Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

У травні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ від 31 січня 2020 року №9 філії «Українська залізнична швидкісна компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани до [PERSON] (старшого стюарда денних швидкісних поїздів Інтерсіті + та Інтерсіті) за порушення вимог пунктів 2.6, 2.10.2, 2.10.5 Робочої інструкції. В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 2013 року він був прийнятий на роботу філії «Українська залізнична компанія» АТ «Українська залізниця» на посаду стюарда денних швидкісних поїздів Інтерсіті + та Інтерсіті. Згідно з наказом від 07 травня 2019 року переведений на посаду старшого стюарда денних швидкісних поїздів Інтерсіті + та Інтерсіті. Відповідно до наказу від 31 січня 2020 року № 9 філії «Українська залізнична компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» йому оголошено догану за порушення вимог пунктів 2.6, 2.10.2, 2.10.5 Робочої інструкції старшого стюарда денних швидкісних поїздів Інтерсіті + та Інтерсіті, а саме: здійснення перевірки наявності у пасажирів проїзних документів та документів, що посвідчують особу. Із зазначеним дисциплінарним стягненням позивач не згоден, оскільки порушень не допускав, свої посадові обов`язки виконував сумлінно та в повному обсязі, відповідно до Робочої інструкції старшого стюарда здійснював перевірки наявності у пасажирів проїзних документів та документів, що посвідчують особу. Ознайомившись з наказом від 31 січня 2020 року, в якому йшла мова про факт його підтвердження перевезення безквиткових пасажирів, а як наслідок складення акта від 22 січня 2020 року позивач забажав ознайомитись з матеріалами, які слугували підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, у зв`язку з чим направив заяву від 28 лютого 2020 року з вимогою про надання належним чином завірені копії матеріалів, які слугували підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, а саме: протоколу притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та інших документів. 24 квітня 2020 року позивач отримав відповідь, якою позивачу було відмовлено відповідно до статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», пункту 13 додатку до Положення про комерційну таємницю та іншу конфіденційну інформацію філії «Українська залізнична компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця». У відповіді вказано, що протоколи засідань керівництва філії «Українська залізнична швидкісна компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» входять до переліку відомостей, що становлять комерційну таємницю та конфіденційну інформацію філії «Українська залізнична швидкісна компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Не погоджуючись з такою відповіддю, позивач подав повторну заяву з вимогою надати зазначені документи. Відповіді відповідач не надав. 30 квітня 2020 року позивач подав заяву про розгляд трудового спору на комісії з трудових спорів та скасування наказу від 31 січня 2020 року № 9. Відповідь відповідач не надав. Ураховуючи наведене та порушення порядку застосування дисциплінарних стягнень, позивач просив про задоволення позову. Ухвалою судді від 14 травня 2020 року в справі відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. 07 серпня 2020 року до суду надійшов відзив від відповідача, згідно якого відповідач заперечує проти позову. Підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани стало протокольне рішення оперативної наради при директорі філії «Українська залізнична швидкісна компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 22 січня 2020 року. Відповідно до цього протоколу від Департаменту з організації внутрішніх та міжнародних пасажирських перевезень надійшла інформація про здійснення спроб утримання місць (проїзних документів) невідомими особами без подальшого їх оформлення та оплати на швидкісний поїзд Інтерсіті + №724 сполученням Київ-Харків в добу відправлення 17 січня 2020 року. 21 січня 2020 року було переглянуто матеріали із салонних камер відеоспостереження вагонів №2, 5, 8 електропоїзда HR CS2-08, який був задіяний поїздом №724 сполученням Київ-Харків в добу 17 січня 2020 року на предмет виявлення сторонніх осіб на місцях, які не потрапили в продаж. Переглядом відеозаписів встановлено, що у вагоні №2, який обслуговував старший стюард [PERSON] (підзвітні вагони 1-3) від станції Київ-Пасажирський до станції Миргород здійснювали проїзд невідомі особи на місцях №22, 31, 39, 40, 41, 46, 47, які згідно довідки АСК ПП УЗ G1300 є вільними (непроданої з жодної станції). Під час перевірки проїзних документів старший стюард [PERSON] здійснив сканування проїзного документа у пасажира з місця №47, але місце №47 згідно довідки АСК ПП УЗ G1300 було вільним, про що свідчить оманливе сканування, враховуючи той факт, що лазер сканера мобільного терміналу контролю документів (МТКД) не засвітився. У пасажирів з місць №22, 31, 39, 40, 41, 46 проїзні документи старшим стюардом [PERSON] не перевірялись. Під час перевірки проїзних документів у інших пасажирів вагону №2 старшим стюардом [PERSON] не перевірялись документи, що посвідчують особу, надають право пільги тощо. В ході оперативного розбору старший стюард [PERSON] підтвердив факт перевезення безквиткових пасажирів на місцях № 22, 31, 39, 40, 41, 46, 47, перевезення яких допустив за особистою домовленістю з даними особами. Проте старший стюард [PERSON] відмовився від письмового пояснення щодо перевезення даних безквиткових пасажирів у вагонні №2 поїзду Інтерсіті + №724 сполученням Київ-Харків в добу відправлення 17 січня 2020 року. Крім того, під час перевірки проїзних документів у пасажирів вагону № 5 [PERSON] не перевіряв документи, що посвідчують особу. Таким чином, [PERSON] допустив порушення посадових обов`язків в частині допущення до перевезення безквиткових пасажирів та нездійснення у пасажирів перевірки документів, що посвідчують особу та надають право на пільгу. Крім того, позивач звернувся до суду про вирішення трудового спору з порушенням норми статті 233 КЗпП України, відповідно до якої працівник може звернутись до суду про вирішення трудового спору в тримісячних строк з дня, коли, він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення трудової книжки. 07 лютого 2020 року позивач ознайомився з наказом, про що свідчить його підпис, а з позовною заявою він звернувся 12 травня 2020 року, тобто з порушенням тримісячного строку звернення до суду з позовом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав заву про розгляд справи без участі представника відповідача. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши пояснення позивача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Суд установив, що [PERSON] працював у філії «Українська залізнична компанія» АТ «Українська залізниця» на посаді стюарда денних швидкісних поїздів Інтерсіті + та Інтерсіті. Наказом від 07 травня 2019 року переведений на посаду старшого стюарда денних швидкісних поїздів Інтерсіті + та Інтерсіті. Відповідно до пункту 2.6 Робочої інструкції старшого стюарду швидкісних поїздів Інтерсіті + та Інтерсіті під час посадки пасажирів старшому стюарду заборонено, зокрема, пускати безквиткових пасажирів, пасажирів без документів, що посвідчують особу та без документів, що посвідчують право пільги за особистою домовленістю. Згідно з пунктом 2.10.2 цієї інструкції на шляху прямування швидкісного поїзда старший стюард зобов`язаний за допомогою МТКД візуально звірити населеність кожного підзвітного вагона, здійснити перевірку наявності в пасажирів проїзних документів, їх відповідність даті відправлення поїзда та станції посадки, номеру поїзда, вагона, місця проїзду; наявність документів, що посвідчують особу та надають право на пільгу. Відповідно до пункту 1.10.5 інструкції у разі виявлення в поїзді пасажира без проїзного документу, без документу, що посвідчує особу або право на пільгу, а також з проїзним документом, інформація в якому не відповідає даним внесеним до зазначеного документа, невідкладно прийняти міри щодо видалення пасажира з поїзда у встановленому порядку. Згідно з графіком чергувань [PERSON] знаходився в рейсі з 17 січня до 18 січня 2020 року в поїзді № 724. 22 січня 2020 року відбулася нарада філії «Українська залізнична швидкісна компанія», щодо розбору випадку перевезення безквиткових пасажирів у поїзді №724 сполученням Київ-Харків в добу 17 січня 2020 року. Надали пояснення: стюард [PERSON] , старший стюард [PERSON] та стюард [PERSON] від надання письмових пояснень відмовились. На нараді було встановлено, що в добу відправлення 17 січня 2020 року невідомими особами була спроба утримання місць (проїзних документів) без подальшого їх оформлення та оплати на швидкісний поїзд Інтерсіті+ №724 сполученням Київ-Харків. 21 січня 2020 року переглянуті матеріали із салонних камер відеоспостереження вагонів № 2,5, 8 поїзда № 724 на предмет виявлення сторонніх осіб на місцях, які не потрапили у продаж, про що начальником Управління обслуговування пасажирів в поїздах [PERSON] складено рапорт. Переглядом відеозаписів установлено, що у вагоні № 2, який обслуговував старший стюард [PERSON] від станції Київ Пасажирський до станції Миргород здійснювали проїзд невідомі особи на місцях № 22, 31, 39, 40, 41, 46, 47, які згідно довідки АСК ПП УЗ G1300 є вільними. Під час перевірки проїзних документів старший стюард [PERSON] здійснив сканування проїзного документа у пасажира місця №47, яке було вільним, що свідчить про оманливе сканування, враховуючи той факт, що лазер сканера МТКД не засвітився. У пасажирів з місць №22, 31, 39, 40, 41, 46 проїзні документи старший стюард [PERSON] не перевіряв. Під час перевірки проїзних документів інших пасажирів вагону № 2 старший стюард [PERSON] не перевіряв документи, що посвідчують особу, надають пільгу тощо. В ході оперативного розбору старший стюард [PERSON] підтвердив факт перевезення безквиткових пасажирів на місцях № 22, 31, 39, 40, 41, 46, 47, перевезення яких допустив за особистою домовленістю з даними пасажирами, проте проти надання письмових пояснень відмовився, про що 22 січня 2020 року, за підписом директора філії «Українська залізнична швидкісна компанія» Лейбук С.І., першого заступника директора цієї філії [PERSON] та чотирьох працівників філії складено акт. Згідно з наказом від 31 січня 2020 року за порушення вимог пунктів 2.6, 2.10.2, 2.10.5 Робочої інструкції старшого стюарда денних швидкісних поїздів Інтерсіті + та Інтерсіті, а саме, здійснення перевірки наявності у пасажирів проїзних документів та документів, що посвідчують особу [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. 28 лютого 2020 року [PERSON] подав до директора філії «Українська залізнична компанія» АТ «Українська залізниця» Лейбуку С.І. заяву про надання належно завірені копії протоколу розбору, відповідно до якого [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності, копію наказу від 31 січня 2020 року №15. Листом від 27 березня 2020 року [PERSON] відмовлено у наданні належно завіреного протоколу на підставі статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та пункту 1.3 Положення про комерційну таємницю та іншу конфіденційну інформацію філії «Українська залізнична компанія» АТ «Українська залізниця, затвердженого наказом від 09 грудня 2019 року № 650-УЗШК, оскільки протоколи засідань входять до переліку відомостей, що становлять комерційну таємницю та конфіденційну інформацію філії. 27 квітня 2020 року позивач подав повторну заяву про надання протоколу розбору випадку перевезення безквиткових пасажирів у поїзді №724 сполученням Київ-Харків в добу 17 січня 2020 року. Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Статтею 140 КЗпП України визначено, що трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу. Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Відповідно до положень ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності. Ураховуючи те, що позивач без поважних причин, з його вини, допустив неналежне виконання своїх посадових обов`язків, визначених у Робочій інструкції. При цьому відповідач дотримався вимог статті 149 КЗпП України та запропонував позивачу надати письмові пояснення щодо порушення ним трудової дисципліни, однак він від дачі таких пояснень відмовився. Таки чином, доводи позивача про порушення порядку застосування дисциплінарних стягнень, передбачених статтею 149 КЗпП України є безпідставними. Посилання позивача про те, що йому не було надано протокол наради щодо розбору випадку перевезення безквиткових пасажирів у поїзді №724 та інших документів, також не заслуговують на увагу, оскільки позивач був присутній на зазначеній нараді, надавав усні пояснення, а також був обізнаний про результати наради. Виходячи з того, що позивачу оголошено догану за порушення конкретних пунктів Робочої інструкції в сукупності, вбачається, що такі порушення мали місце й доведені відповідачем. В той же час позивач не спростував факти порушення ним пунктів 2.6, 2.10.2, 2.10.5 Робочої інструкції старшого стюарда денних швидкісних поїздів Інтерсіті + та Інтерсіті. При цьому слід зазначити, що заперечуючи проти задоволення позову відповідач вказував про те, позивач пропустив строк звернення до суду з позовом, оскільки позивач мав звернутись до суду з позовом у тримісячний строк з дня коли дізнався про порушене право, вказавши, що 07 лютого 2020 року позивач ознайомився з наказом, про що свідчить його підпис, а з позовною заявою він звернувся 12 травня 2020 року. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальний строк позовної давності, відповідно до статті 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність є інститутом матеріального права, і може встановлюватися спеціальними законами. Зокрема, строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів визначені статтею 233 КЗпП України. Так, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного у місті суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є, відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України, підставою для відмови у позові. Така правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові у справі №6-1395цс16 від 26 жовтня 2016 року. Вирішуючи трудовий спір, Верховний Суд України, зокрема, вказав, що за змістом частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог. Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з`ясувати, чи порушено право або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтереси не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. З огляду на викладене, суд повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Згідно з частиною шостою ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed