Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] [PERSON] звернулася до Котелевського районного суду Полтавської області з позовною заявою, в якій просив: розірвати шлюб між ним та [PERSON], зареєстрований 07 квітня 2014 року відділом РАЦС Котелевського районного управління юстиції Полтавської області за актовим записом №19, посилаючись на те, що подружнє життя з відповідачем не склалося та протягом останніх років відповідач зловживає алкогольними напоями; не надає належного матеріального забезпечення дитини; не займається вихованням дитини, не піклується про створення нормальних сімейних стосунків; постійно виявляє до нього неповагу, вчиняє сварки без причини. Вказав, що проживає окремо від дружини та сина та в подальшому не бажає продовжувати відносини з відповідачем, примирення є неможливим. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги повністю та наполягав на їх задоволені. Відповідач просила шлюб розірвати, обставини та підстави на які послався позивач у позовній заяви не визнала повністю. Правом на примирення сторони беззаперечно не захотіли скористатися. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, виходить з т а к о г о. Розглядом справи установлено, що 07 квітня 2014 року між сторонами укладений шлюб, зареєстрований відділом РАЦС Котелевського районного управління юстиції Полтавської області, про що зроблено актовий запис №19. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] [PERSON], [INFO]. 30.05.2016 року позивач звернувся до суду з заявою про розірвання шлюбу. Отже, із встановлених обставин судом вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли шлюбні правовідносини, в межах яких виник спір щодо права позивача, як одного з подружжя на припинення шлюбу шляхом його розірвання. Так, згідно з частиною першою статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. При цьому, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 Сімейного кодексу України). Одним із способів реалізації цього права, відповідно до положень частини другої статті 104, частини третьої статті 105 Сімейного кодексу України, є припинення шлюбу внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з положеннями частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Таким чином, враховуючи вищезазначені норми закону та особливий характер сімейних відносин і їх об'єктивну недоступність для оточуючих, суд не може покласти обов'язок збереження сім'ї на саме подружжя при наявності на це обопільного категоричного заперечення. Відтак, суд дійшов висновку, що сім'я сторін фактично розпалася, збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя, і тому цей шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного та у відповідності до ст.ст. 24, 55, 56, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved