Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] заявила позов про визнання недійсним договору дарування 7/10 частин будинку [ADDRESS], укладеного між нею та [PERSON] 05 березня 2010 року і посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В. В обґрунтування заявленої вимоги позивач посилалась на те, що вказаний правочин вчинено нею під впливом обману з боку обдарованого, оскільки при підписанні документа у нотаріуса мова йшла про довіреність на оформлення договорів для надання комунальних послуг, а не про дарування. Позивач посилається також на те, що вона не могла прочитати документ, який підписує, бо з 1989 року є інвалідом першої групи по зору. Крім того, позивач вказує, що про існування договору дарування їй стало відомо 08 квітня 2015 року і просить визнати це поважними причинами пропуску позовної давності. Заявою від 15 липня 2015 року позивач доповнила позовні вимоги і просила визнати вказаний вище договір недійсним ще з підстав, передбачених ст. 203 ЦК України. Позивач вважає, що при посвідченні договору нотаріусом порушені вимоги п. 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, який був чинним на час посвідчення договору. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 серпня 2015 року визнано поважними причини пропуску позивачем позовної давності, а у позові відмовлено з посиланням на недоведеність. В апеляційній скарзі позивач просить рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким поновити строк позовної давності та визнати недійсним договір дарування. На думку позивач при розгляді справи судом першої інстанції порушені норми матеріального права, а саме ч.1 ст. 230, ст. 203 ЦК України та п. 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5. Позивач також вважає, що висновок суду про недоведеність обману з боку відповідача не відповідає наданим доказам, якими підтверджений факт наявності між сторонами договору конфлікту з приводу користування будинком у зв'язку з чим дарування не тільки не було, а й не могло бути. Ту обставину, що позивач є сліпою, вона вважає доведеною доданими до справи документами. Крім того, позивач вказує, що судом безпідставно не взято до уваги порушення п. 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, тобто порушення порядку чинення нотаріальної дії, яке тягне за собою недійсність правочину. Ту обставину, що позивач є сліпою, вона вважає доведеною доданими до справи документами. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу. Відповідач скаргу не визнав, наполягаючи на тому, що позивач знала про те, що укладається саме договір дарування, обману з його боку не було, а наявність такого договору приховувалась лише від сестер. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна с карга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим згідно із законом з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає. Відмовляючи у позові за недоведеністю, суд не вказав мотивів, з яких відхилені надані позивачем докази щодо стану її здоров'я та відносин, які існували між сторонами на час укладення договору дарування, в порушення вимог ч.4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. По справі встановлено, що позивач мала у власності 7/10 частин будинку [ADDRESS]. 05 березня 2010 року належні їй 7/10 частин позивач подарувала [PERSON] за договором, який посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В. (а.с. 53). Позивач стверджує, що про існування договору дарування їй стало відомо лише у квітні 2015 року, а укладений він під впливом обману, оскільки вона вважала, що у нотаріуса підписує довіреність, прочитати документ не могла бо є сліпою. На підтвердження стану свого здоров'я (зору) позивач надала копію пенсійного посвідчення, виданого 01 вересня 1989 року, з якого вбачається, що [PERSON] є інвалідом першої групи, та копію членського квитка Українського товариства сліпих, який виданий 23 квітня 1998 року. Крім того, із змісту акта огляду ЛТЕК від 02 грудня 1997 року, копія якого засвідчена належним чином посадовою особою Чернігівського обласного центру медико-соціальної експертизи, встановлено, що у 1977 році позивачка визнана інвалідом першої групи по зору безстроково. У членському квитку Українського товариства сліпих на ім'я позивачки, виданого 23 квітня 1998 року, вказано, що вона є інвалідом першої групи по зору і потребує супроводу. Виходячи з наведеного, висновок суду першої інстанції про недоведеність того, що на час укладення договору позивачка повністю або майже повністю втратила зір, є безпідставним. Враховуючи, що позивачка є сліпою, при посвідченні договору нотаріус зобов'язаний був виконати вимоги п. 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, яка була чинною на 05 березня 2010 року - час вчинення нотаріальної дії. Відповідно до вимог вказаного пункту Інструкції, якщо фізична особа, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, є сліпою, нотаріус прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відмітка. З тексту договору дарування (а.с. 53) встановлено, що відмітка про прочитання його позивачці відсутня. Частина 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 2 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Зміст правочину, який оспорюється позивачкою, не відповідає вимогам п. 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, яка була чинною станом на 05 березня 2010 року, тобто вимогам нормативно-правового акту, прийнятого центральним органом виконавчої влади. Недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч.1 ст. 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину. На підтвердження своїх доводів про те, що вона не знала про укладення договору дарування та взагалі про відсутність у неї наміру укладати такий договір на користь [PERSON] позивач посилалась на неприязні сосунки з обдарованим впродовж 2008 - 2009 років. Такі доводи позивачки підтверджуються копіями судових рішень від 27 січня та від 06 серпня 2009 року (а.с. 77-84) за результатами розгляду позовів з приводу користування житловим будинком [ADDRESS]. Крім того, ці доводи підтверджуються даними постанов дільничного інспектора міліції від 25 липня 2008 року, 15 квітня 2009 року та 05 червня 2009 року про результати перевірок звернень до міліції самої позивачки та третьої особи [PERSON] (а.с. 86-87, 89, 90) із змісту яких також вбачається наявність між сторонами конфлікту з приводу користування будинком. Наявність в матеріалах справи даних про замовлення 24 вересня 2009 року позивачкою в БТІ документів, необхідних для вчинення договору дарування, не може бути доказом її обізнаності про підписання нею у нотаріуса 05 березня 2010 року саме договору дарування, а не іншого документа. Встановлено, що в цей час позивач була інвалідом першої групи по зору і не могла прочитати документ, який підписує, у тому числі і при зверненні до БТІ. З повідомлення від 10.06 2015 року за підписом начальника КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно для дарування 27 січня 2010 року отримала дружина відповідача [PERSON] (а.с. 73-75). Те ж саме стосується і документів, поданих до Новозаводської районної у м. Чернігові ради, як органу опіки і піклування (а.с. 109). До того ж, відповідач і свідок [PERSON] пояснили, що заяву писала [PERSON], а позивачка лише її підписувала. Допитаний в якості свідка відповідач [PERSON] і свідок [PERSON] щодо обставин підписання договору дарування у нотаріуса дали суперечливі показання, що вбачається з рішення суду першої інстанції. Так, [PERSON] пояснив, що нотаріус знав про інвалідність позивачки по зору, бо вона пред'явила посвідчення, і прочитав їй договір вголос (а.с. 143), а свідок [PERSON] показала, що позивачка читала договір сама з лупою. До того ж, присутність свідка [PERSON] при підписані договору є порушенням ст. 8 Закону України « Про нотаріат» в редакції від 03 червня 2009 року щодо нотаріальної таємниці. Незважаючи на те, що право власності відповідача [PERSON] на 7/10 частини будинку зареєстроване 21 липня 2010 року (а.с. 35-36), рахунки про сплату за надані комунальні послуги у 2011-2014 роках надходили на ім'я позивачки, що вбачається з наданих квитанцій і свідчить про те, що особові рахунки у надавачів комунальних послуг відкриті на ім'я позивачки, яка з березня 2010 року у зв'язку з укладенням оспорюваного договору співвласником будинку не є. Ці докази, у сукупності з іншими, підтверджують доводи позивача про те, що від неї приховувався факт укладення договору дарування. Отже, не можна визнати встановленим пропуск позивачем позовної давності. Виходячи з наведених вище обставин, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання договору дарування недійсним є необґрунтованими. При зверненні до суду позивач, як інвалід першої групи, судовий збір не сплачувала відповідно до п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України « Про судовий збір» в редакції, яка була чинна на час звернення до суду. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України у разі звільнення позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Згідно з п. 1.6 договору дарування вартість предмета дарування становить 63 202 грн. Відтак, з відповідача належить стягнути в дохід держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції в розмірі 1% відсотка від ціни позову, тобто 632,02 грн. та 0,5% ціни позову за розгляд справи в апеляційному суді - 316,01 грн., що разом становить 948,03 грн.

Outcome: approved