Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позову зазначало, що 17 вересня 2007 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено договір про відновлювальну кредитну лінію №167/07-МК-11, відповідно до якого позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 54000,00 дол. США, а [PERSON] грошові кошти отримала та зобов'язалася повернути кредит у повному обсязі до 16 вересня 2022 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] 17 вересня 2007 року укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідач передав в іпотеку позивачу майно, а саме: квартиру [ADDRESS]. Дана квартира складається з двох житлових кімнат, загальною площею 56,20 кв.м., житловою площею 31,00 кв.м., що підтверджується договором іпотеки від 17 вересня 2008 року, який посвідчений нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №11922. Зазначає, що квартира, яка є предметом іпотеки належить іпотекодавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] 9 червня 2005 року за реєстровим номером 3127. Узгоджена сторонами вартість квартири, що передається в іпотеку, становить 343400,00 грн. Також вказували на те, що відповідно до п. 6.1 Кредитного договору передбачена відповідальність відповідача щодо прострочення виконання договірних зобов'язань, відповідно до якого за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує Банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення, зазначена пеня сплачується у випадку порушення строків платежів, передбачених п. 3.2, 3.4, 4.3, 4.4, 4.6 цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Враховуючи неодноразові порушення позичальником взятих на себе зобов'язань щодо своєчасної сплати суми кредиту та нарахованих відсотків, банк реалізував своє право на вимогу від позичальника дострокового повернення отриманих кредитних коштів та нарахованих процентів. Зокрема, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 серпня 2012 року задоволено позовні вимоги банку щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 608041,35 грн. Разом з тим, зважаючи на постійне порушення позичальником умов кредитного договору в частині погашення кредиту згідно графіку та несплати нарахованих відсотків банк, а також непогашення присудженої за судовим рішенням суми боргу, вважає, що банк неодноразово звертався до майнового поручителя [PERSON] з листами №1310 від 16.09.2009 року, №257 від 25.03.2010 року, №128 від 15.05.2013 року з вимогами про сприяння погашення наявної заборгованості за кредитами та відсотками позичальника. Відповідача було попереджено, що вразі невиконання зобов'язання щодо сплати заборгованості за кредитними договорами в повному обсязі протягом 30 днів, банком буде ініційовано звернення на предмет іпотеки. Однак, вимоги позивача залишені без задоволення та відповіді. Враховуючи те, що термін повернення кредиту в повному обсязі був визнаний позивачем таким, що настав, а заборгованість за кредитним договором у встановлений строк не була сплачена, банк вважає, що отримав право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилаючись на вказане, просив суд в рахунок погашення кредитної заборгованості [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором №167/07-МК-11 від 17 вересня 2007 року в сумі 608041,35 грн., у тому числі: заборгованість за основним боргом - 52370,84 дол. США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 05.06.2012 року становить 418573,94 грн.; заборгованість по нарахованих відсотках - 17357,95 дол. США, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 06.06.2012 року становить 138733,42 грн., та пені - 50734,00 грн.; а також просив звернути стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 56,20 кв.м., житлової площі - 31,00 кв.м., що належить [PERSON] відповідно до договору іпотеки від 17 вересня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №11922. Не погоджуючись із вказаним позовом, третя особа [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання договору іпотеки недійсним, який ухвалою суду прийнятий до одного провадження із первісним позовом. В обґрунтування зустрічного позову вказував на те, що поданий банком позов про звернення стягнення на предмет іпотеки порушує його права та інтереси, оскільки він зареєстрований та проживає у квартирі, яка є предметом іпотеки та розташована за адресою: [ADDRESS] з 06 липня 2005 року й відповідно на момент укладення між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та його батьком - [PERSON] договору іпотеки йому було 14 років та даний договір у порушення вимог закону не був погоджений у встановленому законом порядку Органом опіки та піклування, завданням якого є захист прав неповнолітніх та малолітніх дітей при вирішенні питання розпорядження майном, якими вони володіють чи користуються. Посилаючись на вказане, вважає, що даний договір іпотеки укладено всупереч вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, ч. 3 ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» без відповідного на це дозволу Органу опіки та піклування, у зв'язку з чим договір іпотеки від 17 вересня 2007 року підлягає визнанню недійсним й відповідно відсутні правові підстави для задоволення первісного позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, спірну квартиру [ADDRESS] У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Просив позов про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечував, вказавши на те, що він є безпідставним, оскільки позивачем не доведено які саме його права порушуються укладеним між банком та [PERSON] спірного договору іпотеки. Крім того, на час укладення спірного договору, [PERSON] був власником квартири та на підставі ст. 317 ЦК України мав право розпоряджатися належним йому на праві власності нерухомим майном, у тому числі й передавати його в іпотеку банку. До того ж, укладаючи спірний договір, [PERSON] надав нотаріусу письмові докази того, що у спірній квартирі на час укладення договору не зареєстровані та не проживають неповнолітні діти й відповідно їх майнові права не порушуються укладеним договором, а також нотаріусу була надана нотаріально посвідчена письмова згода на укладення такого договору дружиною [PERSON] - [PERSON], тому підстави для визнання спірного договору іпотеки недійсним відсутні. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Його інтереси в судовому засіданні представляв представник [PERSON], яка позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не визнала, просила суд в його задоволенні відмовити. При цьому вказала, що [PERSON] з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, укладеним між банком та [PERSON] від 17 вересня 2007 року не передавав в іпотеку банку належне йому нерухоме майно, а згідно з умовами договору іпотеки поручився за виконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором від 17 вересня 2006 року. При цьому, доказів того, що [PERSON] не виконала своїх зобов'язань за кредитним договором, укладеним між нею та банком саме 17 вересня 2006 року № 167/01-МК-11, позивачем суду не надано, тому підстави для задоволення позову відсутні. Щодо зустрічного позову, то наявність правових підстав для визнання недійсним договору іпотеки, визнала в повному обсязі та просила про його задоволення. Приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явилася та не повідомила суд про причину неявки, тому суд вважає, що розгляд справи слід провести у її відсутності. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, проте в судовому засіданні його представник - [PERSON] в задоволенні первісного позову заперечував, вказавши, що правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні. Щодо зустрічного позову, то підтримав його в повному обсязі, просив про його задоволення, вказавши на те, що договір іпотеки укладений з порушенням вимог законодавства, оскільки не було враховано того, що у спірній квартирі проживав та був зареєстрований на час укладення спірного договору неповнолітній [PERSON], укладення даного договору не було погоджено у встановленому законом порядку з Органом опіки та піклування, завданням якого є захист прав неповнолітніх та малолітніх дітей при вирішенні питання розпорядження майном, якими вони володіють чи користуються, тому цей договір на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України, ч. 3 ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» підлягає визнанню недійсним. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 17 вересня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №167/07-МК-11, відповідно до якого позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 54000,00 дол. США, а [PERSON] грошові кошти отримала та зобов'язалася повернути кредит у повному обсязі до 16 вересня 2022 року. (а.с. 7-9). Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З метою забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором, 17 вересня 2007 року між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки. За умовами зазначеного договору, позивач забезпечує вимоги банку, що витікають з кредитного договору № 167/07-МК-11 від 17 вересня 2006 року, за яким він зобов'язується перед іпотекодержателем повернути в строк до 16 вересня 2022 року кредитні кошти в сумі 54 000 доларів США, сплатити відсотки за користування кредитними коштами у валюті кредиту в розмірі 15 % відсотків річних, також можливі суми пені, штрафів та інших платежів, передбачених вказаним кредитним договором (п.1.1 договору). Також даним договором передбачено, що [PERSON] передає в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS]. Дана квартира складається з двох житлових кімнат, загальною площею 56,20 кв.м., житловою площею 31,00 кв.м.. Даний договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №11922. Квартира, яка є предметом іпотеки належить іпотекодавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] 09 червня 2005 року за реєстровим номером 3127. Узгоджена сторонами вартість квартири, що передається в іпотеку, становить 343400,00 грн. (а.с. 21-22). Крім того, сторонами договору іпотеки погоджено, що у разі невиконання, або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань, забезпечених іпотекою, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель залишає за собою право вибору порядку та способу звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (п. 4.2 договору іпотеки). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення (ч.3 ст.640 ЦК України). Так, при укладенні іпотечного договору між Банком та відповідачем [PERSON] було досягнуто згоди з усіх питань договору та досягнуто згоди на його укладення, по що свідчать підписи сторін. Разом з тим, як зазначає позивач за зустрічним позовом, при укладенні договору іпотеки від 17 вересня 2007 року було порушено вимоги чинного законодавства в частині надання згоди Органом опіки та піклування щодо на укладення цього договору, оскільки в квартирі проживав неповнолітній [PERSON], який проживає у спірній квартирі і на даний час, й відповідно укладення даного договору між його батьком та банком порушують його майнові права на користування житлом. Так, за приписами ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх неповнолітніх дітей. В свою чергу підставою недійсності правочину, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Крім того, з метою встановлення випадків обов'язкового отримання дозволів органу опіки та піклування на укладення іпотечних договорів щодо нерухомості, правом користування якого мають діти, право користування може ґрунтуватися на документальній підставі, а саме правовстановлюючого документа, в якому дитина записана власником нерухомості, довідки про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких є дитина. В разі надання хоча б одного з документів іпотекодержатель повинен вимагати від іпотекодавця отримання дозволу органів опіки та піклування. Відповідно до Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що була чинна на момент посвідчення вказаного договору з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, нотаріус вимагає подачі йому довідки про склад сім»ї житлово - експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання. В свою чергу відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Крім того, згідно із положеннями ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. При цьому, у п. 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки), не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Таким чином, встановлені норми закону зобов'язують нотаріусів при оформленні правочинів щодо відчуження нерухомого майна аналізувати подані йому документи, зокрема, на предмет існування прав користування таким нерухомим майном у дитини (дітей). При цьому, нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Судом встановлено, що [PERSON] має сина - [PERSON], [INFO]. Як убачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 9 червня 2005 року (а.с. 127-129). Укладаючи спірний договір, [PERSON] відповідно до п. 2.4 договору, стверджував, що майно, яке є предметом цього договору на момент його підписання нікому іншому не продане, не відчужене іншим способом, не заставлене, в спорі і під арештом чи забороною (в т.ч. в податковій заставі) не перебуває, незастережних прав щодо нього у третіх осіб, як в межах, так і за межами України немає. Також іпотекодавець стверджував, що на момент укладення цього договору він має право відчужувати майно, що буде передане ним в іпотеку, йому не відомо про існування перешкод щодо звернення стягнення на дане майно. Таким чином, суд вважає, що [PERSON], укладаючи спірний договір іпотеки відповідно до п. 2.4 договору іпотеки засвідчив, що на момент укладення цього договору дітей, які не зареєстровані в житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, та мають право користуватися предметом іпотеки, немає. Крім того, при укладенні спірного договору іпотеки також було отримано письмову та нотаріально посвідчену згоду дружини [PERSON] - [PERSON], відповідно до якої остання не заперечувала щодо передачі її чоловіком квартири [ADDRESS] в іпотеку банку (а.с. 23). Також, як встановлено судом, на момент укладення договору іпотеки [PERSON] нотаріусу було надано довідку від 13 вересня 2007 року видану ОСББ «Житлолюкс», згідно з якою в указаній квартирі був зареєстрований лише він та його дружина (а.с. 126). Вищевказане також підтверджується копією довідки про склад сімї від 13 вересня 2007 року, виданою ОСББ «Житлолюкс» на час укладення спірного договору (а.с. 163), яка міститься у матеріалах нотаріальної справи, заведеної приватним нотаріусом на підставі вчинення нотаріальних дій та наданою суду приватним нотаріусом на підставі ухвали про витребування доказів, яку суд визнає належним та допустимим доказом. Зокрема, відповідно до відомостей, які містять у даній довідки, станом на 13 вересня 2007 року у квартирі [ADDRESS] зареєстрованими значаться [PERSON] та [PERSON] Крім того, відповідно до листа Управління державної міграційної служби України в Чернівецькій області від 19 лютого 2014 року № 1964, наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів, за обліками відділу АДБ УДМС України в Чернівецькій області значиться громадянин України [PERSON], [INFO] зареєстрованим за адресою: [ADDRESS], за даними від 22 квітня 209 року, внесеними за паспортом громадянина України серії [NUMBER], виданого 22 квітня 2009 року Першотравневим РВУ МВС України в Чернівецькій області, а згідно із відомостями адресно-довідкового бюро, наданими суду 17 лютого 2014 року, [PERSON] значиться зареєстрованим у спірній квартирі з 22 квітня 2009 року. При цьому, надану позивачем довідка про склад сімї від 17 жовтня 2013 року, а також довідку від 27 лютого 2014 року, видану ОСББ «Житлолюкс» та відповідно до якої у квартирі [ADDRESS] зареєстрованими з 2005 року значаться [PERSON], [PERSON] та [PERSON], суд визнає неналежним доказом та таким, що спростовується матеріалами справи, зокрема, довідкою наданою приватним нотаріусом та яка надавалась [PERSON] на момент укладення спірного договору іпотеки, а також іншими доказами, які містяться у матеріалах справи й відповідно суд вважає, що даними довідками не підтверджується факт того, що [PERSON] на момент укладення спірного договору іпотеки, а саме станом на 17 вересня 2007 року був зареєстрований у спірній квартирі. Крім того, суд вважає, що надана позивачем на підтвердження своїх вимог довідка про склад сімї від 17 жовтня 2013 року є неналежним доказом, оскільки за своєю формою та змістом не відповідає вимогам, встановленим правилами про реєстрацію місця проживання громадян України, затвердженими наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 22 липня 2003 р. N 204. Таким чином, надані [PERSON] на підтвердження факту його реєстрації та проживання у спірній квартирі довідки ОСББ «Жмтлолюкс», а також копія паспорта з відміткою реєстрації, не є належними доказами в розумінні ст. 58 ЦПК України, оскільки не підтверджують факт реєстрації та проживання у спірній квартирі саме в момент укладення спірного договору іпотеки. При цьому, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Також матеріали справи не містять доказів того, що іпотекодавець повідомляв банк або нотаріуса при вчиненні договору іпотеки про проживання в спірній квартирі неповнолітніх дітей, як і не містять доказів, відповідно до яких останні могли довідатись про проживання останніх у цій квартирі. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Отже, позивач повинен довести наявність підстав недійсності договору та надати на підтвердження вказаного відповідні докази. Разом з тим, інших доказів на підтвердження того, що на час укладення спірного договору іпотеки [PERSON] будучи неповнолітнім, проживав та був зареєстрований у спірній квартирі, позивач в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України суду не надав. Таким чином, зважаючи на встановлені обставини, беручі до уваги, що [PERSON] під час укладання договору іпотеки зазначив щодо відсутності прав неповнолітніх осіб на користування предметом іпотеки та неповнолітній не був зареєстрований в квартирі, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено порушення його прав на момент укладення спірного договору іпотеки, а тому підстави, передбачені ч. 6 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України, для задоволення позову відсутні. Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд зазначає наступне. Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України)). Відповідно до ст. 625 ЦК України позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а кредитний договір відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 575 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК). Крім того відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Як встановлено судом, [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором не виконала, що призвело до утворення заборгованості, існування якої підтверджується наданими банком розрахунками, а також рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 8 серпня 2012 року, яке набрало законної сили (а.с. 24-26, 28-32). Крім того, на виконання вище вказаних вимог закону, а також умов кредитного договору банк неодноразово звертався до майнового поручителя [PERSON] з листами-вимогами №1310 від 16.09.2009 року, №257 від 25.03.2010 року, №128 від 15.05.2013 року про сприяння погашення наявної заборгованості за кредитами та відсотками позичальника. Відповідача було попереджено, що вразі невиконання зобов'язання щодо сплати заборгованості за кредитними договорами в повному обсязі протягом 30 днів, банком буде ініційовано звернення на предмет іпотеки. Однак, вимоги позивача залишені без задоволення та відповіді (а.с. 33, 34, 35). Відповідно до ч. 1,3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). При цьому, задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Таким чином, враховуючи вище наведені вимоги закону, а також те, що відповідач належним чином не виконував свої зобов'язання за договором іпотеки та жодним чином не відреагував на повідомлення банку про усунення порушень за кредитним договором, позовні вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в спосіб обраний позивачем є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що боржником [PERSON] або ж ним у добровільному порядку виконанні зобов'язання за кредитним та іпотечним договором та сума стягнутого в судовому порядку боргу повністю [PERSON] погашена. Також суд вважає безпідставними доводи представника відповідача [PERSON] проте, що між банком та [PERSON] 17 вересня 2007 року було укладено саме договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №167/07-МК-11, а не кредитний договір №167/07-МК-11 від 17 вересня 2006 року й відповідно за умовами договору іпотеки [PERSON] не брав на себе зобов'язання по виконанню зобов'язань [PERSON] за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №167/07-МК-11 від 17 вересня 2007 року, тому підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, оскільки відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів існування укладеного між банком та [PERSON] кредитного договору №167/07-МК-11 від 17 вересня 2006 року, й відповідно наявність розбіжностей в написанні дати укладення кредитного договору, а саме: 2006 та 2007 рік, судом розцінюється як технічна помилка, оскільки номер кредитного договору як від 2006 року, так і від 2007 року співпадають. До того ж існування укладеного між банком та [PERSON] кредитного договору №167/07-МК-11 від 17 вересня 2007 року та порушення умов його виконання підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили (а.с. 28-32). Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, суд вважає, що сплачений позивачем судовий збір в розмірі 3434,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved