Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

У червні 2017 р. [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.1996 р. належить квартира [ADDRESS]. У даній квартирі, окрім неї та її сина, зареєстрований відповідач [PERSON], який фактично за даною адресою не проживає з 2012 року, житлом не користується, його речі в приміщенні відсутні. Своєю реєстрацією відповідач порушує її право власності, вона вимушена сплачувати за нього житлово-комунальні послуги у повному обсязі без можливості оформлення субсидії, тому просила визнати його таким, що втратив право користування даним житловим будинком. В судовому засіданні представник позивачки вимоги позову підтримала, наполягала на їх задоволенні, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся в порядку ст.ст.74, 76 ЦПК України. Заяв про відкладення розгляду справи від нього не надходило, причину неявки суду не повідомив. Свідок [PERSON], суду повідомила, що відповідач є колишнім чоловіком позивачки, після розірвання між ними шлюбу, він зібрав речі і пішов з квартири. Де він наразі знаходиться вона не знає. Пояснення свідка [PERSON] аналогічні. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, свідків, розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Так, судом встановлено, що позивачці [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.1996 р. належить квартира [ADDRESS], що вбачається з договору купівлі-продажу (а.с.10). В даній квартирі з 06.07.2004 р. зареєстрований відповідач (а.с.11-13), який фактично відсутній за місцем реєстрації з 2012 р., що підтверджується довідкою голови правління ОСББ від 24.05.2017 р. № 53 (а.с.15). Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.ст. 321 та 391 ЦК України). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., до якої Україна приєдналась 17.07.1997 р. закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених ч. 1 ст. 71 ЖК України. Статтею 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З урахуванням зазначених вище норм законодавства та встановлених обставин справи, позовні вимоги [PERSON] щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованого по [ADDRESS] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved