Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), третя особа: [PERSON] (далі по тексту - третя особа) про поділ майна та виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності в натурі. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва було встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю та визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю. У відповідності до відомостей Технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], квартира складається з трьох кімнат житловою площею 46,2 кв.м., у тому числі: 1-на кімната 18,7 кв.м., 2-а кімната 18,3 кв.м., 3-тя кімната 9,9 кв.м., кухні площею 10,3 кв.м., санвузла 4,4 кв.м., коридору 7,6 кв.м. Спірну квартиру сторонами було придбано під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Як стало відомо позивачу, в серпні 2012 року, в порядку забезпечення виконання зобов'язання по договору позики від 11.11.2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], укладено договір іпотеки зазначеної квартири. Позивач зазначала, що їй нічого не було відомо про зобов'язання відповідача перед третьою особою, а договір позики [PERSON] вчиняв для задоволення власних потреб без врахування інтересів позивача. Посилаючись на викладене, позивач просила суд виключити із майна, що підлягає поділу та виділу зобов'язання [PERSON] перед [PERSON], що виникло на підставі договору позики від 11.11.2008 року, виконання зобов'язання якого забезпечене договором іпотеки від 11.11.2008 року. Поділити спільну сумісну власність подружжя та виділити позивачу в натурі ? об'єкта нерухомого майна: квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Визнати за [PERSON] право власності на виділену частку в натурі із спільної сумісної квартири [ADDRESS]. Право спільної сумісної власності припинити. 23.11. 2016 року позивач звернулась до суду із заявою про зміну предмета позову, в якій просила суд визнати грошові кошти в сумі 300000,00 грн. (що еквівалентно 51903,11 доларам США), отримані [PERSON] у позику від [PERSON] за договором позики від 11.11.2008 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] особистою приватною власністю [PERSON] та виключити їх з обсягу майна, що підлягає поділу. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] припинити. Ухвалою суду від 13.03.2017 року, за клопотанням позивача було залишено без розгляду позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання грошових коштів в сумі 300000,00 грн. (що еквівалентно 51903,11 доларам США), отриманих [PERSON] у позику від [PERSON] за договором позики від 11.11.2008 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] особистою приватною власністю [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила суд про його задоволення з урахуванням вимог, які не залишені судом без розгляду. В судовому засіданні відповідач та його представник позов визнали та не заперечували проти його задоволення. В судовому засіданні представник третьої особи у вирішенні спору покладався на розсуд суду. Просив також суд застосувати позовну давність до вимог за даним позовом, вважаючи, що право на позов виникло у позивача з моменту припинення шлюбних відносин з відповідачем 30.10.2011 року, як встановлено рішенням суду. Допитаний в судовому засіданні як свідок в порядку ст. 184 ЦПК України представник відповідача [PERSON], пояснив суду, що йому особисто відомо про майнові стосунки [PERSON] та [PERSON] Про існування боргових зобов'язань за договором позики від 11.11.2008 року позивач нічого не знала. В судовому засіданні свідок [PERSON], яка є дружиною відповідача, надала пояснення про те, що їй відомо про те, що грошові кошти, які отримав [PERSON] від [PERSON] її чоловік вклав в бізнес. Про наявність боргу від 11.11.2008 року [PERSON] нічого не знала. Вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10.01.2012 року у справі № 2-12236/11 було встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 8 листопада 1983 року по 30 жовтня 2011 року. Визнано квартиру [ADDRESS] та автомобіль Skoda Oktavia Ambiente, 2002 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18.12.2013 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10.01.2012 року, в частині встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 8 листопада 1983 року по 30 жовтня 2011 року скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення наступного змісту: Встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без шлюбу з 01 січня 2004 року по 30 жовтня 2011 року. В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.01.2012 року залишено без змін. Згідно із ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказаними судовими рішеннями було встановлено, що 29 грудня 2005 року був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON], який діяв від імені громадянина Республіки Індія [PERSON] на підставі Генеральної довіреності, посвідченої державним нотаріусом Делі (Індія) 6 жовтня 2005 року та легалізованої у встановленому законом порядку Консульським відділом Посольства України в Республіці Індія 7 жовтня 2005 року за реєстром за №570-884, з однієї сторони, та [PERSON], з іншої сторони. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №2121, а також зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 27 січня 2006 року, записаний в реєстровій книзі №д.520-162 за реєстровим № 1564. Зазначена квартира була придбані сторонами за спільні кошти сторін у справі, а тому суд прийшов до висновку про те, що вона є об'єктом спільної сумісної власності сторін. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У відповідності з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності сторін, набута ними під час спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність здійснення поділу майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] припинити. Щодо заяви представника третьої особи про застосування позовної давності до позовних вимог слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. Згідно зі ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно із п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Слід зазначити, що відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-258цс15, зазначено, що: «Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності». Таким чином, у зв'язку із відсутністю доказів, які б підтверджували заперечення права [PERSON] на спірну квартиру, а також враховуючи посилання представника позивача на те, що спір між сторонами щодо поділу майна виник після укладення [PERSON] шлюбу з іншою особою в 2015 році, суд приходить до висновку, що позивачем строк для звернення до суду із даним позовом пропущено не було. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: approved