Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 30.05.2019 року вона отримала інформаційну довідку № 168609104 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої підтверджено інформацію про набуття відповідачем права власності на належне їй нерухоме майно, тобто в рахунок задоволення своїх кредиторських вимог відповідач незаконно скористався позасудовим порядком звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 22.08.2008 року. Цим договором визначено строк виконання основного зобов`язання в розмірі 50000,00 дол. США - до 21.08.2018 року, іпотекодержателем є АКБ «Укрсоцбанк», вона є майновим поручителем, а боржником - [PERSON] . Квартира [ADDRESS] набута нею в приватну власність за договором купівлі-продажу № 254 від 12.02.2002 року. Вона постійно перебуває за кордоном і лише періодично перебуває в Україні, тому не була ознайомлена з вимогами відповідача. Захист порушених її прав обумовлений тим, що спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки є предметом іпотеки за кредитом в іноземній валюті, використовується нею - майновим поручителем як місце її постійного проживання, а також вказаним законом встановлена загальна заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника (незалежно від суб`єкта, який здійснює таке стягнення), що фактично і було зроблено за результатами прийняття оскаржуваного у даній справі рішення. Вважає, що у державного реєстратора були відсутні достатні підстави для проведення державної реєстрації прав та внесення запису про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за АТ «Укрсоцбанк». Тому позивач просить: 1) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44137644 від 20.11.2018 року державного реєстратора комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Годзя Євгена Івановича, яким проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] за АТ «Укрсоцбанк»; 2) скасувати реєстраційний запис державного реєстратора комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Годзя Євгена Івановича про право власності № 29003387 від 15.11.2018 року на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] за АТ «Укрсоцбанк»; 3) поновити відомості в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , що передували скасованим записам; 4) стягнути з АТ «Укрсоцбанк» на її користь судові витрати і витрати на забезпечення професійної правничої допомоги. Відповідач направив до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про невизнання позову, зазначивши, що станом на 27.02.2018 року в позичальника [PERSON] виникла заборгованість за кредитним договором № 281/20-348 від 22.08.2008 року в розмірі 119478,16 дол., що за курсом на дату розрахунку становить 3226700,07 грн., тому враховуючи наявність простроченої заборгованості за кредитним договором, у кредитора виникло право вимагати виконання зобов`язань, а в позичальника та іпотекодавця виник обов`язок виконання зобов`язань за кредитним договором. 05.03.2018 року [PERSON] та [PERSON] рекомендованим листом було направлено повідомлення-вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором із застереженням, що у разі непогашення заборгованості банком/іпотекодержателем буде звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Відповідне повідомлення-вимога було отримане [PERSON] 12.03.2018 року, а від [PERSON] не повернулося поштове повідомлення. 17.09.2018 року [PERSON] через кур`єрську службу було повторно направлено повідомлення-вимогу, але вона не була вручена у зв`язку з відмовою. Утім засвідчена працівником кур`єрської служби відмова боржника від отримання письмової вимоги іпотекодержателя є доказом належного повідомлення боржника. Право власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем було зареєстроване 20.11.2018 року з дотриманням визначених Законом України «Про іпотеку» процедури та строку. Посилання позивача про застосування норм Закону України «Про мараторій та стягнення майна громадян України, надано як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є безпідставним, так як предмети іпотеки не продавалися (не відчужувалися), а були набуті іпотекодержателем у власність в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором, крім того на це була згода іптекодавця, яка визначена іпотечним застереженням в договорі іпотеки та вимоги вказаного закону поширюються на примусову реалізацію майна, а стягнення на предмет іпотеки було звернуто у позасудовому порядку згідно умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладанні договору іпотеки. Згідно змісту позовної заяви позивач проживає за кордоном та іноді приїжджає в Україну, а відповідно позивач має інше постійне житло. Позивач надала до суду відповідь на відзив та в обґрунтування своєї позиції зазначила, що за умовами договору іпотеки від 22.08.2008 року сторони врегулювали свої відносини, тобто положення ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в частині набуття застосовуються після передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. А у випадку невиконання основного зобов`язання, звернення стягнення на предмет іпотеки майнового поручителя може відбутись відповідно до зазначеної статті виключно після передачі даного майна від іпотекодержателя. Дія мараторію на примусове стягнення майна громадян, яке є забезпеченням за валютними кредитами розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення. Щодо поштового повідомлення про підтвердження вручення їй повідомлення-вимоги від 02.03.2018 року про виконання зобов`язання зазначила, що жодні повідомлення їй не надходили поштою та не були вручені. Також, звернула увагу на те, що повторне кур`єрське повідомлення від 17.09.2018 року про вручення відправлення адресату [PERSON] через півроку від дати складання ПАТ «Укрсоцбанк» повідомлення-вимоги від 02.03.2018 року не може свідчити про дотримання процедури повідомлення майнового поручителя про звернення стягнення, оскільки відправником такого кур`єрського повідомлення вказано ТОВ «Темапол», з яким у неї не існує зобов`язальних правовідносин, зокрема, за договором іпотеки. А відмітка «отказ» у кур`єрському повідомленні не свідчить про її відмову отримати не встановленого змісту кореспонденцію. Вважає, що кур`єрською службою навіть не встановлено особу, яка надала відмову, або ж навпаки, через будь-яку іншу причину саме кур`єрська служба відмовилась вручити кореспонденцію. Тому з метою захисту своїх порушених майнових прав на житло, яке є єдиним місцем її проживання, просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира від 04.06.2019 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову та заборонено акціонерному товариству «Укрсоцбанк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, код ЄДРПОУ 00039019) вчиняти дії щодо розпорядження і користування (зокрема проникнення в житлове приміщення, внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, передача нерухомого майна на зберігання третій особі) квартирою загальною площею 51,05 кв. м за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира від 04.07.2019 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про зустрічне забезпечення позову. Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 12.02.2020 року залучено до участі у справі акціонерне товариство «Альфа-Банк» (код ЄДРПОУ 23494714) в якості правонаступника відповідача. Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 24.09.2020 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано у державного реєстратора комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Годзя Євгена Івановича та в Департаменту реєстрації Житомирської міської ради роздруковану та скановану справу (копії належним чином завірених документів) з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі яких прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 44137644 від 20.11.2018 року і проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] за акціонерним товариством «Укрсоцбанк». У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з наведених у ньому та відповіді на відзив обставин. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, обгрунтовуючи свою позицію мотивами, викладеними у відзиві на позовну заяву. Третя особа у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки до суду не повідомив. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.08.2008 року між [PERSON] та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту № 281/20-348, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 50000 дол. США на споживчі цілі та поповнення обігових коштів зі сплатою 15 % річних та комісій з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 21.08.2018 року на умовах, визначених цим договором. З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між банком та позивачем укладено іпотечний договір від 22.08.2008 року, предметом якого є квартира [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 51,05 кв. м, житловою площею - 29,3 кв. м, набута нею у приватну власність за договором купівлі-продажу № 254 від 12.02.2002 року. Вказані обставини також підтверджені інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності. Відповідно до п. п. 2.4.3, 4.1 іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання. За змістом п. 4.5.3 договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». У зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 27.08.2018 року [PERSON] як повноважний представник АТ «Укрсоцбанк», який є правонаступником АКБ «Укрсоцбанк», звернувся до державного реєстратора комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Годзя Є.І. 15.11.2018 року із заявою про здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком відповідно до статей 37, 38 Закону України «Про іпотеку». 20.11.2018 року державним реєстратором комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Годзєм Є.І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 44137644 та зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «Укрсоцбанк». Банком для проведення державної реєстрації права власності було надано: повідомлення від 02.03.2018 року, адресоване позичальнику [PERSON] та іпотекодателю [PERSON] із вимогою сплатити борг за кредитним договором станом на 27.02.2018 року в сумі 119478,16 дол. США та в якому повідомлялося про намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення відповідача на підтвердження отримання позичальником повідомлення від 05.08.2018 року та з відміткою про його отримання 12.03.2018 року; повідомлення про вручення кур`єрського відправлення ТОВ «Темапол» (особа, з якою АТ «Укрсоцбанк» уклав договір про надання юридичних послуг з питань звернення стягнення на предмет іпотеки від 21.08.2018 року) позивачу від 17.09.2018 року, в якому зазначено про причину невручення адресату повідомлення «отказ». Позивач зареєстрований у спірній квартирі з 21.06.2002 року, про що міститься відмітка в її паспорті, у зв`язку з чим це помешкання є її місцем постійного проживання. Права власності на інше житло вона не має, так як такі відомості в матеріалах справи відсутні, а також згоди на відчуження квартири вона не надавала. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»). За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Приписами статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Після внесення Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, відповідно до п. 61 Постанови Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25.12.2015 року № 1127, який набрав чинності на момент прийняття оскаржуваного рішення нотаріусом, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Згідно з умовами іпотечного договору та відповідно до вказаних вище норм матеріального права підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю та боржнику (позичальнику) письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором. Заперечуючи проти задоволення вимог позову, представник відповідача вказував, що нотаріусу було надано всі документи, які необхідні для реєстрації предмета іпотеки, а направлення позивачу письмової вимоги та відмова від її отримання свідчить про належне повідомленням банку, що підтверджується правовим висновком Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі 522/2732/16-ц, згідно якого документи, на підставі яких реєстратором приймалося рішення про державну реєстрацію права власності відповідали пункту 46 Порядку № 868, статтям 19, 24 Закону № 1952-IV, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки від отримання нотаріально посвідченої заяви про усунення порушень зобов`язання особа відмовився, що підтверджено відміткою працівника кур`єрської служби і позивачами вказана обставина не спростована. Поряд із тим, стороною відповідача до суду не надано опису вкладеного на підтвердження належного надіслання кур`єрською службою позивачу повідомлення банку від 02.03.2018 року. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»). Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20.11.2019 року в справі № 802/1340/18-а. Таким чином, з огляду на викладене та на те, що нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] загальною площею 51,05 кв. м є зареєстрованим постійним місцем проживання позивача, оскільки іншого нерухомого майна у власності вона не має та докази наявності в неї іншого житла, яке б використовувалося нею для постійного проживання, в матеріалах справи відсутні, та при цьому посилання позивача на її перебування за кордоном не свідчить про наявність в неї іншого постійного місця проживання, тому реєстрація права власності на предмет іпотеки за банком була проведена всупереч статей 35, 37 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Поряд із тим, суд враховує наступний правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 20.08.2020 року в справі № 916/2464/19. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року в справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року в справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 року в справі № 569/17272/15-ц. За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16.01.2020 року, яка діяла на час прийняття оскарженого рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Зокрема, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Однак, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16.01.2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом апеляційної інстанції оскарженої постанови у справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Враховуючи заявлені вимоги позову, суд задовольняє позов у частині вимог щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.11.2018 року за індексним номером: 44137644. Однак інші вимоги позову не підлягають задоволення, беручи до уваги зміст чинної на теперішній час редакції статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також варто зауважити, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог згідно частини 2 статті 264 ЦПК України, у зв`язку з чим у даній справі суд не має повноважень на вирішення питань одночасного визнання, зміни чи припинення речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства, про що йдеться в правовому висновку Верховного Суду в постанові від 20.08.2020 року (справа № 916/2464/19). На підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 768,40 грн. за одну задоволену вимогу немайнового характеру, що підтверджено документально.

Outcome: partial