Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

У травні 2018 року Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради звернувся до суду в інтересах малолітньої [PERSON] з позовом до [PERSON] про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Відповідач [PERSON] є матір'ю малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] року народження. Позовна заява вмотивована тим, що малолітня [PERSON] перебуває на обліку служби у справах дітей з 16.08.2017 року, як дитина, що опинилася в складних життєвих обставинах та постраждала від насилля. Питання про відібрання у [PERSON] дітей без позбавлення батьківських прав 06 березня 2018 року вирішувалося комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд відібрати у [PERSON] її малолітню доньку [PERSON], [INFO] року народження, без позбавлення батьківських прав на підставі статті 170 СК України. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі , мотивуючи тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо малолітньої доньки [PERSON], [INFO] року народження, а саме від виконання обов'язків з надання освіти, оскільки матір не створює умов для отримання дитиною освіти, дитина нерегулярно відвідує школу. Крім того , малолітня [PERSON] з 16.08.2017 року перебуває на обліку служби у справах дітей як дитина, що опинилася в складних життєвих обставинах та постраждала від насилля. Обґрунтовуючи свої вимоги, посилалася на те, що відповідач притягувалась до відповідальності за ст. 184 КУпАП та за ст. 125 ч.1 КК України. Вважає, що ситуація, що склалася, загрожує здоров'ю та життю дитини.Комісією у складі представників служби у справах дітей та центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді було обстежено умови проживання сім'ї [PERSON] та встановлено, що станом на час обстеження квартира потребує ремонту, матір'ю не створено місця для навчання дитини. З [PERSON] постійно проводилася роз'яснювальна робота, вона попереджалася про відповідальність щодо неналежного виконання батьківських обов'язків. Спеціалісти Служби разом з фахівцями ЦСССДМ неодноразово відвідували родину вдома та надавали [PERSON] рекомендації та консультації стосовно виховання дітей. Представник позивача в судовому засіданні 04.03.2019 року наполягала на тому, що інтересам малолітньої [PERSON] буде відповідати її відібрання від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав з подальшим влаштуванням до центру соціально-психологічної реабілітації дітей. Відповідач [PERSON] позов не визнала, категорично заперечувала проти відібрання від неї дитини - малолітньої [PERSON]. Пояснила, що є матір'ю малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] року народження. Стверджувала, що від виконання своїх батьківських обов'язків щодо жодної з доньок ніколи не ухилялась. Крім того, пояснила, що вона є матір'ю [PERSON], 1995 року народження, який брав участь в АТО та щодо виховання якого до неї ніколи не було зауважень. Наполягала на тому , що не притягалась до адміністративної відповідальності, а кримінальне провадження щодо неї закрито. Просила відмовити в задоволенні позову, оскільки відсутні підстави для відібрання від неї малолітньої доньки. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь в судовому розгляді, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, ніким з учасників процесу не заперечується та підтверджується письмовими доказами у справі, щовідповідач є матір'ю малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] року народження. Відомості про батька дітей записані у свідоцтво про народження дітей згідно до ч.1 ст.135 СК України. Відповідач, її малолітні доньки та повнолітній син - [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою [ADDRESS], (а.с.10). Згідно з актом обстеження умов проживання сім'ї [PERSON] за адресою [ADDRESS], складеним 05.02.2018 року представником служби у справах дітей та центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді було встановлено, що у старшої дитини є окреме ліжко, молодша дитина спить з матір'ю, [PERSON] проживає окремо. Квартира потребує ремонту; зазначено , що одинока мати сама виховує дітей, вважає, що справляється, (а.с.11). Питання про відібрання у [PERSON] дітей без позбавлення батьківських прав 06 березня 2018 року вирішувалося комісією з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. Згідно з витягом з протоколу засідання зазначеної комісії від 06 березня 2018 року №4 ухвалено вважати за доцільне відібрання малолітньої [PERSON], [INFO], від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав; малолітню [PERSON], [INFO], залишити проживати з матір'ю, (а.с.5). Як зазначено в ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. В статті 12 «Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За змістом ст. ст.151,163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до п. 8 Постанови КМУ від 24.09.2008 р. № 866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» визначено, що у разі, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров'ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Згідно ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням, або Органу опіки та піклування. Згідно з п.п.2-5 ч.1 ст.164 СК України, суд може постановити таке рішення у випадку, якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; батьки ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до роз'яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Європейський суд у своєму рішенні у справі «Гаазе проти Німеччини» (заява від 08 квітня 2004 року № 11057/02) зазначив, що згідно з усталеною прецедентною практикою суду, взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом, становить важливий елемент сімейного життя, тому національні заходи, що перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке захищається статтею 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року). Таким чином, підставою відібрання дитини без позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім'ї небезпечної для дитини обстановки: її життя, здоров'я і морального виховання. Аналізуючи пояснення представника позивача в частині наявності загрози здоров'ю та життю малолітньої [PERSON] у випадку залишення останньої з матір'ю з тих підстав , що відповідач притягувалась до відповідальності за ст. 184 КУпАП та за ст. 125 ч.1 КК України , суд вбачає , що зазначені обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні з огляду на наступне. З досліджених та оголошених в судовому засіданні 26.11.2018 року матеріалів справи № 644/2659/17 ( провадження № 1-кп/644/199/18) вбачається, що відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13.02.2018 року кримінальне провадження №12017220530000839 за обвинувальним актом у відношенні [PERSON], обвинуваченої за ч.1 ст.125 КК України закрито у зв'язку з відмовою потерпілої [PERSON] та її законного представника [PERSON] від обвинувачення, (а.с.118-119). Згідно постанови Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30.05.2018 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч.1 ст.184 КУпАП закрито, (а.с.140). З приводу особи відповідача [PERSON] , від якої відбирається донька, суд зазначає, що відсутні дані про її негативну характеристику, про алкоголізм, наркоманію, аморальний спосіб життя, жебрацтво, тощо. Так само відсутні дані про насильство над дітьми чи інший негативний на них вплив з боку відповідача. Разом з тим, той факт, що сім'я [PERSON] вимушена жити у квартирі, яка потребує ремонту , не є показником відношення відповідача до дітей. Посилання представника позивача в цій частині не є достатньою підставою для відібрання дітей на даний час, до того ж суду не надано доказів того, що існує такий стан забрудненості чи антисанітарії, який створює безпосередньо загрозу для життя чи здоров'я дітей. З пояснень допитаних в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається той факт, що малолітня [PERSON] нерегулярно відвідує школу. Відповідно до п.1. ст. 4. ЗУ «Про дошкільну освіту» дошкільна освіта є обов'язковою первинною складовою частиною системи безперервної освіти в Україні. Проте, з пояснень вищезазначених свідків та з характеристик дитини, (а.с.а.с.14,17) не вбачається, що малолітня [PERSON] потребує особливої уваги та виховання, яку мати не в змозі забезпечити. Суду не надано доказів того , що виправити ситуацію в цій частині можливо лише шляхом застосування такої крайньої міри як відібрання дитини. Аналіз змісту витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради від 06 березня 2018 року №4 дозволяє зробити висновок про те, що в ньому не наведено виняткових обставин, які безпосередньо загрожували життю або здоров'ю дитини , (а.с.5). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Таким чином, суд встановив, що станом на день вирішення питання про відібрання малолітньої [PERSON] від матері відсутні підстави для відібрання дитини. При цьому суд виходить з наступного: Відібрання дітей від батьків має бути наслідком невиконання батьківських обов'язків або їх неналежного виконання у такій мірі, яка погрожує здоров'ю дітей, їх нормальному розвитку і йде не на користь дітям, а завдає їм шкоду. Суд виходить з того, що найкращим для малолітньої [PERSON] є її проживання в рідній сім'ї, і що в принципі відібрання дітей від батьків, тим більше у такому малолітньому віці, при встановлених у суді конкретних обставинах, що існують на даний час, не відповідає інтересам дитини. Суд також враховує , що поведінка відповідача змінилась, вона зробила для себе висновки, бажає виконувати батьківські обов'язки, має любов до своїх доньок і демонструє своїм ставленням дійсне бажання жити з дітьми та опікуватись ними. Тому, порівнюючи вагомість тих обставин, на які як на підставу для відібрання дитини посилається позивач, і вагомість психологічного аспекту відібрання, враховуючи особу і поведінку відповідача, а також враховуючи, що відібрання дітей від батьків може бути лише як крайня міра, коли без відібрання не можна усунути загрозу для життя та здоров'я дітей у інший спосіб, то при наданих доказах і при вставлених конкретних обставинах суд не вбачає підстав для відібрання малолітньої [PERSON] від відповідача на даний час, і вважає, що таке відібрання не відповідатиме інтересам дитини. Тому відсутні підстави для задоволення позову. На підставі ст. ст. 150,152,155,160, 164,170 СК України, ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст.11,12 ЗУ «Про охорону дитинства», Постанови КМУ від 24.09.2008 р. № 866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини»,

Outcome: dismissed