Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 05 серпня 2007 року у Тучинській сільській раді Гощанського районного Рівненської області зареєструвала шлюб з відповідачем, про що зроблено актовий запис №16. У шлюбі у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] . Позивач, посилаючись на ст.ст. 56, 110, 112 Сімейного кодексу України, просить розірвати шлюб з відповідачем, оскільки спільне життя з останнім не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дитини. На даний час сторони разом не проживають та спільного господарства не ведуть, почуття любові та поваги між ними втрачено. На переконання позивача, збереження шлюбу суперечитиме інтересам подружжя, бажання примиритися у неї відсутнє. В обґрунтування вимоги про стягнення аліментів на сина позивач зазначила, що самостійно не може забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку сина, а тому, посилаючись на вимоги ст.ст. 141, 150, 180-184 Сімейного кодексу України, просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/2 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. При цьому, позивач зазначає, що відповідач працездатний, має постійний регулярний дохід, його стан здоров`я дозволяє працювати, стягнень по виконавчим документам з останнього не проводиться, інших осіб на утриманні такий немає. Відповідач відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не надав. Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 18 січня 2021 року вказану вище позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач у судовому засіданні підтримала заявлені нею позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. Додатково остання пояснила, що втратила почуття любові до свого чоловіка та вже біля двох років разом з ним не проживає, ними були здійснені спроби примиритися, однак такі результатів не дали. Щодо розміру аліментів, які позивач просить стягнути з відповідача, то [PERSON] переконана, що відповідач може сплачувати аліменти у розмірі 1/2 частки від свого доходу, так як працює, та інших утриманців не має, його дочка від першого шлюбу є повнолітньою. При цьому, як зазначила [PERSON] , її потреба аліментів саме у такому розмірі пов`язана з перебуванням на її утриманні доньку від першого шлюбу, яка навчається та за навчання якої вона сплачує кошти. Відповідач, будучи належним чином повідомленими про місце, час та дату розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Будь-яких заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Заслухавши пояснення позивача, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які остання посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов належить задовольнити частково зважаючи на таке. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 05 серпня 2007 року, судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] 05 серпня 2007 року зареєстрували шлюб у Тучинській сільській раді Гощанського району Рівненської області, про що було зроблено актовий запис №16 (арк. спр. 8). У шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що стверджується даними відповідного свідоцтва про народження (арк. спр. 6). Як убачається з даних талона реєстрації за місцем проживання (арк. спр. 7), а також даних паспорта [PERSON] серії [NUMBER] , виданого Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області 12 січня 2007 року (арк. спр. 4), позивач та неповнолітній син сторін по справі проживають за адресою: [ADDRESS] Позивач, вказуючи на наявність підстав для розірвання шлюбу та стягнення аліментів, звернулася до суду за захистом свого порушеного права. Таким чином, спірні правовідносини з приводу припинення шлюбу, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главі 11 Сімейного кодексу України (далі СК України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, що визначено ч. 3 ст. 105 СК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин - факту припинення між сторонами спільного проживання та ведення спільного господарства, суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно та подальше спільне проживання лише суперечитиме інтересам останніх, що має істотне значення. При цьому судом враховуються аргументи позивача, наведені нею в позові на підтвердження підстав для його задоволення, зокрема щодо припинення спільного проживання та ведення господарства, втрати почуття любові та поваги, оскільки такі знайшли своє підтвердження в ході дослідження зібраних по справі доказів та не спростовані відповідачем, хоча останній мав таку можливість. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд, приймаючи до уваги наявність у подружжя неповнолітньої дитини, не вбачає підстав для зупинення провадження по справі, в зв`язку з наданням сторонам строку на примирення. Приймається до уваги судом і та обставина, що сторони будь-якого бажання щодо примирення та збереження сім`ї не висловили, хоча мали таку можливість, зважаючи на перебування справи на розгляді в суді з 18 січня 2021 року. При вирішенні спору в частині вимог про розірвання шлюбу суд застосовує норми права, які містяться в ст.ст. 104, 105, 110, 112 СК України, та на окремі з яких вірно посилається позивач у поданому позові. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення аліментів на дитину, суд виходить з наступного. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами з приводу виконання обов`язку утримувати дитину, регулюються главою 15 Сімейного кодексу України. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1-) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Аналіз наведених норм закону та встановлених судом обставин - відсутності домовленості між батьками дитини щодо визначення розміру аліментів, дає суду підстави вважає, що порушене право позивача, з якою проживає дитина, підлягає захисту шляхом постановлення рішення про стягнення аліментів. Водночас суд не погоджується із запропонованим до стягнення позивачем розміром аліментів. При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд у відповідності до вимог ст. 182 СК України, враховує права дитини на достатній життєвий рівень, матеріальний стан позивача, відповідача, відсутність відомостей щодо наявності у платника аліментів зобов`язань з приводу утримання інших осіб, відсутність негативних даних щодо його стану здоров`я, та вважає за необхідне визначити аліменти, які підлягають стягненню з відповідача, у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 50% встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Такий розмір аліментів, на переконання суду, буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку неповнолітнього сина сторін по справі. При цьому суд зауважує, що позивач на виконання вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не обґрунтувала заявлені вимоги в збільшеному розмірі. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі. Доводи останньої щодо наявності на її утриманні повнолітньої дочки від першого шлюбу, яка продовжує навчання, як підставу до стягнення аліментів у заявленому нею розмірі, судом відхиляються, оскільки такий обов`язок щодо утримання повнолітньої дочки, позивача на період її навчання покладено на батьків останньої. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При вирішенні вимог в частині стягнення аліментів суд застосовує норми права, які містяться в ст.ст. 180-183 СК України та на окремі з яких вірно посилається позивач у поданому позові. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів підлягає обов`язковому негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне в порядку ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача 840 гривень 80 копійок судового збору, сплаченого останньою при звернені до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу, а також 420 гривень 40 копійок в доход держави, зважаючи на часткове задоволення вимоги позивача про стягнення аліментів. При цьому, судом враховується те, що позивач при звернені до суду з позовною вимогою про стягнення аліментів була звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial