Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

У червні 2018 року до суду надійшла позовна заява Державного вищого навчального закладу «Херсонське морехідне училище рибної промисловості» (після зміни назви Херсонський морський коледж рибної промисловості) до [PERSON] про відшкодування коштів витрачених на оплату послуг з навчання. У поданому позові позивач просить стягнути із [PERSON] на користь Херсонського морського коледжу рибної промисловості 40986,31 грн. в рахунок відшкодування коштів витрачених на оплату послуг з навчання, а також 1762 грн. витрат на оплату судового збору (а.с.4). В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що 01 вересня 2015 року між ДВНЗ «Херсонське морехідне училище рибної промисловості» та [PERSON] було укладено договір № 51дс-15д про навчання [PERSON] в ДВНЗ «ХМУРП» за кошти державного бюджету. 11 серпня 2015 року наказом № 190 [PERSON] був зарахований на навчання за рахунок державного бюджету. 24 травня 2018 року у зв'язку із невиконанням навчального плану [PERSON] був відрахований з навчального закладу. Під час планової перевірки фінансової діяльності навчального закладу Південною Держаудитслужбою у квітні 2018 року було виявлено, що [PERSON] вже отримував послуги освіти у ДНЗ «Дніпровський технолого-економічний коледж» за освітньо-кваліфікаційним степенем «молодший спеціаліст». При цьому нормативно-правовими актами встановлено, що отримання одних й тих же освітніх послуг за рівнозначним ступенем освіти за рахунок державного бюджету законодавством заборонено, а отже отримання відповідачем освітніх послуг за рівнозначим ступенем підлягають відшкодуванню. Сума відшкодування становить 40986,31 грн. (а.с.2-4) Представник позивача надав до суду заяву, у якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити (а.с.39). Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначене у справі судове засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за відсутності відповідача і ухвалити заочне рішення суду за правилами ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 01 вересня 2015 року між ДВНЗ «Херсонське морехідне училище рибної промисловості» та [PERSON] було укладено договір № 51д/с-15д про навчання за державним замовленням, за яким навчальний заклад взяв на себе зобов'язання на умовах зазначених у цьому договорі надати освітню послуг [PERSON] за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодший спеціаліст (а.с.5). Згідно із витягом із наказу № 190 від 11 серпня 2015 року [PERSON] зараховано курсантом ІІ курсу (а.с.6). У зв'язку з невиконанням навчального плану 24 травня 2018 року [PERSON] було відраховано з ДВНЗ «Херсонське морехідне училище рибної промисловості» (а.с.7). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Під час планової перевірки фінансової діяльності ДВНЗ «Херсонське морехідне училище рибної промисловості» було виявлено, що [PERSON] вже отримував послуги освіти у ДНЗ «Дніпровський технолого-економічний коледж» за освітньо-кваліфікаційним степенем «молодший спеціаліст» (а.с.11). Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про вищу освіту», а також відповідно до п. 4 наказу Міністерства освіти і науки України від 15 жовтня 2014 року № 1172 «Про затвердження умов прийому на навчання до вищих навчальних закладів України в 2015 році» громадяни України мають право безоплатно здобувати вищу освіту в державних і комунальних закладах вищої освіти на конкурсній основі відповідно до стандартів вищої освіти, якщо певний ступінь вищої освіти громадянин здобуває вперше за кошти державного або місцевого бюджету. Таким чином, отримання одних й тих же освітніх послуг за рівнозначним ступенем за рахунок державного бюджету законодавством заборонено. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2015 року № 658 «Про затвердження порядку відшкодування коштів державного або місцевого бюджету, витрачених на оплату послуг з підготовки фахівців» визначено, що у разі отримання громадянином України освітніх послуг за рівнозначним ступенем освіти, вони підлягають відшкодуванню. Згідно із розрахунком, проведеним відповідно до вищезазначеного порядку, сума відшкодування становить 40896,31 грн., що підлягає стягненню з відповідача (а.с.14). Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає необхідним судові витрати покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved