Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

У червні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. З 11 липня 2006 року по 2013 рік у вищезазначеному житловому будинку проживала та була зареєстрована [PERSON], а з 24 листопада 2009 року по 2013 рік [PERSON], які є донькою та онукою позивача. З 2013 року відповідачі за адресою: [ADDRESS] не проживають. [PERSON] зазначає, що реєстрація відповідачів за вищезазначеною адресою порушує його права власника житлового будинку. У судовому засіданні представники позивача [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позов підтримали за обставин зазначених у ньому, попросили позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], яка є одночасно законним представником відповідачки [PERSON] у судове засідання не з'явились, повідомлялись про місце та час розгляду справи, про причину неявки не повідомили, відзив на позов не подали, заяву про розгляд справи за їх відсутності не надіслали. Оскільки відповідачі від яких не надійшло заяви про розгляд справи за їх відсутності у судове засідання не з'явились, суд уважає ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, представники позивача не заперечують проти винесення заочного рішення. Свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає за адресою: [ADDRESS], що відповідно знаходиться по сусідству щодо житлового будинку належного позивачу. Відповідачі у справі з 2013 року за адресою: [ADDRESS] не проживають. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову частково з таких підстав. За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз вищевказаних норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи, такою, що втратила право користування житлом, як спосіб усунення перешкод у користуванні власністю. При розгляді справ про визнання особи такою, яка втратила право користування житловим приміщенням потрібно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Судом установлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а. с. 4-7). У вищевказаному житловому будинку зареєстровано місце проживання відповідачів у справі. За змістом ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з довідкою голови вуличного комітету від 20 травня 2018 року, що посвідчена у виконавчому комітеті Долинської міської ради Долинського району Кіровоградської області, [PERSON] та [PERSON] з 2013 року не проживають за адресою: [ADDRESS]. Отже, письмовими доказами та показаннями свідка підтверджується, що відповідачі у справі понад рік без поважних причин відсутні за місцем проживання, домовленостей між ними та власником житла з приводу користування житлом не виникало. За змістом чч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо, зокрема визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У цій справі представники позивача категорично заперечували щодо залучення до участі у цій справі органу опіки та піклування, а також не надали до суду письмовий висновок цього органу щодо розв'язання спору у частині вимог про визнання дитини такою, яка втратила право користування житловим приміщенням. Вищезазначені обставини не дають суду підстав для прийняття рішення про визнання [PERSON] такою, яка витратила право користування житловим приміщенням, а тому у цій частині позову слід відмовити. В іншій частині позову суд вважає є підстави для його задоволення, тобто визнання [PERSON] такою, яка втратила право користування житловим приміщенням. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач [PERSON] у цій справі поніс судові витрати, що складаються із судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 704,80 грн, які підлягають стягненню з [PERSON] на його користь у розмірі 352,40 грн, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial