Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Позивач стверджує, що відповідач з вересня 2016 року з ними не проживає, виїхала до Італії, де перебуває нелегально, та з того часу життям дочки не цікавиться. З метою оздоровлення, відпочинку та розвитку дитини він має намір організувати її поїздки за кордон, однак у зв'язку з нелегальним перебуванням відповідача за кордоном та неможливістю отримання її згоди, позивач просить надати дозвіл йому на виготовлення (оформлення) віз та дозволів у консульських та інших дипломатичних установах для виїзду за межі України, а саме до Республіки Білорусь, Російської Федерації, країн Європи та інших країн Шенгенського договору, Арабської Республіки Єгипет, Турецької Республіки, дитини [PERSON], [INFO], без згоди матері [PERSON], надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини [PERSON], [INFO], за межі України, а саме до Республіки Білорусь, Російської Федерації, країн Європи та інших країн Шенгенського договору, Арабської Республіки Єгипет, Турецької Республіки, без згоди та супроводу матері [PERSON], у його супроводі, в період з 01 червня 2017 року по [INFO] року. В судове засіданні позивач [PERSON] не з'явився, однак подав заяву від 12 червня 2017 року про розгляд справи за його відсутності, де вказує, що позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, хоч була вчасно і належним чином повідомлена про дату, час та місце його проведення, про причини неявки суд не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності не подавала. Представник третьої особи Божко Т.П. в судове засідання не з'явилася, однак у заяві від 12 червня 2017 року просить справу розглянути без її участі, проти задоволення позову не заперечує. За згодою позивача та відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд проводить заочний розгляд даної справи на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося. Дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Стаття 152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання. Відповідно до ч.1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК України). Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, право на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33). У п.3, підп. 1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, в тому числі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 11). З матеріалів справи слідує, що неповнолітня [PERSON], [INFO], проживає разом з батьком, відповідач [PERSON] виїхала за межі України (а.с. 14, 15). Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, діє в інтересах неповнолітньої дочки, просить про виїзд дитини за межі України, які носить тимчасовий характер і має на меті оздоровлення, відпочинок та розвиток дитини. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Право фізичної особи на свободу пересування, як і будь-яке інше конституційне право, гарантується державою і не може бути скасоване. Це право означає не лише право пересування по території України, а й право громадянина України на виїзд з України. Ст. 10 Конвенції про права дитини встановлено, що кожна дитина має право покидати любу країну, включаючи свою власну, та повертатися в свою країну. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Відповідно до Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; відповідно до зобов'язання… за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином, Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім'ї (ст. 10 п. 1). Як вбачається із статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). З урахуванням можливостей батька дитини організувати оздоровлення та відпочинок дитини за кордоном, де дитина матиме можливість розвиватися духовно та фізично, розширяти світогляд, суд вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон буде цілком відповідати найвищим інтересам дитини.

Outcome: approved