Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

У червні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» про стягнення заборгованості по заробітній платі, в якому просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість по заробітній платі в загальній сумі 40 229,86 грн., де: 17 917,30 грн., заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2013 року по 30.08.2013 року; 2026,00 грн. - 3% річних від вказаної суми боргу за весь час прострочення виплаті і -20286,56 грн., інфляційне збільшення боргу за весь час прострочення виплат за період з 01.09.2013 року по 08.06.2017 року. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Козленко О.М. не з'явились, але надали на адресу суду заяву, в якій прохали проводити судовий розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» в судове засіданні не з'явились. Про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча завчасно та належним чином були повідомлені про день та час слухання справи, про що в матеріалах справи мається повідомлення про отримання поштового відправлення направленого на адресу відповідача рекомендованим листом. Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] таким, що підлягає до часткового задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON], наказом ректора Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» № 114 від 01.09.2011 року був призначений на посаду директора Полтавської філії МАУП, на якій працював до 30.08.2013 року, коли був звільнений з посади наказом ректора № 70-п від 30.08. 2013 року за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Так, судом встановлено, що на час звільнення [PERSON] існувала заборгованість по виплаті йому заробітної плати за період з 01.01.2013 року по 30.09.2013 року в загальній сумі 17 917 грн. 30 коп., на підтвердження чого позивачем було надано Витяг даних «Відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів»,що позивач отримав в ДПІ у м. Полтаві ГУ Міндоходів і зборів у полтавській області 18.03.2014 року за № 2419/Г/1601-18-04-33. Згідно даних центральної бази Державного реєстру фізичних осіб ДПА України очевидним є факт, що позивачу була нарахована заробітна плата в одній сумі, а фактично виплачена інша сума: за 1-й квартал 2013 року нараховано 15595,27 грн., виплачено 6007,67 грн., що становить недоплату у розмірі 9587,61 грн.; за 3-й квартал 2013 року нараховано всього на суму 17 548,33 грн., виплачено в сумі 9 218,64 грн,сума недоплати становить 8 329,69 грн.. Таким чином, всього за період з 01.01.2013 року по 30.09.2013 року позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 46 775,31 грн., фактично виплачено на суму 28 858,01 грн.. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Статтею 2 ЗУ «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Позивачем вказувалось про те, що він в письмовому порядку особисто та на запит адвоката звертався на адресу відповідача з проханням виплатити заборгованості по заробітній платі. На дані листи позивачем було отримано формальну відповідь з навчального закладу про те, що констатується відсутність даних про фактичне нарахування та виплату позивачу заробітної плати. Судом встановлено, що заборгованість по виплаті заробітної плати перед [PERSON] обчислюється з 30.92013 року та по даний час, а саме по день звернення до суду з вказаним позовом 08.06.2017 року, тому просив стягнути з відповідача заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 17917,30 грн. з урахування 3% річних ( за період з 01.03.2013 року по 08.06.2017 року) - становить 2026,00 грн. та інфляційне збільшення наявного боргу відповідача перед [PERSON] в сумі 20 286,56 грн., всього на суму 40 229,86 грн.. Статтею 116 Кодексу законів про працю визначено строки розрахунку при звільненні, де визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У відповідності до ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, з урахуванням встановлених вище судом фактів та норм закону, які регулюють спірні правовідносини позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими. Частиною 2 статті 88 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, оскільки позивач [PERSON] у відповідності до положень Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору при подачі позову, який виник з трудових правовідносин, тому судовий збір підлягає стягненню на користь держави з відповідача Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» у відповідності до ставок визначених ЗУ «Про судовий збір», які діяли на момент звернення позивача до суду та кількості, характеру вимог задоволених судом. На підставі викладеного та

Outcome: approved