Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] , в особі представника адвоката Лагутіна І.В., звернулася до Харківського районного суду Харківської області з позовною заявою, у якій просив стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (УКРАЕРОРУХ) матеріальну допомогу у сумі 259 200,00 грн., середній заробіток за час затримки виплати належних сум за кожен день прострочення починаючи з 19.05.2020 р. по день ухвалення рішення по справі, кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди у сумі 20 000,00 грн., судові витрати, зокрема витрати пов`язані з розглядом справи. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 04.10.1994 р. по 18.05.2020 р. працював у Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України на різних посадах, останньою посадою, яку він обіймав була посада водія автотранспортного засобу відділу автотранспортного забезпечення. 18.05.2020 р. наказом від 15.05.2020 р. №113/о Позивача було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Позивачу належало виплати в день звільнення з боку відповідача ¬ матеріальну допомогу передбачену п. 6.25.2 Колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками у сумі 259 200,00 грн. із розрахунку: 12 960,00 грн. (посадовий оклад) x 20 (макс. кількість посадових окладів належних для виплати), що підтверджується довідкою від 18.05.2020 р. №22.1-12/114/20. Вказаної виплати відповідач у день звільнення не зробив, у зв`язку з чим у відповідності до вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України відповідач має додатково сплатити середній заробіток за час затримки виплати належних сум. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 19 червня 2020 року позов [PERSON] до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення належних при звільнення виплат, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження. 08 вересня 2020 року на адресу суду надійшов відзив Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, в якому відповідач заперечує проти задоволення позову. В обґрунтування відзиву відповідач посилається на те, що за період запровадження на території України карантину фінансово-господарська діяльність відповідача суттєво скоротилась, доходи знизились та призвело підприємство до скрутного фінансового становища; матеріальна допомога, передбачена п. 6.25.2 Колективного договору між адміністрацією Украерорух та профспілками, не відноситься до обов`язкових виплат працівнику при звільнені, що передбачені КЗпП України, та можлива за наявності у відповідача фінансової спроможності виплачувати її; підприємством разом з профспілками у травні 2020 року розроблено зміни до колективного договору, якими збережено норми про виплату матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, але змінено порядок її виплати. 16 вересня 2020 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивача посилається на те, що рішення робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру є протиправними, оскільки така група неуповноважена призупиняти дію умов Колективного договору, також зазначає, що посилання відповідача на відсутність грошових коштів у підприємства не відповідають дійсності, що підтверджується відповіддю Украероруху, а форс-мажорні обставини не підтверджено належними доказами. 06 жовтня 2020 року на адресу суду від Державного підприємства обслуговування повітряного руху України надійшли заперечення. В запереченнях відповідач посилається на те, що Колективний договір з 16.03.2020 діє в редакції змін від 19.05.2020 р., а тому виплата матеріальної допомоги має здійснюватися за договором укладеним між працівником та адміністрацією підприємства. Крім того відповідач вказує на скрутне фінансове становище, зокрема зменшення власного капіталу підприємства порівняно з аналогічним періодом 2019 року, зазначає що висновком Торгово-промислової палати України від 29.07.2020 р. встановлено істотну зміну обставин, що звільняє підприємство від відповідальності за невиконання ним зобов`язань. Ухвалою суду від 06 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. Позивач до судового засідання не з`явився. Про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача Державного підприємства обслуговування повітряного руху України в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві та запереченнях. Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 04.10.1994 р. по 18.05.2020 р. працював у Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України, що підтверджується записами у трудовій книжці. 18 травня 2020 року [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (ч. 1 ст. 38 КЗпП України) згідно наказу від 15.05.2020 р. №113/о. Відповідно до довідки №22.1-12/114/20 від 18 травня 2020 року, виданої директором Харківського РСП Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, - посадовий оклад, згідно штатного розпису Харківського РСП Украероруху на дату звільнення з посади водія автотранспортного засобу 18.05.2020 року [PERSON] (наказ про звільнення від 15.05.2020 р. №113/о) складає: 12 960,00 грн. на місяць. - стаж роботи [PERSON] в Харківському РСП з 04.10.1994 р. по 18.05.2020 складає 25 років; - згідно п. 6.25.2 Колективного договору розмір матеріальної допомоги складає: 259 200 грн. Крім того, в зазначеній довідці відповідач посилається на те, що у зв`язку зі складним фінансовим станом підприємства та відсутністю наявних коштів, з урахуванням п. 14.1. Колективного договору, підприємство не має можливості виплатити відповідну матеріальну допомогу. Таким чином, в день звільнення відповідач не виплатив позивачу матеріальну допомогу передбачену п. 6.25.2 Колективного договору. Вказані обставини, на підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не підлягають доказуванню, оскільки не заперечуються і визнаються сторонами у справі. Наказом по Украероруху № 197 від 16 березня 2020 року на підприємстві установлено початок простою з 18 березня по 31 травня 2020 року, який пролонговано на підставі наказу підприємства № 410 від 27 травня 2020 року в період з 01 червня по 15 липня 2020 року. Крім того, на підставі наказу відповідача № 245 від 10 квітня 2020 року по підприємству в період з 10 липня 2020 року змінено істотні умови праці всім працівникам Украерорух, а саме, встановлено неповний робочий час 0,5 норми тривалості робочого часу, затвердженої на 2020 рік, починаючи з 10 липня 2020 року. Зі звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за І квартал 2020 року вбачається, що сукупний дохід Украероруху склав 299444 гривень. В той же, час за аналогічний період попереднього року сукупний дохід становив - 365401 гривень. Зі звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за І півріччя 2020 року вбачається, що сукупний дохід Украероруху склав 881601 гривень. В той же, час за аналогічний період попереднього року сукупний дохід становив - 577954 гривень. З наданих відповідачем копій листів авіакомпаній МАУ, WINDROSE, Азур Ейр Україна та інших вбачається, що авіакомпанії перед Украерорухом порушують питання щодо погіршення їх матеріального становища внаслідок введення карантину та надання їм відстрочки за надані послуги. На підставі протоколу робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру № 2 від 18 березня 2020 року Украерорух прийнято рішення здійснювати лише обов`язкові виплати, які не пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм (заробітна плата для працівників та обов`язкові податки та збори) до 31 травня 2020 року включно з можливістю продовження вказаних заходів з метою досягнення стабілізації фінансового стану підприємства. 20 травня 2020 року у дію вступила нова редакції п.6.25.2 колективного договору, за змістом якої у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію при стажі безперервної роботи на підприємстві, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: 1) до досягнення працівником віку 60 років і 3 місяці: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 15 років - 10 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 15 років - по 1 посадовому окладу з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 15 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад. 2) інший вік до досягнення працівником 65 років при стажі роботи на підприємстві повних 15 років - 5 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад. При цьому зазначено, що виплата матеріальної допомоги буде здійснюватися на основі договору між працівником та адміністрацією, типова форма якого повинна бути погоджена з профспілковою стороною. Відповідно до договору виплата матеріальної допомоги буде надаватися за схемою: 1 посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, залишок суми матеріальної допомоги по узгодженому графіку (орієнтовно 1 оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, раз на 2 місяці, починаючи з 12 місяця з дати підписання договору). Договір на виплату матеріальної допомоги може бути підписаний до 01 липня 2020 року за умови відсутності судового спору між працівником та підприємством з цього питання. Для працівників, які досягли пенсійного віку і звільняються з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році до 15 червня 2020 року, та таких, хто вже звільнився з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію у 2020 році, та при звільненні не отримали матеріальну допомогу, адміністрація підприємства гарантує надання матеріальної допомоги за умови виплати на основі договору між працівником та адміністрацією. Надаючи правову оцінку наведеним обставинам суд виходить з такого. Пунктом 6.25.2 Колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками (в редакції, що діяла станом на 18.05.2020 р.), передбачено, що при звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: - при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років ¬ 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом; - за кожний повний рік роботи понад 5 років по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад, за відповідним наказом за кожен рік. В цілому, максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» яка за змістом дублюється ст. 10 КЗпП України, колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Згідно вимог ст. 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу у день звільнення, тобто 18.05.2020 р., матеріальну допомогу передбачену п. 6.25.2 Колективного договору у сумі 259 200,00 грн. Суд відхиляє доводи відповідача щодо складного фінансового стану підприємства та наявності форс-мажорних обставин через введення на території України карантину, як підстав для відмови у виплаті матеріальної допомоги при звільненні передбаченої п. 6.25.2 Колективного договору. Речення «адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги», що міститься в п. 6.25.2 Колективного договору, свідчить про те, що виплата вказаної допомоги є не альтернативним правом, а виключно обов`язком Украероруху. Відповідно до п. 14.1. Колективного договору (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) всі виплати, пов`язані із перевищенням законодавчо-правових норм здійснюються за рахунок власних коштів (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених Додатком 26 до цього Договору. Отже, здійснення виплати матеріальної допомоги передбаченої п. 6.25.2 Колективного договору залежить не від фінансового стану відповідача, а від наявності у нього власних грошових коштів, за їх наявності підприємство не має права відмовитися від такої виплати. Згідно відповіді Украероруху №1-17.4/7029/20 від 22.06.2020 р. на адвокатський запит представника позивача, на рахунках підприємства станом на 18.05.2020 р. (день звільнення позивача) знаходилося 9 573 795,53 грн.; 14 735,39 USD; 6 909 562,63 EUR, (у т.ч. на резервному рахунку обслуговування боргу 2 508 902,26 EUR); 1 630,83 GBP. Як зазначено у відзиві (п. 7, 9) Украерорух не отримує жодного фінансування з державного бюджету, джерело отримання доходу Украерорухом надходження за надані послуги з аеронавігаційного обслуговування. Таким чином, у відповідача станом на день звільнення позивача були наявні власні грошові кошти, що свідчить про відсутність підстав для відмови у виплаті матеріальної допомоги при звільненні. Суд також відзначає, що Колективним договором прямо передбачено випадки, коли соціальні гарантії за ним залежать від фінансової можливості підприємства, зокрема навчання працівників та профактиву підприємства згідно п. 4.2.8., збільшення посадових окладів згідно п. 5.5., преміювання працівників згідно п. 5.18. та виплата винагороди за підсумками роботи за рік згідно п. 5.19. (примітка до п. 5.19.). За таких обставин Тобто Колективний договір розмежовує категорії «за рахунок власних коштів (за їх наявності)» та «за фінансових можливостей Підприємства.». Отже, посилання відповідача на скрутний фінансовий стан підприємства, в тому числі зменшення обсягу прибутків, не є належним обґрунтуванням відмови у здійсненні виплати згідно п. 6.25.2 Колективного договору. Відносно протоколу робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру № 2 від 18 березня 2020 року Украерорух прийнято рішення здійснювати лише обов`язкові виплати, які не пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, суд відзначає, що робоча група не наділена повноваженнями приймати рішення щодо внесення змін чи доповнень до колективного договору, призупиняти дію його окремих положень тощо. Зміни до колективного договору можуть вноситися лише в порядку визначеному ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди». Посилання відповідача на Висновок Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року в якості обґрунтування фінансової неспроможності підприємства та наявності факту істотної зміни обставин, які зумовлюють неможливість наразі виконувати умови колективного договору в частині виплати матеріальної допомоги, суд не приймає виходячи з такого. Одними з механізмів отримання відстрочки у виконанні зобов`язань, аж до відмови від договору з одночасним звільненням від відповідальності, є hardship- істотна зміна обставин, які сторони не передбачали на момент укладення договору, а маючи можливість їх передбачити - сторони б не укладали такий договір. Згідно п. 3 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово промислові палати\~України» засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб. В ч. 1 ст. 14 Закону зазначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Законом України «Про торгово промислові палати України» взагалі не передбачено право Торгово-промислової палати надавати висновки, крім висновків про походження товарів. Відтак належним доказом дії обставин непереборної сили є саме Сертифікат Торгово-промислової палати України або її регіональних представництв, а не її висновок. Крім того, у наданому до суду Висновку Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року вказано, що він не є висновком судової експертизи відповідно Закону України «Про судову експертизу», а лише являє собою думку авторитетних та незалежних фахівців з певного питання, поставленого ТПП України. При цьому до висновку не надано документів, які б підтверджували авторитетність та фах його авторів. Не надано документів, які були підставою для надання такого висновку (заява тощо), а також документів, які були об`єктом дослідження. Твердження у висновку про неможливість наразі виконувати умови колективного договору в частині виплати матеріальної допомоги не містить розрахунків, а ґрунтується лише на припущеннях. Відповідно ч. 2 ст.\~78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певним засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі викладеного, суд вважає наданий відповідачем до суду Висновок Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року, недопустимим доказом. Посилання на зміни до колективного договору не мають значення для справи, оскільки такі зміни вступили в дію з 20 травня 2020 року, тобто після звільнення позивача та після виникнення обов`язку відповідача виплатити матеріальну допомогу. Суд не погоджується з твердженням відповідача, що з 16.03.2020 р. діяли зміни до Колективного договору (зареєстровані 28.05.2020 в Управлінні соціального захисту населення Бориспільської міської ради). Такі висновки не узгоджуються з вимогами чинного законодавства. Твердження з цього питання, викладені у Висновок Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року, не містять фактичного та нормативного обґрунтування. Враховуючи, що позивача звільнено 18.05.2020 р., нова редакція Колективного договору на нього не поширюється. Отже суд приходить до висновку про задоволення позову про стягнення з відповідача матеріальної допомоги передбаченої п. 6.25.2 Колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками у сумі 259\~200,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 р. № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодекс, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 по справі №910/4518/16 вказала, що за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку. Враховуючи, що станом на момент ухвалення рішення відповідач не здійснив розрахунок з позивачем, стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за період з 19 травня 2020 р. по день ухвалення судового рішення 14.12.2020 р. Відповідно до абз. 3, 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №100 від 08.02.1995 р. у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до п. 8. зазначеного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.. Відповідно до довідки №22.1-12/177/20 від 19 червня 2020 року, виданої директором Харківського РСП Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, виплати [PERSON] , які враховується при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, складають: Посадовий оклад 6 797,74 грн., Доплата за розподіл робочого дня (зміни) на частини 1 699,44 грн., Доплата за клас кваліфікації 1 699,44 грн., Доплата за вислугу років 3 398,87 грн., Індексація 34,18 грн. Всього: 13 629,67 грн. за 88,25 год. за 11 робочих днів. Судом перевірено розрахунки надані позивачем. Такі розрахунки є арифметично вірними. Контррозрахунок відповідачем не надавався. Отже, середній заробіток позивача за кожен робочий день складає 1 239,06 грн./роб.день Станом на момент розгляду справи відповідачем матеріальна допомога не виплачена в тому числі частково, що не заперечується представником відповідача. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2020 рік» від 29.07.2019 р. №1133/0/206-19, у розрахунковому періоді з 19.05.2020 року по 14.12.2020 року визначено 146 робочих днів. Тобто сума середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача складає 180 902,76 грн. Крім того, суд ухвалюючи рішення про стягнення середнього заробітку виходить з того, що така сума є співмірною з сумою невиплаченої матеріальної допомоги 259\~200,00 грн. та строком затримки розрахунку майже сім місяців. Суд також враховує, що позивач не зволікав з поданням позову, а звернувся до суду з позовом в розумний строк протягом місяця після звільнення, поряд з цим відповідачем станом на момент ухвалення рішення так і не поновлено порушене право позивача, з моменту звільнення відповідач не провів навіть часткового розрахунку з позивачем. Відповідач позов не визнав. Відповідачем не надано доказів вжиття заходів спрямованих на досягнення компромісу з позивачем в спірній ситуації. Позивач звільнився у зв`язку з виходом на пенсію, з цього моменту не працював, трудових доходів не отримував. З урахуванням викладеного, стягнення середнього заробітку у зазначеній сумі, як спеціального виду відповідальності роботодавця, є належним та співмірним заходом спрямованим на захист прав позивача. Суд не бере до уваги посилання відповідача на те що виплати, передбачені Колективним договором не входять до структури заробітної плати, а відповідно на них не поширюються вимоги ст. 117 КЗпП України. Такі доводи не мають правового обґрунтування, оскільки ані в ч. 1 ст. 117 КЗпП України, ані в рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012 р. не йде мова про затримку виплати заробітної плати. Частина 1 статті 117 КЗпП України передбачає відповідальність за невиплату з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум. Так само в ст. 116 КЗпП України мова йде про виплату «всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації». Як встановлено судом матеріальна допомога мала бути виплачена позивачу у день його звільнення. Колективний договір не передбачає іншого порядку та строків розрахунку, аніж передбачених у ст. 116 КЗпП України. Відповідачем не надано доказів того, що невиплата матеріальної допомоги мала місце не з вини роботодавця. Посилання відповідача на обставини непереборної сили не береться судом до уваги, оскільки такі обставини не підтверджено сертифікатом Торгово-промислової палати України, зі змісту фінансових документів відповідача вбачається лише погіршення фінансового стану підприємства порівняно з іншими звітними періодами, а не неможливість виконання зобов`язань. Належних та допустимих розрахунків, які б свідчили про неможливість хоча б часткового розрахунку з позивачем не надано. Одночасно з цим, в судовому засіданні представник відповідача зазначив, що в разі укладення договору в порядку та на умовах передбачених новою редакцією Колективного договору, підприємство виплачувало би матеріальну допомогу позивачу. Вказане свідчить про те, що відповідач мав можливість щонайменше частково виконати свої зобов`язання перед позивачем, однак не зробив цього. Таким чином, відповідачем не доведено, що невиплата матеріальної допомоги мала місце не з вини підприємства. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 25.05.2001 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В обґрунтування спричиненої моральної шкоди позивач посилається на те, що у результаті порушення майнових прав Позивача йому було спричинено окрім майнового дисбалансу ще й негативне моральне пригнічення, яке перебуває у прямій залежності від вчинку Відповідача, невиплачена матеріальна допомога мала бути спрямована на придбання або зведення будинку, відмова Відповідача виплатити належні позивачу кошти потягла зневіру в суспільних цінностях, доброчесності його роботодавця та спричинило депресивний стан у Позивача та погіршило його здоров`я. Суд погоджується з твердженням позивача, що невиплата усіх сум, які належали позивачу при звільненні, призвела до необхідності докладання позивачем додаткових зусиль для організації свого життя. Тобто таке порушення його трудових прав є підставою для стягнення з відповідача коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди. За таких обставин, з урахуванням обставин справи, засад розумності та справедливості вважає задовольнити позовні вимоги в цій частині частково, а саме стягнути у рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 гривень. Частиною 3 статті 129 Конституції України\~визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 840,80 грн. (сплачений за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку) та 210,20 грн. (сплачений за позовну вимогу про стягнення відшкодування моральної шкоди пропорційно до розміру задоволених позовних вимог). Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору в частині вимог про стягнення матеріальної допомоги, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 2592,00 грн. Крім того, за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку позивачем сплачено 840,80 грн., з урахуванням суми стягнення 180 902,76 грн. сплаті підлягало 1809,03 грн. Отже, з відповідача додатково підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 968.23 грн. (1809,03 грн. 840,80 грн.). З урахуванням поданої заяви представника позивача в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України суд приходить до висновку про вирішення питання стягнення судових витрат на правничу допомогу в порядку ухвалення додаткового судового рішення.

Outcome: partial