Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

У травні 2014 року Запорізький міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави, в особі Головного управління Держземагентства у Запорізькій області, звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області, треті особи: [PERSON], Державна інспекція сільського господарства у Запорізькій області, ОСК «Гриф-2006», Запорізька районна державна адміністрація Запорізької області про визнання недійсним та скасування державних актів на право приватної власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки та повернення її власнику. В обґрунтування свої позовних вимог позивач зазначив наступне. Проведеною перевіркою за участю спеціалістів Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області встановлені порушення земельного законодавства при виділенні земельних ділянок на території Долинської сільської ради. В результаті чого, Розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації від 03.03.2007 року № 2/51, на виконання якого, членам ОСК «Гриф-2006» було передано у власність земельні ділянки за рахунок земель ОСК «Гриф-2006», зокрема [PERSON], для ведення садівництва, було скасовано Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 15.02.2012 року. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2013 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. У подальшому, на підставі зазначеного Розпорядження, [PERSON], було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 703035, який було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за № 010726000368 від 20.03.2007 року. Посилаючись на вищевикладене прокурор вважає, що [PERSON] набула право власності на земельну ділянку в порушення норм ст.ст. 118, 123 ЗК України, у зв'язку з чим державний акт серії ЯГ № 703035 підлягає визнанню недійсним,оскільки [PERSON] було відведено земельну ділянку, яка не перебувала у її користуванні, на підставі технічної документації із землеустрою та без розроблення проекту землеустрою. Надалі [PERSON] передала спірну земельну ділянку за договором купівлі-продажу ВЕХ № 419148 від 31.08.2007 року на користь [PERSON]. На підставі зазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки у Державному акті на право власності на земельну ділянку серія ЯГ №703035 було зроблено відповідну позначку про перехід права власності на земельну ділянку до [PERSON] В свою чергу [PERSON] передала вказану земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 06.11.2009 року, реєстровий номер 4599, на користь [PERSON]. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 856387 від 17.05.2010 року. Виходячи з вищевикладеного, прокурор просить суд: визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯГ № 703035, виданий [PERSON] та переоформлений на [PERSON]; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯК № 276082, виданий [PERSON]; скасувати запис про державну реєстрацію вказаних державних актів; витребувати у [PERSON] спірну земельну ділянку, розташовану на території Долинської сільської ради, за межами населеного пункту, для ведення садівництва, площею 0,1001 га. (кадастровий номер 2322183500:12:001:0611) на користь Головного управління Держземагентства у Запорізькій області. В судовому засіданні прокурор позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав викладених в заяві. Представник ГУ Держземагенства в Запорізькій області також позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Крім того додатково надав письмові пояснення в яких зазначив, що на сьогоднішній день жоден діючий нормативно-правовий документ не містить механізму, який передбачав би скасування державної реєстрації державного акту, тобто на сьогодні законом не встановлено, яким компетентним органом та в який спосіб повинна відбуватись процедура скасування реєстрації державного акту. Відповідачка-1 - [PERSON] в судове засідання не з'явились, причин неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представники відповідача-2 [PERSON] в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог та просили суд відмовити в задоволенні позову. В запереченнях представник відповідача-2 зазначив, що в якості підстав для визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 703035 від 20.03.2007 року, серія ЯК № 856387 та скасування записів про їх державну реєстрацію позивач посилається на порушення вимог Земельного кодексу України - ст.ст. 118, 123 - допущені Запорізькою районною державною адміністрацією при передачі земельної ділянки у власність [PERSON] Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 15.02.2012 року по справі № 0870/645/12 за позовом Запорізького природоохоронного міжрайонного прокурора до Запорізької районної державної адміністрації про скасування розпорядження, було скасовано розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області від 03.03.2007 року № 2/51 «Про безоплатну передачу громадянам - членам ОСК «Гриф-2006» у власність земельних ділянок для ведення садівництва». Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України. відповідно до ч. 2 ст. 126 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. Отже, представник відповідача-2 вважає, що [PERSON] право власності на земельну ділянку набуто та посвідчується на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.11.2009 року. Стаття 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Державний акт на право власності на земельну ділянку, який був отриманий [PERSON] після набуття права власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу, є документом, що був виданий відділом Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області в межах його повноважень та не є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України. Правочином який спрямований на набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку є саме договір купівлі-продажу, оскільки саме він є підставою виникнення права власності у [PERSON] на земельну ділянку. Отже, на переконання відповідача-2 положення ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин в частині визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку. В ст. 140 ЗК України наведено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку, але серед вказаній в зазначеній статті такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку не передбачено. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування запису про державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку як способу захисту порушених прав особи, яка вважає себе законним власником спірної земельної ділянки, на думку представника відповідача-2, нормами Земельного кодексу України та Цивільного кодексу України не передбачається. Отже, представник відповідача-2 вважає, що позивач обрав не передбачений чинним законодавством спосіб захисту порушеного права та інтересу, а відтак застосування такого способу захисту, може призвести до порушення приписів ст. 19 Конституції України. Також представник відповідача-2 зазначає, що у позивача відсутні підстави передбачені ст. 388 ЦК України для витребування майна у добросовісного набувача. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як вбачається з позовної заяви, позивач не заперечуючи того факту, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем, просить суд витребувати у останнього земельну ділянку, посилаючись на те, що оскільки Розпорядження № 2/51 від 03.03.2007 року скасовано відповідно до Постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 15.02.2012 року спірна земельна ділянка вибула з володіння власника (держави) поза її волею. З даним твердженням позивача відповідач-2 не погоджується та вважає, що Розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації № 2/51 є юридичним фактом виявлення волі органу місцевої державної влади і офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення прав на земельну ділянку. Відповідно до позиції ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладені в Постанові Пленуму № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» зазначено, що до вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦКУ) відносяться зокрема такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Про наявність таких обставин вибуття майна (земельної ділянки) з володіння власника (держави), як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості власника з другою стороною Позивач не зазначає. Таким чином, відповідно до наданих голові Запорізької районної державної адміністрації повноважень, згідно чинного законодавства, останній видав розпорядження № 2/51 від 03.03.2007 року, яке стало підставою для видачі [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку. В подальшому, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, відповідно до ст. 90 ЗК України [PERSON] продала земельну ділянку [PERSON], яка в сою чергу на підставі договору купівлі-продажу здійснила відчуження даної земельної ділянки на користь [PERSON] На момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] мала Державний акт на право власності на земельну ділянку, що був належним чином зареєстрований. В ході перевірки нотаріусом належності даної земельної ділянки на праві власності [PERSON] не виникло жодних сумнівів стосовно законності набуття нею земельної ділянки. нотаріусом також було з'ясовано, що земельна ділянка на момент укладення договору між [PERSON] та [PERSON] під арештом, забороною або у спорі не знаходилась. Договір між сторонами укладався нотаріально в присутності нотаріуса та був відплатним. Отже відповідач-2 вважає, що він набув спірну земельну ділянку на законних підставах, за відплатним договором, який було укладено з дотриманням вимог чинного законодавства. Крім того, відповідач вважає, що Розпорядження голови Запорізької районної державної № 2/51 від 03.03.2007 року є виявленням волі розпорядника землі, а отже, відсутні підстави для витребування майна у добросовісного набувача, передбачені ст. 388 ЦК України. Також представник відповідача-2 вважає, що позивач пред'явив позовні вимоги після спливу позовної давності, що є на його думку підставою для відмови в позові. Як вбачається з матеріалів справи, розпорядження Запорізькою районною державною адміністрацією № 2/51 було прийняте 03.03.2007 року. З позову не вбачається, що стало підставою для здійснення перевірки Прокуратурою в 2012 році. Позивач звернувся до суду лише в травні 2014 року, тобто більше ніж через сім років з моменту прийняття розпорядження № 2/51. Крім того, у вересні 2010 року Прокуратурою Запорізького району Запорізької області була здійснена перевірка законності виділення земельної ділянки ОСК «Гриф-2006», та 27.04.2011 року була винесена постанова про відмову в порушенні кримінальної справи. На підставі викладеного представник відповідча-2 просить суд в задоволенні позову відмовити. Відповідач - Реєстарційна служба запорізького РУЮ Запорізької області в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки суду не повідомили. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Представник третьої особи - Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області про час та місце розгляду справи повідомлені належними чином, в судове засідання не з'явились, надали до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, проти задоволення позову не заперечували. Представник Запорізької районної державної адміністрації Запорізького району Запорізької області в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Представник ОСК «Гриф-2006» в судове засідання не з'явився, повідомлені належним чином. Раніше надали письмові заперечення проти позову в яких, посилався на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності, встановлений статтею 257 ЦК України. Також представник ОСК «Гриф-2006» зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту прав на земельну ділянку, шляхом визнання недійсним державного акту на право власності на землю як правовстановлюючого документу, нормами ст. 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України не передбачено. Крім того зазначили, що в разі укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки попередній державний акт вже було погашено, а тому скасовувати його не можливо Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації від 03.03.2007 року № 2/51 членам ОСК «Гриф-2006» було передано у власність земельні ділянки за рахунок земель ОСК «Гриф-2006», зокрема [PERSON] (кадастровий номер 2322183500:12:001:0611), для ведення садівництва. На підставі зазначеного розпорядження, [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №703035, який було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за № 010726000368 від 20.03.2007 року, в подальшому [PERSON] передала спірну земельну ділянку за договором купівлі-продажу ВЕХ № 419148 від 31.08.2007 року на користь [PERSON]. На підставі зазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки у Державному акті на право власності на земельну ділянку серія ЯГ №703035 було зроблено відповідну позначку про перехід права власності на земельну ділянку до [PERSON] В свою чергу [PERSON] передала вказану земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 06.11.2009 року, реєстровий номер 4599, на користь [PERSON]. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 856387 від 17.05.2010 року. Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 15.02.2012 року розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації від 03.03.2007 року № 2/51 «Про безоплатну передачу громадянам - членам ОСК «Гриф-2006» у власність земельних ділянок для ведення садівництва» - скасоване. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2013 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Чинне законодавство України не містить нормативного закріплення про недійсність з моменту ухвалення розпорядження суб'єкта владних повноважень у випадку визнання його незаконності та скасування. Скасоване через сім років після прийняття розпорядження Запорізької районної державної адміністрації від 03.03.2007 року №2/51 не може бути підставою для витребування землі від добросовісного набувача, оскільки, воно було чинним на момент укладення оскаржуваної угоди. У судовому засіданні встановлено, що на підставі проведеної перевірки за участю спеціалістів Державної інспекції сільського господарства в Запорізькій області встановлені порушення земельного законодавства при виділенні земельних ділянок на території Долинської сільської ради Запорізького району, що підтверджується Актами перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 04.01.2012 року та від 28.03.2014 року. В судовому засіданні, прокурор не пояснив підстав для початку проведення перевірки, оскільки Розпорядження, на підставі якого відводилися земельні ділянки, було видане 03.03.2007 року, а перевірка проводилась аж у 2012 році. Втім, прокурор зазначив, що порушення вимог чинного законодавства було встановлено лише у 2012 році результатом вказаної перевірки, у зв'язку з чим, прокурор вважає, що заявив позов у межах встановленого трирічного строку позовної давності. Однак на питання представника ОСК «Гриф 2006» повідомив про те, що подібна перевірка прокуратурою проводилась ще у 2010 році, однак порушень законодавства виявлено не було. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільній інтереси у спосіб, визначений законами України. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа права якої порушили може скористатися не будь-яким, а певним способом захисту свого права. За вимогами ч. 3 ст. 152 ЗК України передбачені наступні шляхи здійснення захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. За змістом ст. 152 ЗК України визнання недійсним державного акта на право власності на землю як правовстановлюючого документу зазначеною нормою не передбачено. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звертає особливу увагу судів на те, що за вимогами ст. 215 ЦК України особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину (п. 26). Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсним наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 ЦК України (п. 10). Оскільки позовні вимоги щодо визнання недійсними та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та вимога скасувати реєстрацію державного акту права власності на земельну ділянку заявлено з підстав недійсності угоди, за якою здійснювалося відчуження земельної ділянки, то відсутність підстав для задоволення вимог позову щодо угоди за якою здійснювалося відчуження земельної ділянки, спростовує правові підстави для визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та вимоги про скасування реєстрації державного акту права власності на земельну ділянку, відтак, такі похідні вимоги позивача про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та вимоги про скасування реєстрації державного акту права власності на земельну ділянку також задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 116 ЗК України (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права власності на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. За змістом ст. 126 ЗК України (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом та виникає з моменту державної реєстрації цього права. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами. Згідно з п. 12 Перехідних положень ЗК України (що діяли на момент виникнення спірних правовідносин), до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність та земель, зазначених в абзаці 3 цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади. У відповідності до п. 6 ст. 20 Закону України «Про землеустрій», місцева державна адміністрація погоджує документацію із землеустрою у випадках та порядку, визначених Земельним кодексом України та Законом України «Про землеустрій», щодо відповідності зазначеної документації законодавству у сфері містобудування та архітектури, охорони культурної спадщини. Відповідно до ст. 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», Голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, яким є земельна ділянка, є, офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на неї та обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зважаючи на вищевикладене, Розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації є юридичним фактом виявлення волі органу місцевої державної влади і офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення прав на земельну ділянку, а не «бажанням окремої посадової особи», як про це зазначено в позовній заяві. Суд не погоджується з доводами позивача про те, що скасування розпорядження Запорізької районної державної адміністрації від 03.03.20007 року № 2/51 є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, оскільки вони не відповідають загальним принципам права, тому що відповідачем по справі, на реалізацію скасованого розпорядження районної державної адміністрації вже було отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку. Зазначене рішення про надання земельної ділянки у власність за своєю природою є індивідуальним актом застосування норм права (правозастосовним актом індивідуальної дії), який за юридичними наслідками відноситься до правовстановлюючих актів, і який є виконаним в силу самого його прийняття. Така позиція узгоджується з п.4 Рішення Конституційного суду України №1-9/2009 від 16 квітня 2009 року (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), в якому вказується, що ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, потрібно враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Таким чином, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, відповідно до ст. 90 ЗК України, [PERSON] продала земельну ділянку [PERSON], а остання продала її [PERSON] Судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] мала Державний акт на право власності на земельну ділянку, що був належним чином зареєстрований, також, в ході перевірки нотаріусом належності даної земельної ділянки на праві власності [PERSON], не виникло жодних сумнівів стосовно законності набуття [PERSON] земельної ділянки. Нотаріусом також було з'ясовано, що земельна ділянка на момент укладення договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON], та на момент укладення договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] під арештом, забороною або у спорі не знаходилася, [PERSON] та [PERSON] не набували майно в сумнівній ситуації - договір між сторонами укладався нотаріально в присутності нотаріуса та був відплатним. Зважаючи на вищевикладене, під час укладення договору було дотримано всі вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, а отже немає підстав для застосування ст. 215 ЦК України. Згідно із ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння не з їхньої волі іншим шляхом. Пунктом 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Позовні вимоги містили посилання на ст. 61 ЦПК України, щодо відсутності необхідності доказування фактів, які встановлені в інших судових справах. В той же час, жодного доказу, який би свідчив про незаконність набуття і володіння земельною ділянкою [PERSON] позивач не навів. Проте, судом встановлено, що [PERSON] набув спірну земельну ділянку на законних підставах, за відплатним договором, який було укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, крім того, судом встановлено, що Розпорядження голови Запорізької районної адміністрації є виявленням волі розпорядника землі, а отже, підстав застосовувати статтю 388 ЦК України немає. Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. За положеннями ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 18 вересня 2013 року № 6-92цс13). Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 07.11.2013 року по справі № 317/2795/13-ц пр. № 2/317/1262/2013 встановлено, що на підставі Розпорядженням № 14/526 від 22.12.2006 р., між ОСК «Гриф-2006» (як орендарем) та Запорізькою районною державною адміністрацією (як орендодавцем) 30.01.2007 року було укладено договір оренди землі, терміном на 12 років, який зареєстровано в Запорізькій регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам», про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі внесено запис від 05.02.2007 року № 040726000001. Зазначений договір не визнаний недійсним та не оскаржується сторонами. Таким чином, за будь-яких умов спірна земельна ділянка не може знаходитися на теперішній час, у володінні, користуванні чи розпорядженні держави. А отже, вимога позивача витребувати земельну ділянку (кадастровий номер 2322183500:12:001:0611) у [PERSON] на користь ГУ Держземагенства у Запорізькій області задоволенню не підлягає. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 і 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол і протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична чи юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року, на підставі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовував рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності набувача, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого набувача. Доводами позову та доданими до матеріалів справи доказами, прокурором не доведена не правова (протизаконна) поведінка відповідачів при набутті права власності на спірну земельну ділянку. Також в судових засідання встановлено, що посилання відповідачів на пропущені позивачем строки позовної давності є безпідставними, так як до матеріалів справи долучено Ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2013 року за апеляційною скаргою ОСК «Гриф 2006» на постанову Запорізького окружного адміністративного суду по справі за позовом Запорізького природоохоронного міжрайонного прокурора до Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області, третя особа ОСК «Гриф 2006» про скасування розпорядження, в якій було встановлено, що строки звернення до суду не були пропущені, у зв'язку з тим, що позивач звернувся з позовом через відхилення протесту від 09.12.2011 року.

Outcome: dismissed