [PERSON] банк «Приватбанк», як таку, що виникла не із вини отримувача картки. Рішення є таким, що набрало законної сили, при цьому в апеляційному порядку не оскаржувалось. \~ \~ \~ \~Тобто, станом на момент розгляду даної цивільної справи, договір на обслуговування кредитного рахунку по кредитній картці «універсальна» №5211537448513486 від 25.05.2009 року на отримання кредиту у національній валюті України гривні, згідно якого банк просить стягнути заборгованість, розірвано, а нарахована заборгованість, яка складається з: заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом, за пенею та комісією, штраф (фіксована частина), штрафу (процентна складова) по кредитному рахунку по кредитній картці «універсальна» №5211537448513486 від 25.05.2009 року, власником якої є Публічне акціонерне товариство [PERSON] банк «Приватбанк», вищенаведеним судовим рішенням скасована (списана) як така, що виникла не із вини отримувача картки. Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається сторона позивача як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, Публічне акціонерне товариство [PERSON] «Приватбанк» в особі свого представника не подав докази на підтвердження заявлених позовних вимог, не проявляв ініціативу у наданні суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення позову, всупереч цьому обмежився поданням заяви про розгляд справи без його участі, таким чином не спростувавши доводи представника відповідача, на які вона посилається як на підставу для відмови у позові, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Окрім того, відповідачем [PERSON] заявлено вимогу про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, згідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Виходячи із змісту зазначеної норми, відсутність поважних причин пропущення позовної давності є підставою для відмови у позові лише за доведеності порушення прав позивача. Проте якщо підстав вважати порушеним право позивача не вбачається, суд має відмовити у позові по суті позовних вимог. Зважаючи на викладене, оскільки суд відмовляє у позові з підстав недоведеності позовних вимог, відмова у позові у звязку з пропуском строку позовної давності є зайвою. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] акціонерного товариства [PERSON] «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості слід відмовити. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed