Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS]. У квартирі також зареєстрована його донька [PERSON], яка з 2008 року в ній фактично не мешкає, житловим приміщенням не користується, комунальні послуги не сплачує, не приймає участі у поточному ремонті квартири, усі витрати, повязані з утриманням житла, несе позивач. Факт перебування [PERSON] зареєстрованою у зазначеній квартирі перешкоджає позивачу реалізовувати своє право на володіння цим нерухомим майном. У звязку із чим просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою № 35 у будинку № 203 по пр. Металургів в м. Маріуполі Донецької області. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. У цьому випадку, суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.12.1993 року, виданого Державним підприємством по ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик», квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON]. Право власності на квартиру 13 травня 2004 року зареєстроване у Маріупольському бюро технічної інвентаризації за № 5809529. Як вбачається зі свідоцтва про смерть серія І-НО № 254833, виданого 07.11.2007 року Іллічівським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] померла 07 листопада 2007 року, про що зроблено актовий запис № 1468. У відповідності до відомостей, наданих Третьою маріупольською державною нотаріальною конторою від 17.08.2018 року, інформація щодо наявності спадкової справи після смерті [PERSON], померлої 07.11.2007 року, відсутня, про що також свідчить Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 53004663 від 17.08.2018 року. Разом з цим, у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Згідно акту про фактичне місце проживання, складеного головою КСН «Центральний ІІ», за адресою: [ADDRESS], [PERSON], [INFO], зареєстрована у квартирі, проте з 2007 року фактично не проживає. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає за адресою: [INFO], з 2007 року, тобто понад десяти років без поважних причин, що підтверджується актом голови КСН «Центральний ІІ». За таких обставин справи, суд вважає, що [PERSON] підлягає визнанню такою, що втратила право користування квартирою № 35 у будинку № 203 по пр. Металургів в м. Маріуполі Донецької області. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved