Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

У травні 2015 року ОКП «Донецьктеплокомуненерго» звернулось до суду з дійсним позовом до [PERSON], про стягнення заборгованості, обґрунтувавши свої вимоги наступним. Відповідач мешкає за адресою: [ADDRESS], є абонентом ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в м. Словянськ та користується послугами з опалення, однак не в повному обсязі оплачує вартість спожитих послуг з опалення, що порушує право позивача на отримання плати за надані послуги з теплопостачання у встановлений законодавством строк.Таким чином, у відповідача виникло зобовязання сплатити гроші за спожиту послугу, а у позивача право вимагати від відповідача виконання обовязку щодо оплати наданих послуг.Заборгованість станом на 01.04.2015 рік за період з 01.04.2008 року по 01.04.2015 року складає 11 590 грн. 20 коп.Між позивачем та відповідачем встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг на підставі відкритого особового рахунку, оскільки позивач фактично надавав відповідачу послуги з теплопостачання, а відповідач використовував дану послугу для задоволення власних потреб та не відмовлявся від неї. Багатоквартирний будинок, де мешкає відповідач, приєднаний до централізованої мережі теплопостачання. Протягом зазначеного вище періоду скарг з приводу ненадання чи неналежного надання послуги позивачу від відповідача не надходило. З урахуванням положень статті 625 ЦК України боржнику нараховано індекс інфляції у сумі 4 909 грн. 32 коп., 3% річних у сумі 1 110 грн. 53 коп. Заочним рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 09 червня 2015 р., ухваленим у справі за вищезазначеним позовом, позовні вимоги ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в інтересах ВО «Словянськтепломережа» задоволені в повному обсязі. 18 листопада 2015 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення, посилаючись на те, що не була належним чином повідомлена про час і місце судового засідання, оскільки у цей час перебувала за межами м.Словянська, так як виїхала з дитиною у звязку з проведенням бойових дій внаслідок АТО на території міста і області, а саме в АР Крим, де перебувала без виїзду у рідних більше одного року. Крім того, вона не є власником квартири №71 житлового будинку №26 по вулиці Г.Батюка в м.Словянську, не зареєстрована та не проживає там, вважає себе не належним відповідачем по даній справі. Надала суду довідку відповідно до якої зареєстрована та мешкає за іншою адресою. Також зазначила, що стягнута заборгованість за період з 01 квітня 2008 року по 01 квітня 2015 року, що перевищує загальний строк позовної давності, у звязку з чим просила застосувати строки позовної давності. Ухвалою Словянського міськрайонного суду від 17 грудня 2015 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в інтересах ВО «Словянськтепломережа» до [PERSON] про стягнення заборгованності - задоволено. Заочне рішення від 09 червня 2015 року за позовом ОКП «Донецьктеплокомуненрго» в інтересах ВО «Словянськтепломережа» до [PERSON], про стягнення заборгованості скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності № юр/2975 від 30.12.2015 року (а.с.95), в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, просила задовольнити у повному обсязі, додатково зазначила, що [PERSON] тривалий час не сплачує комунальні послуги з опалення, хоча є спадкоємцем зазначеної квартири. Вимоги відповідача щодо застосування строків позовної давності не визнала, просила відмовити за відсутністю підстав. Не заперечувала проти постановлення заочного рішення. Відповідач [PERSON], в судове засідання не зявилася, про час, дату і місце судового засідання була повідомлена належним чином шляхом судових повісток (а.с. 45, 46, 47а, 50, 51, 52, 60а, 61, 63, 89, 90). Ухвалою суду від 22 лютого 2016 року до участі у дійсній справі було залучено як третю особу, яка не заявляє вимог щодо предмету спору, спадкоємця померлого [PERSON], його сина - [PERSON]. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про час, дату і місце судового засідання був повідомлений належним чином шляхом судових повісток (а.с.71) Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню, а доводи відповідача є такими, що заслуговують на увагу суду. В судовому засіданні достовірно встановлено, що власником квартири [ADDRESS]. є [PERSON], який помер 01 травня 2003 року. Так, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №56447860, двокімнатна квартира [ADDRESS] належить на підставі договору купівлі-продажу від 13 серпня 2002 року [PERSON] (а.с.91). Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть [PERSON], останній помер 01 травня 2003 року, актовий запис №742 (а.с.58). Витяг надано за заявою [PERSON], адреса мешкання якої зазначена [ADDRESS]. Зі змісту відповіді Першої Словянської державної нотаріальної контори №307/01-16 від 12 лютого 2016 року вбачається, що після смерті [PERSON], була заведена спадкова справа №1390/2003 за заявами сина [PERSON] та дочки [PERSON], інших заяв не надходило, станом на 12 лютого 2016 року свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с.64). З уточненої відповіді голови ЖЕК «Алмаз», що знаходиться за адресою: [ADDRESS], від 15 лютого 2016 вих. №11 вбачається, що після смерті [PERSON], в квартирі [ADDRESS], мешкала з грудня 2011 року по травень 2014 року та з серпня по грудень 2015 року - [PERSON] Зі слів сусідів в грудні 2015 року остання виїхала до Російської Федерації (а.с.65). З копії спадкової справи №1390/2003 після померлого 01 травня 2003 року [PERSON] вбачається, що у жовтні 2003 року зверталися з заявами про прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON]В.(а.с.74; 75). Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином суд приходить до висновку, що діти померлого власника квартири [ADDRESS] [PERSON] [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину, оскільки заяви про відмову від неї не надходили та в матеріалах спадкової справи №1390/2003 відсутні. Третя особа [PERSON] є співвласником квартири, проте доказів щодо його проживання в зазначеній квартирі після смерті [PERSON]К суду не надано. Однак, в разі задоволення дійсного позову, відповідач [PERSON] не позбавлена права звернутися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення витрат за оплату спожитих послуг в порядку регресу. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна та припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Як вбачається з довідки з Державного реєстру речових прав, актуальної на даний час, право власності на зазначену спірну квартиру належить померлому батьку відповідача [PERSON], що дає суду всі підстави вважати, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем померлого з часу відкриття спадщини 01 травня 2003 року. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що комунальне підприємство Словянськтепломережа у спірний період надавало на обєкт споживання комунальні послуги з централізованого опалення, які використані відповідачем для власних потреб. За адресою [ADDRESS], відкрито особовий рахунок №034557, відповідно до якого ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Словянськтепломережа» надавало відповідачу послуги з теплопостачання. Підключення квартири відповідача до централізованого опалення житлового будинку та відкриття особового рахунку теплопостачальним підприємством свідчить про фактичне існування між сторонами договірних відносин з приводу постачання та споживання теплової енергії. За таких обставин при вирішенні справи суд виходить із обсягу прав і обовязків сторін відповідно до чинного законодавства, яке регулює взаємовідносини субєкта господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, та фізичної особи, яка отримує послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води. Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06. 2004 року № 1875-ІV (із змінами, внесеними згідно із Законом від 15.01.2009 р.) (далі Закон) визначені права й обовязки споживача і виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, а обовязком оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналогічне положення закріплене в чинному Житловому кодексі Української РСР, в статті 67 якого передбачено, що наймач зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги). Згідно ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Відповідно до Закону, комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Як вбачається зі змісту ст. 13 Закону, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Згідно п.5 ч. 3 ст. 20 Закону, споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630 (далі - Правил), розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Звертаючись до суду з дійсним позовом позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за спожиті послуги, за обєктом споживання [ADDRESS], за період з 01.04.2008 року по 01.04.2015 року, що становить 11 590 грн. 20 коп. Заперечуючи проти винесеного судом по справі заочного рішення відповідач [PERSON] зазначила, що взагалі квартирою 71 буд. 26 по вул.Батюка в м.Словянську не користується. Так, відповідно до довідки КП «ЖЕК №4» №2715 від 16 листопада 2015 року, [PERSON] мешкає та зареєстрована з 05 липня 2005 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS] (а.с.33). Суд критично ставиться до змісту даної довідки, оскільки по-перше вона є шаблонною, і має лише відомості щодо місця реєстрації [PERSON] Натомість зі змісту довідок ЖБК «Алмаз», складених в різні роки різними особами вбачається, що [PERSON] проживає саме у квартирі [ADDRESS] (а.с. 4, 65). Саме така адреса її мешкання зазначена у витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть [PERSON] та її заяві про прийняття спадщини після смерті батька, яка була подана до Першої Словянської державної нотаріальної контори (а.с.58, 64). Крім того, як було зазначено судом вище, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини 4 статті 319 ЦК України та статті 13 Конституції України - власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує до чого зобов'язаний власник. З огляду на наведене, саме [PERSON], яка користується спадковим майном, має нести витрати з його утримання. Також у своїй заяві про скасування заочного рішення [PERSON] просила суд застосувати до вимог позивача строк позовної (а.с. 30). Оцінюючи можливість застосування загального строку позовної давності в три роки, у відповідності до ст. 257 ЦК, суд виходить з наступного. Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, а саме позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до матеріалів справи, відповідач припинила вносити плату з 01 квітня 2008 року, з дійсним позовом до суду позивач звернувся 12 травня 2015 року. З 01 квітня 2008 року по 01 квітня 2015 року сума заборгованості за особовим рахунком відповідача склала 11 590 грн. 20 коп. Однак, до пред'явлення вимог про стягнення заборгованості в порядку позовного провадження позивач 18 лютого 2014 року звертався до суду із заявою про видачу судового наказу, але\~\~у видачі наказу\~\~було відмовлено з посиланням наявності\~\~спору про право (ставилося\~\~питання\~\~про стягнення заборгованості більш ніж за три роки).( а.с.10). Вказане є підставою для переривання перебігу позовної давності, відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України. Таким чином, заборгованість не може бути стягнута після закінчення строку позовної давності, тому період за який слід стягнути заборгованість повинен обраховуватись з часу звернення до суду із заявою про видачу судового наказу. Так, строк заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, необхідно обраховувати з 01 лютого 2011 року по 01 квітня 2015 року. Відповідно до зворотної відомості наданої позивачем (а.с.5-7) за вказаний період за особовим рахунком №034557, сума заборгованості становить 7463 грн.82 коп. Суд визнає правильним наданий позивачем розрахунок суми заборгованості за вказаний період по оплаті наданих послуг з централізованого опалення спірної квартири, оскільки він відповідає встановленим законодавством вимогам. У відповідності до п. 5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг зобовязаний сплачувати послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 п. 18 Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення…» № 630 від 21 липня 2005 року розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць: плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. У відповідності до вимог ст. 68 ЖК України, наймач зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату за комунальні послуги. За правилами статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом ( ст. 525 ЦК України). В силу приписів статті 625\~ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На даний час, правова позиція відносно застосування вказаної норми відображена в пункті 2 листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», за яким: 1) сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) [див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011 N 23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.97 N 62-97р]; 2) при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 N 52/30); 3) передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові; 4) зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому чинне законодавство не повязує припинення грошового зобовязання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення (див. постанови Верховного Суду України від 04.07.2011 N 13/210/10 та від 12.09.2011 N 6/433-42/183 і постанову Вищого господарського суду України від 16.03.2011 N 11/109). Інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Інфляційні нарахування входять до складу грошового зобовязання. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання. Індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць; відтак прострочення платежу за період часу, менший за місяць, не тягне за собою інфляційних нарахувань. Поряд з цим, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до проведеного судом розрахунку, за період з 01 лютого 2011 року по 01 квітня 2014 року інфляційне збільшення суми боргу становить 2577 грн. 57 коп.; загальна сума 3% річних: 461 грн. 63 коп.(а.с. 94) Згідно зі ст.ст.10, 60 ЦПК України закріплено принцип змагальності сторін і гарантується сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні процесуальні можливості з метою захисту їхніх порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів, зокрема й щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до цієї норми кожна сторона та інша особа, яка бере участь у справі, повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а у випадку неможливості стороною подати докази з поважних причин суд має сприяти особі в їх витребуванні, тим самим суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Згідно ч.1 та ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачем надавались відповідачу послуги у вигляді теплопостачання на підставі відкритого особового рахунку, відповідачем використовувались дані послуги для задоволення власних потреб, проте порушувались умови оплати наданих послуг, відповідач в судове засідання доказів на спростування доводів позивача не надав. З урахуванням строку позовної давності, суд приходить до висновку, що виникла підтверджена заборгованість за спожиті послуги з опалення у розмірі 7 463 грн. 82 коп., індекс інфляції у сумі 2 577 грн. 57 коп., 3% річних у сумі 461 грн. 63 коп., підлягає стягненню з відповідача. Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати, а саме: судовий збір на користь позивача у розмірі 243 грн. 60 коп. Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: partial