Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

У червні 2008 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позивач у позовній заяві від 17.06.2008 року, зі змінами від 11.02.2010 року, просила суд в порядку поділу спільного майна подружжя на підставі ч. 2, 3 ст. 70 СК України виділити їй: частину земельної ділянки площею 0,719 га за адресою: [ADDRESS]; будівельні матеріали, з яких складаються самочинно побудовані: літня кухня «Б» з підвалом, гараж «Б1», сарай «В», вимощення та огорожа, які знаходяться на земельній ділянці розміром 0,719 га, загальною вартістю 51 009 грн., всього на суму 51 954,00 грн.; зобов'язати позивача сплатити відповідачу кошти у розмірі 16 597,25 грн. грошової компенсації за різницю у вартості долей; відповідачу виділити автомобіль ВАЗ 2107, д.н. 74-61, вартістю 12 724,50 грн.; частину земельної ділянки площею 0,0867 га за адресою: [ADDRESS]; меблеву стінку, вартістю 700 грн., шафу для одягу, вартістю 100 грн.; два столи, вартістю 100 грн.; стіл учнівський, вартістю 250 грн., диван, вартістю 100 грн., диван-малютка, вартістю 250 грн., ліжко дитяче, вартістю 200 грн., телевізор «Сатурн», вартістю 600 грн., пральну машину, вартістю 1300 грн., пилосос, вартістю 200 грн., газову плиту, вартістю 200 грн., апарат для опалення будинку, вартістю 1000 грн., холодильник, вартістю 300 грн., всього майна на суму 18 789,50 грн. Позов мотивований тим, що з 1996 року по 2007 рік позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають двоє дітей, які проживають з позивачем і знаходяться на її утриманні. Відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти. Разом з тим, такі виплати здійснює нерегулярно, має значну заборгованість. Під час перебування у шлюбі сторонами було набуте майно, яке позивач просить розділити з урахуванням інтересів дітей, які проживають з нею. Відповідач не бажає в добровільному порядку поділити майно, чинить перешкоди у його користуванні. 17 листопада 2014 року позивач [PERSON], під час нового судового розгляду справи, до початку розгляду її по суті, подала суду заяву про уточнення позовних вимог «про поділ спільного майна подружжя». У цій заяві позивач змінила свої первісні позовні вимоги до відповідача [PERSON] та просить суд: визнати спільною сумісною власністю сторін та визнати право власності на 1/2 частку за кожним на земельні ділянки площею 0,0719 га і 0,0967 га, загальною площею 0,1586 га, що розташовані на території Родниківської сільської ради, придбані на ім'я [PERSON] за договором купівлі-продажу від 21.11.2001 року та право власності на які посвідчене Державним актом на право приватної власності на землю, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1328; визнати спільною сумісною власністю сторін та визнати право власності на 1/2 частку за кожним на будівельні матеріали, що були використані під час будівництва незданих в експлуатацію житлового будинку, гаражу, сараю та інших господарських споруд, загальною вартістю на момент припинення ведення спільного господарства 64 тисячі 232 грн., і вартістю на момент розгляду справи 163 тисячі 469 грн. 50 коп.; стягнути з відповідача на користь позивача 54 990 грн. майнових збитків. При цьому позивач додатково зазначила, що відповідач незаконно пошкодив частину майна, комунікацій в будинку, зменшивши його вартість та зробивши неможливим його використання за призначенням. Відповідач [PERSON] проти змінених 17.11.2014 року позовних вимог подав письмові заперечення від 03.12.2014 року і від 22.12.2014 року, в яких просив відмовити позивачу в задоволенні позову, вважаючи позовні вимоги незаконними, не об'єктивними, такими, що не відповідають критеріям розподілу майна, не відображають інтереси дітей на частку майна батьків. Свої заперечення відповідач обґрунтовує посиланням на такі обставини. Питання про визнання права власності на 1/2 частини земельної ділянки та житлового будинку вже було предметом судового розгляду в цій справі, про що Апеляційним судом Черкаської області 18.03.2013 року було ухвалене рішення суду, тому повторно така позовна вимога не може розглядатися в суді. Позовні вимоги [PERSON] не враховують інтереси дітей та до участі в справі не залучена повнолітня дочка сторін [PERSON] для висловлення своєї думки щодо поділу майна батьків. Відповідач згідно з документами є єдиним власником спірного майна, тому має право вільно здійснювати права власника щодо цього майна, не погоджуючи свої дії з іншими особами, у тому числі позивачем. Вважає, що до державної реєстрації житлового будинку з надвірними спорудами, розгляд питання про його розподіл є передчасним. Відповідач заперечив, що завдавав шкоди спільному майну сторін, вчиняючи неправомірні дії щодо такого майна, тому позовна вимога про відшкодування шкоди є безпідставною і незаконною. Поданий відповідачем [PERSON] зустрічний позов до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про розподіл майна подружжя, визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, був залишений без розгляду ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17.03.2014 року, яка на час ухвалення рішення в справі не була оскаржена сторонами і набрала законної сили. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свій позов, підтвердила викладені в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог від 17.11.2014 року обставини та просила задовольнити її вимоги повністю. Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, зазначивши, що вони є законними і обґрунтованими, просив задовольнити позов повністю. Також пояснив, що посилання відповідача на те, що діти сторін, начебто, мають права на частку в майні батьків, суперечить чинному законодавству, та не може бути підставою для відмови в позові; що всі попередні рішення судів першої та апеляційної інстанцій були скасовані ухвалою ВССУ з передачею справи на новий судовий розгляд, тому твердження відповідача про наявність судових рішень, які набрали законної сили, щодо того самого предмету спору між цими сторонами з тих самих підстав, не відповідає дійсності. Представник органу опіки і піклування в судове засідання 25.12.2014 року не з'явився та свого висновку щодо вирішення спору суду не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України участь органу опіки і піклування під час розгляду цієї справи не є обов'язковою, тому суд розглянув справу за відсутності його представника. Суд, заслухавши пояснення позивача і його представника, дослідивши письмові заперечення відповідача, документи, надані сторонами в якості письмових доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З 04 травня 1996 року до 19 листопада 2007 року позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що було визнано сторонами та підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданим 19.11.2007 року відділом РАЦС по Уманському району Уманського міськрайонного управління юстиції, актовий запис за № 129 (т. 1 а.с. 6). У цьому шлюбі в сторін народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про їх народження від 19.11.1996 року серії [NUMBER], від 13.03.2004 року серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 7, 8). Діти проживають з позивачем. 21 листопада 2001 року за Договором купівлі-продажу земельної ділянки, укладеним між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 3886, відповідачем була придбана земельна ділянка загальною площею 0,1586 га. Ця земельна ділянка була зареєстрована на ім'я відповідача [PERSON], про що 22 грудня 2001 року Родниківською сільською радою виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії ЧР № 15-36-1417, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1328. Згідно з Державним актом придбана земельна ділянка складається із двох земельних ділянок: площею 0,0867 га та площею 0,0719 га, та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку (т. 1 а.с. 53). Згідно з Довідкою, наданою КП «ЧОО БТІ» за № 2876 від 23.07.2008 року (т. 1 а.с. 57), на вказаній земельній ділянці площею 0,0719 га. в с. Родниківка Уманського району Черкаської області, розташовані: літня кухня (літ.Б), гараж (літ. Б1), сарай (літ.В), підвал (літ. під Б), ганок (І), вимощення (II), огорожа (№ 1), огорожа (№2). Самочинною забудовою це майно не є і будь-яких заяв щодо реєстрації цього майна як самочинного до Родниківської сільської ради не надходило, що підтверджується листом Родниківської сільської ради № 99/02-17 від 18.03.2009 року (т. 1 а.с. 223), рішенням виконкому Уманської районної ради про дозвіл на забудову цієї земельної ділянки, яке було наданий на ім'я попереднього її власника [PERSON], Будівельним паспортом на забудову земельної ділянки виділеної індивідуальному забудовнику, виданим у квітні 1995 року. (т. 1 а.с. 173-175). У матеріалах справи також наявні технічні умови на проектування високовольтних і низьковольтних установок, Проект газопостачання, видані на ім'я відповідача щодо житлового будинку [ADDRESS] (т. 1 а.с. 234, 235), лист Уманського відділку КП «ЧОО БТІ» за № 88 від 14.01.2011 року про порядок оформлення права власності на житловий будинок після реконструкції літньої кухні (т. 3 а.с. 228), та Технічний паспорт на житловий будинок по [ADDRESS], який був виготовлений у 2012 році Уманським відділком КП «ЧОО БТІ» при підготовці документів для введення будинку в експлуатацію (т. 3 а.с. 163-167). 24 грудня 2008 року відповідачу [PERSON] Черкаським філіалом ДНДПВІ «НДІпроектреконструкція» надано Технічний висновок про стан будівельних конструкцій та можливість реконструкції літньої кухні в житловий будинок по [ADDRESS], у п. 5 якого вказано, що технічний стан конструкції літньої кухні добрий, реконструкція літньої кухні в житловий будинок можлива (т. 1 а.с. 193-196). Згідно з Висновком № 13/14/буд судової будівельно-технічної експертизи від 25 липня 2014 року експерта ТОВ «Контакт-Сервіс» на земельній ділянці по [ADDRESS] розташовані такі будівлі і споруди: житловий будинок літ «А-1 (раніше літня кухня літ. «Б»); погріб літ. «а» під частиною будівлі (раніше підвал «Під «Б»); гараж літ. «Б» (раніше літ.«Б1»); сарай літ. «В», хвіртка літ. «№1», огорожа літ. «№2», огорожа літ «№3», та вимощення літ.«II», ганок літ. «І», які не зазначені в Технічному паспорті на будинок. Будинок літ «А-1» (раніше літня кухня «Б») станом на 02 грудня 2008 року не відносився до категорії «незавершене будівництво», він відносився до категорії «не зданий в експлуатацію будинок». Станом на момент проведення експертизи - на 06.06.2014 року будинок літ. «А-1» можливо вважати таким, що реконструюється, його будівельна готовність становить 88 %; а будівельна готовність гаража «Б» (раніше літ. «Б1»), сараю «В», підвалу (літ. Під «Б»), огорожі літ. «№2» становить 100%, та вони відносяться до категорії «не здані в експлуатацію об'єкти». Станом на липень 2014 року ринкова вартість будинковолодіння [ADDRESS], з врахуванням вартості земельних ділянок, становить 216 959,00 грн. Згідно з видатковою накладною від 18.04.2011 року за № РН-0000006, виданою ПП «ПВКФ «Мокметал-сервіс» [PERSON] придбала за попередньою оплатою 18 квітня 2011 року металеві ворота, хвіртку, «забор» (т. 4 а.с. 62, 63, 64). Хвіртка літ. «№1» і огорожа літ. «№3» були придбані за особисті кошти [PERSON] і встановлені у 2011 році, тобто після розірвання шлюбу між сторонами у 2007 році. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому згідно з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; і одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. До спірних правовідносин сторін підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КШС України), який діяв на час придбання спірної земельної ділянки, Сімейного кодексу України в редакції, що діяла на час будівництва житлового будинку (реконструкції літньої кухні) з надвірними спорудами, та Цивільного кодексу України, який застосовується до відносин сторін, які продовжують існувати після розірвання між ними шлюбу. Відповідно до статей 22, 28 КШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. На підставі ст. 60, 61 СК України кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; і якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з положень статей 63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; при цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, та для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути подана письмово та нотаріально засвідчена. Розірвання шлюбу відповідно до норм ч. 1 ст. 68 СК України не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. При цьому, виходячи з норм ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» про обов'язковість державної реєстрації права власності на нерухоме майно та частин 2, 3 ст. 331 ЦК України (у редакціях Кодексу і Закону, чинних на час розірвання шлюбу), право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту державної реєстрації цього права, яка може бути здійснена після завершення будівництва (створення майна) і його прийняття до експлуатації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, судом встановлено, що земельні ділянки площею 0,0719 га і 0,0867 га, загальною площею 0,1586 га, що розташовані на території Родниківської сільської ради Уманського району Черкаської області, призначені для будівництва та обслуговування житлового будинку, які придбані на ім'я [PERSON] за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 21.11.2001 року, та право власності на які посвідчене Державним актом на право приватної власності на землю серії ЧР № 15-36-1417, виданим 22 грудня 2001 року Родниківською сільською радою і зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1328; та будівельні матеріали, використані під час будівництва не зданих в експлуатацію - як на час розірвання шлюбу, так і на час розгляду справи в суді - житлового будинку літ. «А-І», гаражу літ. «Б», сараю літ. «В», підвалу (літ. під «Б»), огорожі літ. «№ 3», вимощення літ. «ІІ», ганку літ. «І», розташованих на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] Черкаської області, є об'єктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], набутої ними за час перебування в шлюбі. І на вказане майно сторони мають рівні права. А хвіртка літ. «№1» і огорожа літ. «№3» є особистою приватною власністю [PERSON], оскільки вони були придбані нею після розірвання шлюбу із відповідачем. Вирішуючи питання щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] на її користь 54 990 грн. майнових збитків, що дорівнюють вартості відновлювального ремонту житлового будинку [ADDRESS], суд виходить з таких мотивів. Свою вимогу до відповідача [PERSON] про відшкодування завданої спільному майну шкоди в сумі 54 990 грн. позивач обґрунтовувала посиланням на те, що в січні 2007 року, та в період часу з серпня місяця 2012 року по грудень 2012 року [PERSON] своїми діями, всупереч волі іншого співвласника [PERSON], під виглядом реконструкції літньої кухні фактично нищив спільно придбане сторонами за час перебування в шлюбі майно. Тим самим відповідач завдав шкоди спільному майну сторін, для усунення якої згідно з висновком експерта № 13/14/буд необхідно виконати відновлювальний ремонт (ремонтно-будівельні роботи), вартість якого в цінах липня 2014 року становить 54 990 грн. Шлюб між сторонами був розірваний у листопаді 2007 року, тому до спірних правовідносин щодо відшкодування завданої майну шкоди, що виникли після розірвання шлюбу, застосовуються норми Цивільного кодексу України, що регулюють питання здійснення права спільної сумісної власності та відшкодування майнової шкоди. Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, яке є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Породжуючи настання цивільних прав та обов'язків згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України відповідальність у вигляді відшкодування збитків вимагає для її застосування наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкідливого результату такої поведінки, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та заподіяними збитками, вини особи, яка заподіяла збитки. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків (шкоди). Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Причинний зв'язок між протиправною поведінкою порушника та збитками полягає, передусім, у прямому (безпосередньому) зв'язку між протиправною поведінкою та настанням шкідливого результату. Вказані обставини підлягають доведенню позивачем належними та допустимими у справі доказами. Відповідач [PERSON]П в судових засіданнях заперечував проти стягнення з нього на користь позивача 54 990 грн. майнових збитків, наголошуючи, що він не визнає тієї обставини, що він, начебто, незаконно завдав шкоди спільному майну сторін шляхом його пошкодження чи знищення, доказів, які б доводили твердження позивача в матеріалах справи відсутні. Подані позивачем [PERSON] на підтвердження вказаної позовної вимоги документи, на які вона посилалась в заяві від 17.11.2014 року: Акт комісії від 23.01.2007 року, постанови і висновки Уманського МВ УМВС України в Черкаській області про відмову в порушенні кримінальної справи за її заявами про неправомірні дії [PERSON] за серпень -грудень 2012 року (т. 3 а.с. 51-58), - на думку суду, не доводять факту протиправного пошкодження [PERSON] спільного майна сторін - будівельних матеріалів, використаних для облаштування комунікацій, конструктивних елементів під час будівництва (реконструкції) не зданого в експлуатацію житлового будинку [ADDRESS]. У зв'язку з цим відсутні передбачені законом підстави для покладення на відповідача [PERSON] обов'язку відшкодувати вартість відновлення попереднього стану такого майна. Посилання відповідача [PERSON] у запереченнях від 03.12.2014 року (пункт 1) на те, що питання про визнання права власності на 1/2 частини земельної ділянки та житлового будинку вже було предметом судового розгляду в цій справі і що Апеляційним судом Черкаської області 18.03.2013 року з цього приводу було ухвалене рішення суду, а тому повторно така позовна вимога не може розглядатися в суді, суд не бере до уваги як такі, що суперечать вимогам ЦПК України та ухваленим у справі судовим рішенням. Так, у цій справі рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.11.2012 року про задоволення позову та нове рішення Апеляційного суду Черкаської області від 18.03.2013 року були скасовані Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.06.2013 року, а справа передана до суду першої інстанції на новий розгляд. Тобто підстава, передбачена п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України для закриття провадження у справі, відсутня. Посилання відповідача [PERSON] у запереченнях від 03.12.2014 року (пункт 4) на те, що позовні вимог [PERSON] не враховують інтереси дітей та до участі в справі не залучена повнолітня дочка сторін [PERSON] для висловлення своєї думки щодо поділу майна батьків, суд не бере до уваги як такі, що не ґрунтуються на нормах ЦПК України і Сімейного кодексу України. Так, відповідно до ст. 173 СК України батьки і діти, зокрема ті, які спільно проживають, можуть бути самостійними власниками майна; при вирішенні спору між батьками та малолітніми, неповнолітніми дітьми, які спільно проживають, щодо належності їм майна вважається, що воно є власністю батьків, якщо інше не встановлено судом. Суд розглядає спір між сторонами щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частку в майні, яке було набуте ними за час перебування в шлюбі та є їх спільною сумісною власністю, та не вирішує питання про поділ цього майна в натурі чи про наявність підстав для відступу від засад рівності співвласників у праві спільної власності. Відомості про наявність яких-небудь прав на спільне майно сторін чи частку в ньому в повнолітньої дочки сторін у матеріалах справи відсутні. Тому немає передбачених статтею 35 ЦПК України підстав для її залучення судом до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, змінених заявою позивача від 17.11.2014 року, на підставі встановлених судом обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, та вказаних норм закону, у зв'язку з відмовою відповідача [PERSON] визнати за позивачем [PERSON] її право на частку в майні, що є їх спільною сумісною власністю, набутою ними за час шлюбу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є законними і обґрунтованими в частині, що стосується визнання права власності на частку в спільному майні, і тому підлягають задоволенню, а в іншій частині позов задоволенню не підлягає. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача: на користь позивача понесені нею і документально підтверджені судові витрати на сплату судового збору в сумі 101 (сто одна) гривня 40 коп., на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30,00 гривень, на оплату судової будівельно-технічної експертизи в сумі 5 000,00 гривень, а також на користь держави - різницю між сплаченим позивачем судовим збором і сумою судового збору, розрахованою відповідно до встановленої в суді ціни позову - 983,40 гривень.

Outcome: partial