Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернувся до Бородянського районного суду Київської області з даним позовом, просив суд ухвалити рішення, яким розірвати між ним та відповідачкою шлюб, який зареєстрований 26 квітня 1989 року у Київському Центральному РАГС м. Києва, актовий запис № 1715. Обґрунтовуючи пред'явлені вимоги позивач посилається на те, що вони з дружиною тривалий час не проживають однією сім'єю, не ведуть спільного господарства, у подружжя зникло почуття любові одне до одного, відтак подальше збереження шлюбу є неможливим. Ухвалою Бородянського районного суду Київської області, вищевказаний позов порядку ст. 31 ЦПК України, передано на розгляд до Печерського районного суду м. Києва. 22 серпня 2018 року ухвалою судді дану справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 11 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач підтримав пред'явлені вимоги, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві та наполягав на ухваленні рішення про розірвання шлюбу. Відповідачка у судовому засіданні категорично заперечувала проти задоволення позову, зазначивши що вона не погоджується обґрунтуваннями позову, вважає їх надуманими та такими що побудовані виключно на формальних загальних підставах, які не мають жодного відношення до обставин подружнього проживання сторін. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 26 квітня 1989 року у Київському Центральному РАГС м. Києва, що підтверджується доданим до матеріалів справи оригіналом свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 4). За час спільного проживання у шлюбі, у сторін народилися діти, які на день вирішення спору є повнолітніми - син [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO]. Сторони проживали однією сім'єю, проте як зазначає позивач, вони як подружжя тривалий час не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають взаємних прав та обов'язків. Позивач зазначає про відсутність намірів відновлювати шлюбні стосунки з відповідачем. Встановлені обставини свідчать про те, що між сторонами подружні відносини відсутні. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з'ясовано, що сторони не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, тривалий проживають окремо. Також відповідачкою не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторони продовжують вести спільне господарство та вчиняють дії направлені на збереження сім'ї. З часу припинення шлюбних відносин та часу тривалого знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. При таких обставинах суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження їх сім'ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Таким чином, вимоги про розірвання шлюбу обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141-142 ЦПК України судовий збір у розмірі 704 грн. 80 підлягає відшкодуванню пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки судом задоволено позовні вимоги, судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved