Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

У червні 2010 року позивач звернувся до суду із цим позовом, просив суд з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 02.03.2020: стягнути з відповідача на його користь заборгованість за Кредитним договором № 014/9408/85/57329 від 27.06.2007 в сумі 189 411,55 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом, яка підлягає стягненню у розмірі 155 370,11 доларів США, заборгованості за відсотками у розмірі 18 773,72 доларів США, пені у розмірі 15 267,72 доларів США; у рахунок погашення заборгованості, що виникла за Кредитним договором № 014/9408/85/57329 від 27.06.2007 в сумі 189 411,55 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,168 га, кадастровий номер 3222480401:01:110:0035, шляхом продажу її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 27.06.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем було укладено кредитний договір № 014/9408/85/57329, за яким банк надав відповідачу кредит в сумі 160 370,00 доларів США, з процентної ставкою за користування кредитом 13,75 % річних та з кінцевим терміном повернення кредиту 27.06.2027. Кредитні кошти були призначені для використання на споживчі цілі. Також позивач повідомив, що 27.06.2007 з метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, між сторонами було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстровим № 35213, відповідно до якого відповідачем в іпотеку було передано земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,168 га, кадастровий номер 3222480401:01:110:0035. Позивач вказував, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, що на дату розрахунку 19.10.2009 становила 189 411,55 доларів США, а саме: 155 370,11 доларів США - за кредитом, 18 773,72 доларів США - за відсотками, 15 267,72 доларів США - пеня. З огляду на викладене позивач звернувся до суду із цим позовом. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.07.2010 у цій справі позовні вимоги були задоволені в повному обсязі: стягнуто з відповідача суму боргу зі сплати за договором кредиту від 27.06.2007 № 014/9408/85/57329 у розмірі 1 509 610,05 гривень, з них заборгованість зі сплати кредиту в розмірі 1 238 299,78 гривень, по відсотках - 149 626,55 гривень, пені за прострочення сплати відсотків у сумі 121 683,73 гривень, судові витрати, що складаються з судового збору (державного мита) у розмірі 1 700 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 гривень, загальна сума становить 1 511 430,05 грн.; звернуто стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,168 га, кадастровий номер 3222480401:01:110:0035, що належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.06.2007. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.08.2019 року, відновлено втрачене судове провадження у справі № 2-1025/10 за позовом відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на нерухоме майно, в частині наступних документів справи: заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 липня 2010 року № 2-1025/2010; кредитний договір № 014/9408/85/57329 від 27 червня 2007 року укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] ; додаткова угода від 26.11.2007 року № 96-05/13/231 до кредитного договору № 014/9408/85/57329 від 27 червня 2007 року укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] ; договір іпотеки від 27 червня 2007 року до кредитного договору № 014/9408/85/57329 від 27 червня 2007 року укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. та зареєстрований в реєстрі за № 3522з.;заява [PERSON] від 18 грудня 2008 року що адресована ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»; претензія-вимога ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 29.03.2009 № 09-1410913752 що адресована [PERSON] . Ухвалою суду від 26.11.2019 вказане заочне рішення суду було скасовано, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. 23.03.2020 до суду було подано відзив на уточнену позовну заяву, в якій відповідач підтвердила, що дійсно між сторонами було укладено кредитний договір та для забезпечення його виконання - договір іпотеки. Відповідач зазначила, що до 16.08.2008 вона сумлінно виконувала свої зобов`язання, проте з початком світової фінансової кризи не змогла цього робити, тому 18.12.2008 вона подала до банку заяву про перенесення строків повернення кредиту на максимально можливий термін, проте 19.03.2009 позивач пред`явив їй вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, в якій просив повернути 164 434,52 доларів США, з яких кредит 155 370,11 доларів США, 7 387,01 доларів США та пеню 12 916,05 доларів США. Відповідач вважала, що з огляду на вказане таким чином банк змінив строк основного зобов`язання й остаточний строк кредитування за укладеним сторонами кредитним договором на 19.03.2009, а тому вимоги банку про стягнення з неї заборгованості по відсоткам за період з 19.03.2009 по 15.10.2009 в сумі 12 876,56 доларів США є незаконними. Так само з урахуванням зміни банком строку основного зобов`язання відповідач заперечувала і проти законності нарахування та стягнення з неї пені за період з 18.12.2008 по 16.10.2009 в сумі 15 267,72 доларів США. Крім того, відповідач зауважувала на тому, що при зверненні до неї банком із заявою про уточнення позовних вимог у зв`язку із скасуванням заочного рішення позивачем взагалі було пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором. Відповідач вказувала також на те, що позивач, висуваючи вимоги про звернення стягнення, не визначив вартість предмета іпотеки, тобто початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації. З урахуванням викладеного відповідач просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 14.04.2020 позивачем було подано відповідь на відзив, в якому він заперечив позицію позивача і вказував на законність позовних вимог та відсутність підстав для застосування до вимог банку позовної давності, а також вказав на те, що не зазначення в резолютивній частині рішення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому виразі не має вирішального значення, наполіг на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 04.02.2021 було закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання 20.07.2021 не з`явився. Адвокат Коваленко Світлана Олександрівна подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника АТ «Райффайзен Банк Аваль», позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач та її представник в судове засідання 20.07.2021 не з`явились. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. В попередніх судових засіданнях представник [PERSON] - адвокат Череда Тамара Миколаївна проти позову заперечувала та просила відмовити, у відзиві просила застосувати до вимог позивача позовну давність. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що 27.06.2007 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та відповідачем було укладено кредитний договір № 014/9408/85/57329, за яким банк надав відповідачу кредит в сумі 160 370,00 доларів США, з процентною ставкою за користування кредитом 13,75 % річних та з кінцевим терміном повернення кредиту 27.06.2027. Кредитні кошти були призначені для використання на споживчі цілі. Сторони погодили, що за порушення строків повернення кредиту, процентів позичальник сплачує пеню в сумі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочки. Також сторонами було визначено у разі невиконання вимог кредитного договору відповідача право банку вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитом, процентами, неустойки та відшкодування збитків, у такому разі відповідач зобов`язаний виконати таку вимогу не пізніше 30 календарних днів з дня надіслання йому такої вимоги. Також 27.06.2007 з метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, між сторонами було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстровим № 35213, відповідно до якого відповідачем в іпотеку було передано земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , надану для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,168 га, кадастровий номер 3222480401:01:110:0035. Згідно із заявою на видачу готівки від 27.06.2007 кошти у сумі 160 370,00 доларів США були видані відповідачу, що посвідчено її підписом на цій заяві. 19.03.2009 у зв`язку із неналежним виконанням відповідача за спірним кредитним договором позивач пред`явив їй вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, в якій просив повернути 164 434,52 доларів США, з яких кредит 155 370,11 доларів США, 7 387,01 доларів США та пеню 12 916,05 доларів США (починаючи з 18.12.2008). З огляду на розрахунок заборгованості станом на 19.10.2009, наданий позивачем, відповідач виконувала свої зобов`язання включно по 15.11.2008, сплативши всього по кредиту 4 184,75 доларів США, по відсоткам - 27 110,58 доларів США. За розрахунками позивача заборгованість відповідача на 19.10.2009 становила 189 411,55 доларів США, а саме: 155 370,11 доларів США - за кредитом, 18 773,72 доларів США - за відсотками (13,75 %), 15 267,72 доларів США - пеня. Судом не встановлено з умов спірного кредитного договору, що сторонами обумовлена умова нарахування процентів за неправомірне користування кредитом після строку кредитування. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм та судової практики Верховного Суду. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України). Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. З огляду на ч.ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Пунктом 3 частини першої статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. Зі змісту ст. 612 ЦК України вбачається, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Статтею 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У статті 12 Закону визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Частина 1 статті 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. В силу вимог ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частинами 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Такий висновок суду був неодноразово підтверджений Верховним Судом, в тому числі в постанові від 13.10.2021 у справі № 753/11018/18. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо у рішенні про стягнення заборгованості за кредитним договором сума заборгованості вказана у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, що був неодноразово підтверджений Верховним Судом, в тому числі, знову ж таки, і в постанові від 13.10.2021 у справі № 753/11018/18. Крім того, ВС в постанові від 06.02.2019 у справі №175/4753/15-ц зробив висновок, що після закінчення строку дії кредитного договору проценти та пеня не нараховуються. Аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Зазначена правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, останніми з яких, зокрема, є постанови від 21.04.2021 у справі № 753/22661/14-ц та від 18.01.2021 у справі № 537/2127/18. У постанові Верховного Суду від 21.10.2021 у справі № 255/7357/13-ц Судом було вказано, що, якщо банк скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, і змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором шляхом направлення на адресу позичальника вимоги про дострокове погашення всієї суми боргу (кредиту, відсотків, комісії) протягом 30-ти календарних днів, для банку перебіг позовної давності щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором розпочинається саме з дати направлення позичальнику такої вимоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц викладено висновок щодо виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті. Відповідно до цієї постанови як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті. Вказаний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 15.05.2017 у справі № 6-211цс17, підтриманий Верховним Судом, в тому числі і в постанові від 07.04.2021 у справі № 638/8092/16-ц. Наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Такі правові висновки виклав Верховний Суд України у постановах від 03.02.2016 у справі № 22-ц/796/716/2014 та від 09.09.2014 у справі № 922/3658/13, що були підтримані ВП ВС у постанові від 19.05.2020 у справі № 361/7543/17. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням встановлених судом обставин у справі, проаналізованих правових норм та практики Верховного Суду суд приходить до наступних висновків. Так, позивач висунув до відповідача вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором 19.03.2009, тому з огляду на правові висновки Верховного Суду з цієї дати він не може нараховувати проценти за користування кредитом та пеню за невиконання зобов`язань за цим договором. З урахуванням висунутої позивачем відповідачу вимоги станом на 19.03.2009 останньою не було сплачено банку по тілу кредиту за спірним кредитним договором 155 370,11 доларів США та 7 387,01 доларів США за процентами. Вказана заборгованість утворилась у відповідача перед позивачем з часу несплати нею коштів відповідно до графіку, тобто з 15.12.2008. Також станом на 19.03.2009 з 15.12.2008 позивачем відповідачу за невиконання зобов`язань за кредитним договором було нараховано пеню у розмірі 12 916,05 грн. Позивач звернувся до суду з позовом у червні 2010 року, тобто за вимогами до відповідача по стягненню тіла кредиту та процентів у межах позовної давності, проте з її пропуском по стягненню пені. А отже, вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідача підлягають частковому задоволенню, а саме: у загальному розмірі 162 757,12 доларів США, з яких 155 370,11 доларів США кредиту та 7 387,01 доларів США проценти. Крім того, так як судом було встановлено порушення відповідачем зобов`язань за кредитним договором перед позивачем, то вимоги останнього про звернення стягнення в порядку ст. 39 Закону України «Про іпотеку» на предмет іпотеки підлягають задоволенню. Доводи відповідача про неможливість задоволення позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку із тим, що позивачем не було вказано початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, не заслуговують на увагу з огляду на актуальну наразі редакцію ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Вказівки відповідача на те, що заяву про уточнення позовних вимог було подано позивачем у березні 2020 року, а тому слід застосувати до його вимог позовну давність, суд не приймає, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду у червні 2010 року з позовною заявою, в якій просив стягнути заборгованість в розмірі 189 411,55 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 1 509 610,05 грн., а також звернути стягнення на предмет іпотеки, а у березні 2020 року подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача 189 411,55 доларів США без визначення гривневого еквіваленту та з вказівкою на конкретний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто у даному випадку мало місце виключно уточнення позовних вимог банком, без зміни предмету та підстав позову, тому відсутні підстави для застосування позовної давності до вимог позивача щодо стягнення тіла кредиту та процентів, а також щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. З огляду на вимоги ст. 141 ЦПК України та те, що позов суд задовольняє частково, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення державне мито та витрати на ІТЗ судового процесу у розмірі, пропорційному розміру задоволених вимог, а саме: 1 462,00 грн. державного мита та 103,20 грн. витрат на ІТЗ судового процесу. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного,

Outcome: partial