Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

У травні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим що, 25.02.2015 року наказом № 95-к філією «Управління «Укргазтехзв'язок» Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» було звільнено з посади начальника сектору обліку та реєстрації договорів [PERSON] у зв'язку зі скороченням штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Позивача було прийнято на посаду начальника сектору обліку та реєстрації договорів з 23.06.2014 року наказом №301-к від 20.06.2014 року. З 2014 року по момент звільнення позивач був членом профспілкового комітету. Наказом від 21.11.2014 року № 417 затверджено зміни до штатних розписів та введено в дію з 21.11.204 року. 02.12.2014 року на посаду начальника відділу майна, соціального розвитку та договорів, яка дуже схожа за функціями та повноваженнями на посаду позивача, призначено [PERSON]. 03.12.2014 року наказом №713-к «Щодо структурних змін» скорочено Сектор договорів та посаду позивача. Наказом від 17.01.2015 року №17 призначено комісію для визначення права на зайняття вакансій з врахуванням кваліфікаційних вимог працівників, яка фактично приймає рішення про можливість звільнення позивача. 12.02.2015 року відбулося засідання профспілкового комітету з питання звільнення позивача по ініціативі адміністрації за поданням № 0153/14-01 від 28.01.2015 року. [PERSON] наголосив, що відповідач звільнив його з роботи як працівника, який на момент звільнення був членом профспілкової організації і мав гарантії, передбачені ЗУ «Про профспілки» на заборону його звільнення з роботи за ініціативи роботодавця. Відповідач також не отримав попередньої згоди на звільнення позивача вищестоящого виборного органу цієї профспілки. Таким органом є Рада голів профкомів працівників ПАТ «Укртрансгаз». Також позивач зазначив, що звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗуЗУ, допускається якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Фактична робота, яка була запропонована позивачеві не відповідача його кваліфікації та рівню освіти. Крім того, місця запропонованої роботи знаходилися за межами населеного пункту [PERSON]. При цьому, на посаду, яка відповідала кваліфікації позивача та рівню освіти, було переведено іншу особу [PERSON]. Позивач не погоджується зі звільненням та вважає його незаконним, а тому просив суд визнати недійним наказ № 95-к від 25.02.2015 року філії «Управління «Укргазтехзв'язок» Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз», поновити його на посаді начальника сектору обліку та реєстрації договорів філії «Укргазтехзв'язок» Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Представники відповідача проти задоволення позову заперечував. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як встановлено в судовому засіданні, згідно копії трудової книжки [PERSON], відповідно до Наказу № 301-к від 20.06.2014 року позивача було прийнято на роботу на посаду начальника сектору обліку та реєстрації договорів з 23.06.2014 року. Згідно Наказу філії «Управління «Укргазтехзв'язок» Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» № 95-к від 25.02.2015 року [PERSON] було звільнено 25.02.2015 року у зв'язку зі скороченням штату працівників, п. 1 т. 40 КЗпП України. Як вбачається з матеріалів справи, Наказ № 95-к від 25.02.2015 про звільнення позивача з роботи було видано 25.02.2015 року, про що останнього було ознайомлено під розпис. Вказані обставини в судовому засіданні були підтверджені представником позивача та ним не заперечувалися. Стаття 233 КЗпП України визначає, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чиміськрайонний суд може поновити ці строки. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, а саме п. 4 визначено що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність відмови у позовних вимогах, оскільки позивачем [PERSON] був пропущений місячний строк для звернення до суду, у зв'язку з тим, що з копією наказу про звільнення було ознайомлено та отримано 25.02.2015 року, а позовну заяву про поновлення на роботі позивачем направлено до суду лише 25 травня 2015 року. Доказів поважності причин пропущення місячного строку для звернення до суду позивачем не надано.

Outcome: dismissed