Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 04.05.2017 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири № 21 (що є кімнатою № 142) в будинку № 39-Б по вул. Гвардійців-Широнінців в м. Харкові від 28.08.2015, укладеного між [PERSON] та [PERSON]; договору купівлі-продажу квартири № 21 (що є кімнатою № 142) в будинку № 39-Б по вул. Гвардійців-Широнінців в м. Харкові від 19.02.2016, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та витребування вказаної квартири з чужого незаконного володіння. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 31.01.2018 в одне провадження з вказаними позовними вимогами обєднанні вимоги за позовом [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності на квартиру № 21 (кімната № 142) по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б в м. Харкові, а ухвалою того ж суду від 18.04.2018 [PERSON] залучений до участі у справі за вимогою [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності в якості третьої особи. В обґрунтування позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири та її витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] зазначила, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.01.2008 за нею визнано право користування житловим приміщенням кімнатою № 142 по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б в м. Харкові та зобовязано сектор громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Московського РВ ХМУ ГУМВС України Харківської області поставити [PERSON] на реєстраційний облік за вказаною адресою. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.12.2011 задоволені, крім іншого, позовні вимоги [PERSON] до Харківської міської ради та за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2016, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 21.12.2016, задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 01.12.2011 в частині, крім іншого, визнання права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Проте в процесі апеляційного оскарження й до ухвалення зазначеного рішення апеляційним судом [PERSON] за договором від 28.08.2015 продав спірну квартиру [PERSON], а останній, знаючи про вказане вище рішення Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2016, продав спірне житло за договором від 19.02.2016 [PERSON] До того ж позивач зазначає, що рішенням господарського суду Харківської області від 31.10.2016 визнано незаконними дії щодо проведення перенумерації кімнат у житловому будинку № 39-Б по вул. Гвардійців Широнінців в м. Харкові (в тому числі щодо зміни номера кімнати № 142 на № 21) та виготовлення після такої перенумерації технічного паспорту будинку. Посилаючись на викладені обставини [PERSON] просить визнати недійсними договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 28.08.2015 та від 19.02.2016, укладені, відповідно, між [PERSON] та [PERSON] та між [PERSON] та [PERSON], як такі, що укладені без додержання вимог, необхідних для чинності правочину, перелічених в ст. 203 ЦК України. Крім того, позивач, посилаючись на положення ст.ст. 330, 388 ЦК України просить витребувати квартиру з чужого незаконного володіння на свою користь. В обґрунтування позовних вимог про визнання права власності на кімнату № 142 (квартиру № 21) по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б в м. Харкові [PERSON], крім викладених вище обставин, посилається на те, що в плані приватизації ДП «Південзахіденергобуд» (далі Підприємство), затвердженого розпорядженням регіонального відділення Фонду Державного майна України в Харківській області від 08.09.1995 за № 353-Р, гуртожиток по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б в м. Харкові, який знаходиться на балансі Підприємства, підлягав передачі у комунальну власність. Після ліквідації у 1995 році шляхом приватизації ДП «Південзахіденергобуд» утворено кілька нових юридичних осіб, в тому числі КП ЖКГ «Південзахіденергобуд», на баланс якого передано будівлю зазначеного гуртожитку, проте до статутного фонду даного комунального підприємства вказана будівля не увійшла. Враховуючи той факт, що КП ЖКГ «Південзахіденернгобуд» станом на 01.01.2008 припинило свою діяльність як банкрут, можливість визначити балансову вартість будівлі гуртожитку по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б в м. Харкові та оформити його мешканцям документи на приватизацію відповідно до Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» була втрачена. Рішенням Харківської міської ради Харківської області № 1278 від 19.12.2007 будівлю по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б в м. Харкові виключено з числа гуртожитків і присвоєно статус житлового будинку, а мешканцям дозволено закріпити за собою займану житлову площу та відкрити особові рахунки, проте право власності на будівлю й досі не зареєстроване, що унеможливлює її передачу до комунальної власності та, як наслідок, подальшу приватизацію житлових приміщень. [PERSON] зазначає, що постійно, правомірно та тривалий час мешкає у будинку № 39-Б по вул. Гвардійців-Широнінців в м. Харкові, проте позбавлена можливості реалізувати своє право на приватизацію, в звязку з чим просить визнати за собою право власності на жиле приміщення, яке фактично займає. В суді представники [PERSON] підтримали позовні вимоги та дали пояснення відповідно до викладених в позовах обставин, додаткового наголошуючи, що під час укладення спірних договорів як [PERSON], так і [PERSON] знали про існування судових спорів з приводу спірної нерухомості, проте усвідомлено умовчували даний факт під час їх укладення. На питання відповідачів представник [PERSON] [PERSON], яка є матірю позивача, пояснила, що кімната № 142 у гуртожитку по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б в м. Харкові була виділена її колишньому чоловіку [PERSON] як працівнику Тресту «Південзахіденергобуд» (далі Трест). У вказаній кімнаті вона мешкала разом з донькою та чоловіком, а після розлучення з останнім виїхала з донькою та знялась з реєстраційного обліку. В 2006 році, коли [PERSON] захворів, донька (позивач) переїхала мешкати до батька, і вже після смерті останнього у 2008 році її право користування спірним житлом було підтверджено судом. [PERSON] визнано наймачем спірної квартири. Отже, з 2006 року [PERSON] постійно мешкає у квартирі [ADDRESS], номер якої в наслідок незаконної перенумерації змінено на № 21. Стосовно акту КП «Харківводоканал» від 17.08.2015 про відсутність зручностей в квартирі № 142 пояснила, що його як доказ досліджено апеляційним судом та визнано таким, що не відповідає дійсності. Про обізнаність [PERSON] на момент відчуження спірної квартири про спір стосовно неї свідчить той факт, що [PERSON] був стороною апеляційного провадження, в результаті якого його право власності було скасовано. [PERSON] заперечуючи проти позову показав, що в будинку № 39-Б по вул. Гвардійців-Широнінців в м. Харкові тривалий час мешкав разом з дітьми, дружиною та батьками останньої, які отримали житло в цьому будинку будучи працівниками Тресту. Приблизно в 2008 році Трест додатково виділив його тестю [PERSON] одну з порожніх кімнат в будинку. На кого саме був виписаний ордер на кімнату, [PERSON] не знає, проте враховуючи, що кімнати тесть добивався виключно в інтересах доньки та її сімї, допускає, що на його імя або імя дружини. Це була кімната, в якій до того наодинці мешкав нині померлий [PERSON] Ні його дружина [PERSON], ні донька [PERSON] на той час в кімнаті не проживали, зареєстрованими не були. Кімната на момент її виділу не була придатна для проживання не було електрики, води, сантехника була пошкоджена. В наступному, разом з іншими мешканцями будинку він подав до Московського районного суду м. Харкова позов про визнання права власності на спірну кімнату, яка на той час набула статусу квартири та мала № 21. Отримавши судове рішення на свою користь, вирішив продати квартиру. Про існування апеляційного провадження з перегляду рішення Московського районного суду м. Харкова, яким за ним визнано право власності на спірну квартиру, дізнався у вересні 2015 року, коли отримав виклик до апеляційного суду Харківської області. До того про існування [PERSON], права останньої на квартиру не знав. [PERSON], представник відповідача [PERSON], проти позову заперечував, зазначивши, що [PERSON] на момент визнання за собою права власності на квартиру [ADDRESS] мав ордер на вселення, виданий Трестом, хоча зареєстрований за спірною адресою не був. На момент укладення договору купівлі-продажу від 28.08.2015 між його довірителем та [PERSON] не було порушено приписів ст. 203 ЦК України. Підстав для застосування положень ст. 230 ЦК України також не існує, так як відсутні докази введення [PERSON] в оману щодо істотних обставин другу сторону договору. Про існування спору в суді [PERSON] дізнався лише у вересні 2015 року. Спосіб захисту своїх прав, обраний [PERSON], не відповідає вимогам закону, положення ст. 388 ЦК України застосовані бути не можуть, так як позивач не є та ніколи не була власником спірного майна. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечуючи проти позову пояснила, що будучи ріелтором влітку 2015 року оглядала житло квартиру [ADDRESS], власником якої на підставі рішення суду був [PERSON] Останній казав, що квартира надавалась йому за ордером Тресту, проте це не мало значення, так як Державний реєстр містив відомості про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру. На момент огляду квартири вона не мала дверей, якоїсь зі стін, електро- та водопостачання, в ній ніхто не мешкав. На момент укладення договору купівлі-продажу від 28.08.2015 жодних заборон нотаріусом виявлено не було. [PERSON], придбавши житло, зробив ремонт (провів світло, воду, зробив душ та туалет, поставив нові двері) та виставив квартиру на продаж. Про існування спору щодо квартири чула від сусідів, проте пересвідчившись у відсутності будь-яких заборон у Державних реєстрах, наявності довідок про реєстрацію та відсутності заборгованості з оплати комунальних послуг, квартира була продана [PERSON] Про існування справи з приводу квартири [PERSON] дізнався від [PERSON] навесні 2016 року, тоді ж подзвонив [PERSON], який запевнив, що буде займатись судами. Вперше офіційно [PERSON] було викликано лише у даний суд. [PERSON], будучи відповідачем за однією та третьою особою за іншою позовними вимогами, а також представник останнього, погодившись з думкою інших відповідачів та їх представників, проти позову заперечували, зазначивши, що на момент придбання спірної квартири не були обізнані про існування спору стосовно неї. Всі документи та довідки, отримані попереднім власником, вказували на те, що в квартирі ніхто не зареєстрований, не мешкає, в спорі вона не перебуває. Представник Харківської міської ради до суду не зявився, причини неявки не повідомив, про час, дату й місце розгляду справи повідомлений належним чином, отже перешкод для розгляду справи у його відсутність не має. Допитані в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] показали, що мешкають з [PERSON] в одному будинку та підтвердили, що позивачка приблизно з 2007-2008 років й до 2015 року постійно мешкала в кімнаті № 142 по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б в м. Харкові, яка видавалась її батьку [PERSON] Спочатку вона проживала разом з батьком, який хворів та потребував стороннього догляду, після його смерті в 2008 році наодинці, а після одруження в 2012 році разом з чоловіком. В літку 2015 року, будучи вагітною, позивачка виїхала на відпочинок, після чого до кімнати не поверталась. [PERSON] до спірного житла жодного відношення не мав, право власності на нього оформив незаконно. Суд, опитавши сторони, дослідивши надані докази та допитавши свідків встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини: рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.01.2008, яке є чинним, за [PERSON] визнано право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців-Широнінців, будинок № 39-Б, кімната № 142 та зобовязано сектор громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Московського РВ ХМУ ГУМВС України Харківської області поставити [PERSON] на реєстраційний облік за вказаною адресою. Місце проживання [PERSON] в кімнаті № 142 по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б в м. Харкові зареєстровано 09.07.2009 (т. 1, а.с. 38, 66). На підставі вказаного судового рішення виконавчим комітетом Московської районної в м. Харкові ради 27.10.2009 прийнято рішення про визнання [PERSON] наймачем квартири [ADDRESS] (т. 1, а.с. 65). До того, рішенням загальних зборів мешканців будинку № 39-Б по вул. Гвардійців-Широнінців в м. Харкові від 18.02.2019, проведених Органом самоорганізації населення «Будинковий комітет «Вулиця Гвардійців Широнінців, 39-Б», змінено нумерацію кімнат на 254 квартири у вказаному будинку. Вказані обставини встановлені рішенням господарського суду Харківської області від 31.10.2016, яким визнано незаконними дії щодо проведення перенумерації кімнат у вказаному житловому будинку та виготовлення після такої перенумерації технічного паспорту будинку (т. 1, а.с. 44-56). До ухвалення рішення господарського суду Харківської області від 31.10.2016 про визнання незаконними дій щодо проведення перенумерації кімнат у житловому будинку № 39-Б по вул. Гвардійців-Широнінців в м. Харкові, його мешканці, а також [PERSON], звернулись до Московського районного суду м. Харкова з позовом про визнання права власності на займані ними квартири. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01.12.2011 за [PERSON] визнано право власності на квартиру № 21 (до незаконної зміни нумерації № 142), в будинку № 39-Б по вул. Гвардійців-Широнінців в м. Харкові, проте рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2016, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 21.12.2016, вказане рішення Московського районного суду м. Харкова від 01.12.2011 в частині визнання права власності за [PERSON] на квартиру № 21 скасовано. При цьому судом встановлено, що [PERSON] не був зареєстрований [INFO], у трудових відносинах з Трестом не перебував (т. 1, а.с. 62-64). З погляду на це докази, надані представником [PERSON] на підтвердження непридатності спірної квартири для проживання на момент її продажу [PERSON], відсутності зареєстрованих осіб в квартирі та відкриття особового рахунку на імя останнього не можуть слугувати підставою для відмови в задоволенні позову (т. 2, а.с. 87-92). 28.08.2015, тобто до ухвалення апеляційним судом Харківської області рішення від 17.02.2016, [PERSON] за договором купівлі-продажу відчужив спірну квартиру № 21 [PERSON] (т. 2, а.с. 3). Вимоги позивача щодо визнання недійсним вказаного вище договору купівлі-продажу квартири мають бути задоволені з погляду на наступне: так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має\~право вчиняти\~щодо свого\~майна будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону. Право власності, відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 2 цієї ж статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Незаконність набуття [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] встановлена вказаним вище рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2016, отже останній, не будучи власником, не мав прав на її відчуження. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, однак [PERSON], що виходить з наведеного вище, вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України під час укладення спірного договору не дотримано, що є підставою для визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 28.08.2015, укладеного між [PERSON] та [PERSON], недійсним. Вимога [PERSON] про визнання недійсним наступного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 19.02.2015, укладеного між [PERSON] та [PERSON], також має бути задоволена виходячи з наступного: недійсний правочин, згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи, що судом визнаний недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 28.08.2015, укладений між [PERSON] та [PERSON], останній не набув права власності на неї та, відповідно, не мав повноважень на розпорядження даною квартирою. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Такою заінтересованою особою, в даному випадку, є [PERSON], проте остання є користувачем, а не власником спірної квартири, отже не може використати правовий механізм захисту права власності, передбачений ст. 388 ЦК України й вимагати витребувати майно від добросовісного набувача. З погляду на це суд вважає за можливе відійти від правової позиції, неодноразово викладеної в рішеннях Верховного суду України (№ 6-67цс15 від 13.05.2015) та Верховного суду (№ 756/5793/15 від 07.02.2018) щодо відсутності підстав для задоволення позовів власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчиненні після недійсного правочину та визнати недійсним такий наступний правочин (договір купівлі-продажу квартири від 19.02.2016). В даному випадку, враховуючи наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на спірне житло за [PERSON] (т. 1, а.с. 39-43), це єдиний дієвий спосіб захисту прав позивача, який дозволить останній в майбутньому, за наявності відповідних підстав, реалізувати своє право на приватизацію житла, наймачем якого вона є, чи отримати право власності на нього у інший, передбачений законом спосіб. Відповідно до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підстав для визнання за [PERSON] права власності на спірну квартиру суд не знаходить через відсутність належних та достатніх доказів, якими таке право має бути обґрунтовано. Наявність судового рішення про визнання за позивачем права користування спірною квартирою та статусу наймача даного житла не є підставою для визнання права власності на нього. З погляду на встановлені обставини та викладені вище правові норми відсутні й підстави для задоволення вимоги про витребування квартири № 21 (кімнати № 142), розташованої по вул. Гвардійців-Широнінців, 39-Б у м. Харкові з чужого незаконного володіння на користь [PERSON] Судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд розподіляє наступним чином: позивачем при подачі позову про визнання договорів недійсними та витребування майна сплачено судовий збір у розмірі 640 грн., при подачі заяви про забезпечення позову 320 грн., за позовом про визнання права власності - 640 грн., а всього 1600 грн. Враховуючи ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за позовні вимоги немайнового характеру судовий збір сплачується за кожну вимогу, тобто позивач при подачі позову не доплатив судовий збір за дві вимоги немайнового характеру по 640 грн. за кожну, а всього 1280 грн., які підлягають стягненню з позивача на користь держави. В позові про визнання права власності відмовлено, тому сплачений судовий збір за цією вимогою стягненню не підлягає. Позов про визнання договорів недійсними та витребування майна задоволений на 2/3, за цим позовом сплачено 960 грн. судового збору, тому стягненню з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягає 2/3 частки судового збору, що складає 640 грн. в рівних частках по 213,33 грн. з кожного.

Outcome: partial