Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з даною заявою, в якій просила видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] строком на 6 (шість) місяців та встановити наступні заходи тимчасового обмеження прав і покласти на нього наступні обов`язки: заборонити [PERSON] перебувати в місці їхнього спільного проживання за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] в будь-який спосіб спілкуватися з нею, зокрема: вести листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В обґрунтування своєї заяви вказала на те, що [PERSON] є рідним дядьком заявника. Під час спільного проживання останній постійно піднімає на заявника руку, висловлюється нецензурною лайкою, завдає тілесних ушкоджень, внаслідок чого, заявник неодноразово викликала поліцію. Факт вчинення відносно неї фізичного насильства відповідачем підтверджується належними доказами. Враховуючи те, що вони проживають в одній квартирі, а заявник не має іншого житла для проживання, існує ризик продовження вчинення насильства [PERSON] у відношенні до неї. Враховуючи ризики, вона вважає, що необхідно видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] строком на шість місяців, адже цього часу буде достатньо для усвідомлення [PERSON] неприпустимості такої поведінки і превенції її в майбутньому. В судове засідання заявник [PERSON] не з`явилася, надала суду заяву, у якій прохала розглянути справу без її участі та задовольнити її. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. При цьому, нормами частини 1 ст. 350-5 ЦПК України передбачено, що неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає частковому задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , який є дядьком заявника, спільно проживають за адресою : [ADDRESS] . Заявник [PERSON] вказала, що на даний час її дядько вчиняє психологічне і фізичне насильство в проти неї. З даного приводу вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів (поліції) та за її зверненнями працівниками поліції були складені адміністративні протоколи відносно [PERSON] . Більш того, його було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї. Однак, образи і фізичне насилля щодо неї з боку [PERSON] не припиняються. Як вбачається з матеріалів справи, у відношенні [PERSON] , у зв`язку з вчиненням ним домашнього насильства відносно [PERSON] , працівниками поліції виносилися термінові заборонні приписи, зокрема заборони контактувати у будь-який спосіб с постраждалою: серії АА №235082 від 10.01.2021 року, серії АА №235709 від 26.12.2020 року, серії АА №151810 від 19.10.2019 року. Судом також встановлено, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.09.2019 року у справі про адміністративне правопорушення 204/6458/19 [PERSON] був визнаний винним у вчиненні домашнього насильства (ч. 1 ст. 173 - 2 КУпАП) відносно [PERSON] і на нього накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. (ЄДРСР № 84455780). Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12.08.2020 року у справі про адміністративне правопорушення 204/4471/20, [PERSON] був визнаний винним у вчиненні домашнього насильства повторно протягом року (ч.2 ст. 173 - 2 КУпАП) відносно [PERSON] і на нього накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. (ЄДРСР № 91003988). Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15.04.2021 року у справі про адміністративне правопорушення 204/1857/21, [PERSON] був визнаний винним у вчиненні домашнього насильства повторно протягом року (ч.2 ст. 173 - 2 КУпАП) відносно [PERSON] і на нього накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. (ЄДРСР № 96314135). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, обставини щодо систематичного вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно своєї племінниці [PERSON] не потребують доказуванню, оскільки вони встановлені постановами суду у вищевказаних справах про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили. Всі вищевказані обставини в своїй сукупності свідчать про те, що дійсно в родині відбуваються сварки і бійки. Як налогошують п. п. 3, 6, 7, 8 ч. 1, ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Як регламентовано ст. 16 зазначеного Закону, передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі. До Реєстру вносяться відомості (окремо за кожним випадком насильства). Формування Реєстру здійснюється окремо за кожним випадком домашнього насильства, насильства за ознакою статі шляхом внесення до нього відповідної інформації. Персональні дані про особу, яка повідомила про вчинення насильства, зберігаються у Реєстрі протягом одного року з дня надходження відповідної інформації про вчинення насильства. Персональні дані про постраждалу особу зберігаються у Реєстрі протягом трьох років з дня вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі. Розділом IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Зокрема відповідно до ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. За змістом ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема відповідно до п. 2 - це усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч. 3 ст. 26 цього Закону). За наданих заявником доказів, доводи заяви знайшли своє підтвердження, а враховуючи все вищевикладене, суд вважає, що видача обмежувального припису надасть можливість родині емоційно заспокоїтися та вирішити питання спільного проживання остаточно. Проте, з підстав обраного заявником заходу обмежувального припису, заява підлягає частковому задоволенню. Так, заявник просить заборонити [PERSON] перебувати в місці їхнього спільного проживання, за адресою: [ADDRESS] . Й хоч суд погоджується з тим, що відносно заявника дійсно чиниться насильство з боку дядька, і її права захищені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», але Конституція України має найвищу юридичну силу і жоден Закон або будь-який інший нормативно-правовий акт України не може суперечити їй. Зокрема відповідно до ч. 1, 3 ст.47 Конститкції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований та проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , відомостей, щодо наявності іншого житла у власності чи на праві користування у [PERSON] матеріали справи не містять, внаслідок чого, твердження заявника, щодо заборони перебувати у місці спільного проживання, не є достатніми підставами для позбавлення житла особи, тобто фактично порушення його Конституційних прав. При цьому, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї та практику Суду як джерело права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, суд не може задовольнити вимоги заявника в частині заборони [PERSON] перебувати в місці їхнього спільного проживання, за адресою: [ADDRESS] , за відсутності доказів наявності іншого житла у [PERSON] .. В іншій же частині, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає можливим видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] і встановити наступні заходи тимчасового обмеження прав та покласти на нього наступні обов`язки: заборонити [PERSON] в будь-який спосіб спілкуватися з [PERSON] , зокрема: вести листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Встановити строк дії обмежувального припису 6 (шість) місяців. Відповідно до ст. 350-8 ЦПК України, копії повного рішення суду вручаються учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення. Учасникам справи, які не були присутні у судовому засіданні, копія рішення суду надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення негайно, але не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення. Про видачу або продовження обмежувального припису суд не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомляє уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано або продовжено обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад за місцем проживання (перебування) заявника. Тому, на виконання зазначених норм закону, суд вважає необхідним повідомити уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також районні державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад за місцем проживання (перебування) заявника про видачу обмежувального припису не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення. Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про видачу або продовження обмежувального припису. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, в порядку ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України, віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial