Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

У червні 2018 року до суду звернулося Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (в особі філії - відокремленого підрозділу - Полтавське обласне управління АТ «Ощадбанк») до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 5986 від 18 липня 2007 року у розмірі 79410,68 доларів США та судові витрати в розмірі 1191,16 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 32407,81 грн. В обґрунтування позову Банк зазначав, що 18 липня 2007 року між ВАТ «Державний Ощадний банк України» (в особі філії - відокремленого підрозділу - Полтавське обласне управління АТ «Ощадбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 5986 про надання кредиту в розмірі 68 тис. доларів США на купівлю квартири [ADDRESS] , вартістю 510300 грн. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язання за кредитним договором сторони кредитного договору уклали 18 липня 2007 року Іпотечний договір, відповідно до якого [PERSON] передала банку в іпотеку вказану квартиру [ADDRESS] з визначенням ціни іпотеки в 510300 грн. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 26 липня 2018 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 5986 від 18 липня 2007року на суму боргу, яка складається станом на 27 лютого 2018року із суми боргу та процентів 58640,46дол. США, пені - 491523,99грн., 3% річних - 62200,35грн., штрафу - 207520,40грн., визначено спосіб реалізації предмета іпотеки, виселено [PERSON] та [PERSON] із квартири, стягнуто судові витрати на користь банку, відстрочено виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Звернули увагу, що на момент подачі позовної заяви не відбулося погашення вимог кредитора за рахунок продажу предмету іпотеки, тому зобов`язання за кредитним договором не припинилося. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не виконане. Станом на 31 травня 2019 року загальна сума боргу становить 79 410, 68 доларів США. Просили стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 79 410,68 доларів США, з яких: - 55 092,22 дол. США - основна заборгованість по кредиту; - 3 548,24 дол. США - проценти за користування кредитом; - 20 770,22 дол. США - пеня за період з 01.06.2018 року по 31.05.2019 року, а також судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1191,16 дол. США, які в гривневому еквіваленті складають 32 407,81 грн. (а.с.1-4). Ухвалою судді від 26 червня 2019 року було відкрито провадження, залучено сторони до участі у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження та (т. 1 а.с. 34). 10 липня 2019 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву (т. 1 а.с 43-45). Відповідач вказувала, що не погоджується з позовом, адже одночасне стягнення кредиту з позичальника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить йому ж, у рахунок погашення кредитного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї ж самої суми кредитної заборгованості. Таким чином відбувається подвоєння суми кредитної заборгованості. Задоволення позову призведе до подвійного стягнення кредитної заборгованості, що заборонено ст. 61 Конституції України. Також вказала, що пеня обчислена банком у доларах США, томі як національною одиницею України є гривна. Крім того, позивач звернувся із позовом про стягнення боргу за період з березня 2015 року по червень 2019 року, тобто частково за межами строку позовної давності. Просила відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 18 липня 2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду (т. 1 а.с. 48). 13 серпня 2019 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (т. 1 а.с. 53-55). Із посиланням на постанову ВП Верховного суду у справі № 921/107/15-г/16 від 18 вересня 2019 року, вказували, що звернення стягнення на предмет іпотеки є відмінної вимогою від вимоги про стягнення заборгованості, а наявність судового рішення не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки. Звернули увагу, що виконавчий лист про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення для виконання до ВДВС не пред`являвся, погашення вимог банку за рахунок продажу предмету іпотеки фактично не відбувся, право вимоги банку про повернення кредиту і сплати процентів залишається дійсним та підлягає судовому захисту. Щодо посилання відповідача на звернення позивача з позовом про стягнення боргу частково за межами позовної давності, то вона помиляється, оскільки така заборгованість охоплюється рішення суду від 26 липня 2018 року. Перебіг позовної давності перервався сплатою [PERSON] платежу по кредиту 22 червня 2016 року. До суду банк звернувся 10 червня 2019 року, тобто в межах позовної давності. Просили позов задовольнити. 09 серпня 2019 року до суду від відповідача [PERSON] надійшли письмові заперечення на відзив (т. 1 а.с. 62-64). Просила відмовити у задоволенні позову, посилаючи на безпідставність вимог. Ухвалою суду від 18 листопада 2019 року витребувано від позивача детальну виписку по рахунках щодо погашення та зарахування основного боргу (тіла кредиту) та нарахованих відсотків, а також оригінали всіх платіжних документів, які підтверджують факт сплати кредитних коштів за кредитним договором № 5968, укладеного 18 липня 2007 року (т. 1 а.с. 80). Ухвалою суду від 24 квітня 2020 року витребувано від позивача розрахунки обслуговування кредиту у виді таблиць з вказівкою конкретного періоду, сум нарахованих відсотків за фактичне користування кредитом, сплачених відповідачем сум, докази видачі кредитних коштів (т. 1 а.с. 115). 22 травня 2020 року до суду від позивача надійшли витребувані судом документи (т. 1 а.с. 119-122). Ухвалою суду від 02 липня 2020 року витребувано від позивача копію кредитної справи [PERSON] (т. 1 а.с. 130). 21 липня 2020 року до суду від позивача надійшли витребувані судом документи (т. 1 а.с. 137-178). 29 липня 2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про призначення судово-економічної експертизи (т. 1 а.с. 179). Ухвалою суду від 29 липня 2020 року була призначена судово-економічна експертиза, зупинено провадження у справі (т. 1 а.с. 181-182). 26 листопада 2020 року з Харківського НДІСЕ ім. засл. Проф. М.С. Бокаріуса були повернуті матеріали цивільної справи без проведення експертизи внаслідок її не оплати відповідачем [PERSON] (т. 1 а.с. 188). Ухвалою суду від 27 листопада 2020 року було поновлено провадження у справі (т. 1 а.с. 190). 25 лютого 2021 року до суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог (т. 1 а.с. 213-216). Позивач остаточно просив стягнути з відповідача на користь Банку кошти: - у погашення заборгованості за кредитним договором № 5986 укладеного 18 липня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] , що складається станом на 04.02.2021 року із: - суми боргу, який було стягнуто рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 26 липня 2018 року у справі № 524/9818/16-ц шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки станом на 27 лютого 2018 року, що складається із суми боргу за кредитним договором і процентів за користування кредитом -58640,46 дол. США; пені за прострочення сплати боргу за кредитним договором і процентів за користування кредитом в розмірі 491523,99 грн.; 3% річних - 62200,35 грн.; - штрафу згідно п. п. 3.3.9 та 7.2 іпотечного договору від 18 липня 2007 року в розмірі 207520,40 грн.; - 3% річних згідно ст. 625 ЦК України за період з 01.08.2018 року по 04.02.2021 року у розмірі 4161,35 дол. США, а також кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 32407,81 грн. 10 березня 2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на заяву про уточнення позовних вимог (т. 2 а.с. 1-2). Вказувала, що позовні вимоги визнає частково, а саме визнає залишок боргу за тілом кредиту в розмірі 55 092,22 дол. США, а також борг в розмірі 3 548,24 дол. США, що виник по прострочці сплати відсотків. Штрафні санкції, включаючи пеню та штрафи не визнає. Звернула увагу, що банк використав своє право дострокового повернення кредиту, звернувшись до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому нараховувати у подальшому відсотки за користування кредитом і штрафні санкції не може. Просила відмовити банку у повному обсязі в частині стягнення пені та штрафу. У судовому засіданні представник позивача ПАТ «Державний ощадний банк України» - Кравченко Н.О. уточнений позов підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в ньому. Відповідач [PERSON] уточнений позов Банку визнала у повному обсязі, відмовилася від проведення раніше призначеної за її клопотанняс судової економічної експертизи. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. 26 липня 2018 року Автозаводським районним судом м. Кременчука була розглянута по суті цивільна справа за № 524/9818/16-ц за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення, з ухваленням рішення про задоволення позову. Звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS] , належної на праві власності [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданого 23 квітня 1999 року Автозаводським РВ Кременчуцького МУ УМВС України в Полтавській області, РНОКПП № [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 18 липня 2007 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою Олександром Вікторовичем, зареєстровано в реєстрі за № 11404, рішення КП «Кременчуцьке МБТІ» про реєстрацію права власності від 20 серпня 2007 року, реєстраційний номер: 19514909, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 5986 від 18 липня 2007 року, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] , на суму боргу, який складається станом на 27 лютого 2018 року: - із суми боргу за кредитним договором і процентів за користування кредитом -58640,46 дол. США; - пені за прострочення сплати боргу за кредитним договором і процентів за користування кредитом в розмірі 491523,99 грн.; - 3% річних - 62200,35 грн.; - штрафу згідно п. п. 3.3.9 та 7.2 іпотечного договору від 18 липня 2007 року в розмірі 207520,40 грн. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки: квартири [ADDRESS] , належної на праві власності [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів за ціною, визначеною незалежним оцінювачем на день реалізації, але не нижчою за початкову ціну іпотеки - 510300 ( п`ятсот десять тис. триста) грн. Виселено [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані та проживають [ADDRESS] із квартири [ADDRESS] , належної на праві власності [PERSON] , без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» кошти у повернення сплаченого судового збору: - з [PERSON] у розмірі 36896,38 грн.; - з [PERSON] у розмірі 1722,50 грн. Відстрочено виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення на час дії Закону України від 03 червня 2014 року №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Рішення суду набрало законної сили 04 вересня 2018 року. З цього рішення суду постає, що судом при розгляді зазначеної справи були встановлені наступні обставини. 18 липня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» ( правонаступником якого після реорганізації є ПАТ «Державний ощадний банк України») та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 5986, на виконання якого банк надав цьому відповідачеві, як позичальникові, кредит у 68 тис. доларів США. з метою придбання квартири [ADDRESS] на строк 240 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 17 липня 2027 року з визначенням процентної ставки в розмірі 12 % річних за весь строк фактичного користування кредитом шляхом здійснення платежів за користування кредитом та сплатою відсотків ануїтет ними платежами в сумі 750 дол. США щомісячно до 25 числа кожного звітного місяця. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язання за кредитним договором сторони кредитного договору уклали 18 липня 2007 року Іпотечний договір без номеру, до якого було внесено зміни 11 серпня 2016 року у зв`язку зі зміною назви вулиці, відповідно до якого відповідач [PERSON] передала Банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] з визначенням ціни іпотеки в розмірі 510300,00 грн. Сторони кредитного та іпотечного договорів визначили істотні умови договорів, зокрема, предмети договорів, забезпечення зобов`язань, умови погашення заборгованості, сплати процентів та інших платежів, права і обов`язки, відповідальність сторін. При цьому, відповідач [PERSON] була ознайомлена з умовами договорів, що не заперечувала в судовому засіданні. Позичальник - відповідач [PERSON] з березня 2015 року всупереч взятим на себе зобов`язаннями за умовами кредитного та іпотечного договорів почала систематично порушувати умови договорів, зокрема порушувати графік погашення кредиту, сплачуючи за користування кредитом невчасно і в неповному обсязі, а з липня 2016 року взагалі припинила сплачувати кошти Банку у повернення кредиту. Крім того, відповідач [PERSON] всупереч п.3.3.9 Іпотечного договору перестала укладати договори страхування квартири, яка була передана в іпотеку. Станом на 27 лютого 2018 року заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем становить: - із суми боргу за кредитним договором і процентів за користування кредитом -58640,46 дол. США; - пені за прострочення сплати боргу за кредитним договором і процентів за користування кредитом в розмірі 491523,99 грн.; - 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України - 62200,35 грн.; - штрафу згідно п. п. 3.3.9 та 7.2 іпотечного договору від 18 липня 2007 року в розмірі 207520,40 грн. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Суд звертає увагу учасників справи, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Крім того, преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. У вересні 2018 року позивачем були отримані виконавчі листи на примусове виконання рішення суду. Виконавчий лист щодо примусового виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості Банком до органів ДВС не подавався. Виконання рішення суду здійснювалося в частині стягнення судових витрат. Після 27 лютого 2018 року відповідач не здійснювала відповідні внесення коштів у погашення кредитної заборгованості, у тому числі і після ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідач жодного разу у добровільному порядку не вносила грошові кошти на погашення цієї заборгованості, судове рішення виконано не було, оскільки діє Закон України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Щодо правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, які є сторонами у справі, то суд зазначає наступне. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України) Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В абзаці 1 ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк встановлений Договором або Законом (ст.612 ЦК України). Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до ст. ст. 549-551 ЦК України передбачена відповідальність боржника перед кредитором у вигляді неустойки, розмір якої встановлюється договором. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, як передбачено ст. 526 ЦК України. Відповідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та відсотки встановлені договором, відповідно до ст. 625 ЦК України. Постанова Великої палати ВС від 18.09.2018 по справі № 921/107/15-г/16 та чинне законодавство України (ст.598, 599-601, 604-609 ЦК України) не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення. Тому кредитор не позбавлений права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням у спосіб, передбачений чинним законодавством, що в свою чергу не є подвійним стягненням заборгованості. У постанові ВСУ від 18.11.2010 року по справі № 23/91-09-2506 зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитись у залежність від використання нею інших засобів правового захисту. ВСУ в ухвалі від 12.06.2013 року по справі № 13738св12 наголошує: «наявність судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки за відсутності його реального виконання не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання ( п.17 постанови Пленуму ВСУ № 5) Крім того у постановах ВСУ № 3-71с14 від 09.09.2014 року та № 6-1080цс15 від 03.02.2016 року зазначається, що «іпотека є похідним зобов`язанням від основного, при цьому звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку не припиняє зобов`язання та є відмінною вимогою від вимоги про стягнення заборгованості, оскільки порядок задоволення вимог іпотекодержателя врегульовано спеціальною статтею 33 Закону України «Про іпотеку», а не загальними нормами Цивільного кодексу, які регулюють відносини, пов`язані з основним зобов`язанням. Тому не є подвійним стягненням заборгованості». Розглядаючи 28 березня 2018 року справу №444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду, дійшла висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. (п.91. Постанови). У подальшому ВП ВС у постанові від 8 листопада 2019 року у справі за №127/15672/16-ц вказала, що, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Відповідно до аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві із встановленням правової позиції викладеної у постанові КЦС у складі ВС від 21.05.2019р. у справі №916/2889/13, суди мають керуватися тим, що три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо в обов`язкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів. Звідси АТ «Ощадбанк» має право на стягнення 3% річних від суми простроченого зобов`язання відповідно до статті 625 ЦК України, які були нараховані після ухвалення рішення Автозаводським районним судом м. Кременчука від 26.07.2018р. Згідно розрахунку заборгованості за період з 01.08.2018р. по 04.02.2021р. сума 3% річних становить 4161,35 доларів США (55092,22х919х3%/365х100%), де 919 - це кількість днів, за які нараховано 3% річних на суму боргу у 55092,22 дол. США ). Оскільки відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц пеня не нараховується, то розрахунок Банку щодо боргу [PERSON] було приведено у відповідність до положень чинного законодавства, а тому пеню нараховану у первісній позовній заяві за період після ухвалення рішення Автозаводським районним судом м. Кременчука 26.07.2018 року було сторновано. Спір між сторонами щодо обчислення розмірів 3% - відсутній. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позов, який було визнано позивачем і не було спростовано належними і допустимими доказами, є обґрунтованим та підставним, а звідси таким, що підлягає задоволенню. Необхідно стягнути з відповідача на користь позивача кошти: 1. у погашення заборгованості за кредитним договором № 5986 укладеного 18 липня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] , що складається станом на 04.02.2021 року із: - суми боргу, який було стягнуто рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 26 липня 2018 року у справі № 524/9818/16-ц шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки станом на 27 лютого 2018 року, що складається із суми боргу за кредитним договором і процентів за користування кредитом -58640,46 дол. США; пені за прострочення сплати боргу за кредитним договором і процентів за користування кредитом в розмірі 491523,99 грн.; 3% річних - 62200,35 грн.; - штрафу згідно п. п. 3.3.9 та 7.2 іпотечного договору від 18 липня 2007 року в розмірі 207520,40 грн.; - 3% річних згідно ст. 625 ЦК України за період з 01.08.2018 року по 04.02.2021 року у розмірі 4161,35 дол. США. 2. у повернення сплаченого судового збору у розмірі 32407,81 грн. Сторони у справі не подавали заяви про стягнення будь-яких інших судових витрат.

Outcome: approved