Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником 1/4 частини квартири [ADDRESS] внаслідок спадкування після смерті свого чоловіка [PERSON] [INFO] . Іншу частку спадкового майна успадкував відповідач, який вселився у квартиру зі своєю сім`єю, викинув її речі з квартири, змінив замки у вхідних дверях та не допускає її до квартири, у зв`язку з чим вона зверталася до правоохоронних органів. Вирішити в судовому порядку спір щодо припинення її частки у власності на спірну квартиру та стягнення на її користь коштів їй не вдалося, оскільки рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 06.10.2015 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову було відмовлено. Через відсутність іншого житла вона змушена була орендувати житло, на що витратила 10050,00 грн. Позиває є інвалідом ІІ групи, отримує невелику пенсію та неспроможна продовжувати сплачувати кошти за оренду житла. Протиправними діями відповідача їй була спричинена моральна шкода, яка полягала в душевних стражданнях, через які погіршилося її самопочуття та нею були понесені додаткові витрати на лікування. Тому позивач просить зобов`язати відповідача не чинити їй перешкод в користуванні за адресою: [ADDRESS] , зобов`язати його надати їй дублікат від вхідних дверей квартири, стягнути з нього 20000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та 10050,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову та вказав на те, що він як племінник та спадкоємець за законом після смерті [PERSON] успадкував 3/4 частин квартири [ADDRESS] загальною площею 31,5 кв. м, житловою площею 19,4 кв. м, яка складається із однієї житлової кімнати та службових приміщень. Виділ у натурі 1/4 частини квартири є неможливим згідно висновку експерта. У спірній квартирі проживає він зі своєю сім`єю в складі трьох осіб: він, його дружина та дитина-інвалід. Між ним та позивачем існують конфлікті відносини, які не дають можливості проживати їм разом у спірному помешканні, тому вона не ставить питання про вселення, але є при цьому незрозумілим є питання про надання їй дублікату від вхідних дверей квартири, так як жодних її речей у квартирі немає. За комунальні послуги позивач не сплачує. Він неодноразово пропонував позивачу придбати в неї належну їй частку квартири, на що отримував від неї погрози з вимогами сплати набагато більше коштів, ніж він пропонував. Окрім того, відповідач просить застосувати до позовних вимог строк позовної давності, оскільки з часу набрання рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 06.10.2015 року законної сили 25.01.2016 року до звернення до суду з даним позовом минуло понад 3 роки і позивач не ставить питання про поновлення строку звернення до суду з позовом, не обґрунтовуючи наявністю поважних причин пропуску цього строку. У судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали, обґрунтовуючи викладеними в позовній заяві обставинами. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з викладених у відзиві підстав. Також доповнили, що у квартирі наразі проживає відповідач, його дружина та двоє дітей. Відповідач зауважив, що він не буде заперечувати проти того, щоб позивач занесла свої речі у квартиру та користувалася нею, але лише за обов`язкової його присутності. Суд, заслухавши сторони та їхніх представників, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.\- Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 06.10.2015 року в справі № 295/17188/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 25.01.2016 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на нерухоме майно відмовлено. Судом встановлено, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS] . Позивачу належить на праві власності 1/4 частини квартири, а відповідачу - 3/4 частини цієї квартири внаслідок спадкування після смерті [PERSON] , що вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.04.2019 року та згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності на зазначену частину нерухомого майна у позивача виникло 06.10.2014 року на підставі виданого цього ж дня державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори Поліщук А.І. свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за номером 1-1002 (а. с. 11, 12, 13, 14). Місце проживання позивача зареєстроване у спірній квартирі 08.05.2007 року згідно копії її паспорта серії [NUMBER] , видного Богунським РВ у м. Житомирі УДМС у Житомирській області 12.12.2011 року. Позивач неодноразово зверталася до Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області з приводу перешкоджання відповідачем проживанню та користуванню спірним житлом, на що дільничними інспекторами міліції Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області Радківським Д.М. та Бойчук Л.В. було складено відповідні висновки від 20.10.2014 року та 18.03.2015 року (а. с. 16, 19). Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] надав показання про те, що після смерті чоловіка позивача стало відомо про наявність заповіту на відповідача, який змусив її залишити квартиру, після чого в квартиру не допускає, ключем від вхідних дверей їй не надав, а всі її речі виніс у коридор будинку, де вони знаходилися 2 роки. Вона деякий час винаймала квартиру, а на теперішній час проживає в селі, стала більше хворіти та часто лікуватися. Стаття 41 Конституції України гарантує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Приватна власність охороняється державою, що забезпечує його недоторканність і саме в чинність цього ніхто не може бути обмеженим у його здійсненні. Згідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року, яка згідно зі ст. 9 Конституції України є частиною законодавства, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Здійснення права спільної часткової власності визначено статтею 358 ЦК України, згідно якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. А частиною 3 цієї статті передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, як витікає з норм цієї статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку з володіння, користування і розпорядження спільною річчю, вони здійснюють правомочності з володіння, користування і розпорядження спільним майном за спільною згодою. Право кожного із співвласників з володіння, користування і розпорядження спільним майном одночасно створює для нього і обов`язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками. Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом. Проаналізувавши надані суду докази, та, враховуючи встановлені судом обставини, оскільки власник має право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном або його частиною на свій розсуд, між сторонами існує спір щодо спільного житлового приміщення, позивач не проживає у спірній квартирі у зв`язку наявністю в неї перешкод, які чинить їй в цьому відповідач, не допускає її до квартири, тому суд вважає, що право власності позивача та її житлові права є порушеними, через що підлягають судовому захисту шляхом зобов`язання відповідача не чинити їй перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] та передати їй дублікат ключів від вхідних дверей цієї квартири. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як передбачено ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна (немайнова) шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями, чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За правилами ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягає з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього і в її заподіянні. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. За положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не знаходить підстав для задоволення позову щодо стягнення з відповідача на відшкодування матеріальної шкоди 10050,00 грн., тобто, суми коштів за оренду житла за адресою: [ADDRESS] згідно договору оренди, укладеного між позивачем та орендодателем [PERSON] від 01.12.2015 року (а. с. 18), зважаючи на те, що належних та допустимих доказів на підтвердження сплати коштів як орендної плати (в сумі 1350,00 грн.) позивачем не надано. Аналізуючи досліджені докази, суд вважає, що позивачу була заподіяна відповідачем моральна шкода, яка полягала у душевних стражданнях, пов`язаних із протиправною його поведінкою щодо створення перешкод у користуванні нею належною їй на праві власності часткою квартири. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань позивача, значну тривалість порушення прав позивача, вимоги розумності та справедливості, суд вважає за можливе стягнути з відповідача 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Так, за положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому за загальним правило, визначеним ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння, визначене ст. 387 ЦК України й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном, визначене ст. 391 ЦК України, тобто віндікаційний та негаторний позови. При цьому до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Таким чином, поки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Такий висновок викладено в постанові КЦС ВС від 08.07.2020 року в справі № 686/16196/15-ц. Отже, суд не знаходить підстав для застосування до заявлених у позові позовних вимог строків позовної давності за заявою стороною відповідача. При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2305,20 грн. (768,40 грн. х 3) пропорційно до задоволених вимог у дохід держави, від сплати яких позивач звільнена як інвалід ІІ групи згідно пенсійних посвідчень № 2302103782 серії [NUMBER] та серії [NUMBER] .

Outcome: partial