Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АПК Колос-Агро» (далі ТОВ «АПК Колос-Агро») про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним. [PERSON] зазначає, що 22 серпня 2014 року укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого вона передала в оренду ТОВ «АПК Колос-Агро» земельну ділянку площею 1,99 га (кадастровий номер 6822185100:05:031:0580), розташовану на території Плужненської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, а 11 січня 2015 року було здійснено державну реєстрацію права оренди вказаної земельної ділянки за відповідачем. Позивач не підписувала договору оренди землі та не уповноважувала сторонніх осіб на такі дії, внаслідок чого оспорюваний правочин вчинений поза її волею та є недійсним. Даний факт знайшов своє підтвердження в ході розслідування кримінального провадження № 12017240150000466, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. В межах вказаного кримінального провадження було призначено почеркознавчу експертизу і згідно висновку експерта № 1.1-0070:18 від 03 липня 2018 року встановлено, що підписи у договорі оренди земельної ділянки від 22 серпня 2014 року, в заяві [PERSON] про прохання зареєструвати договір оренди земельної ділянки, в акті приймання-передачі земельної ділянки в оренду та акті визначення меж земельної ділянки в натурі виконаний не позивачем, а іншою особою. За таких обставин [PERSON] просить суд визнати договір оренди земельної ділянки від 22 серпня 2014 року, який був підписаний від її імені невстановленою особою, недійсним. Ухвалою судді від 28 травня 2019 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у справі, вирішено розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження. Під час підготовчого провадження представник відповідача адвокат Ткач В. В. подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній просить у задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовити. Зазначає, що сторони фактично виконували зобов`язання за договором оренди, зокрема [PERSON] отримувала орендну плату. На думку відповідача, позивач отриманням орендної плати фактично визнала та схвалила наявність договірних правовідносин сторін на умовах оспорюваного договору, будь-яких заперечень з приводу укладення чи виконання умов договору не заявляла. Просив відмовити у задоволенні даного позову також із підстав подання позивачем своєї заяви після спливу позовної давності. Ухвалою суду від 18 жовтня 2019 року за клопотанням представника відповідача адвоката Ткача В. В. призначено по даній справі судову почеркознавчу експертизу. Ухвалою суду від 05 листопада 2019 року зупинено провадження у справі на час проведення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 08 січня 2020 року провадження у даній справі поновлено. Ухвалою суду від 29 січня 2020 року за клопотанням представника відповідача адвоката Ткача В. В. зупинено провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 145/2047/16-ц. Ухвалою суду від 27 серпня 2020 року провадження у даній справі поновлено. Ухвалою суду від 16 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] у підготовчому судовому засіданні свій позов підтримала. У судове засідання, призначене для розгляду справи по суті, не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини неприбуття суд не повідомила, заяв та клопотань не надіслала, у раніше поданій до суду письмовій заяві (а.с. 127) просила справу розглядати без її присутності. Представник відповідача адвокат Ткач В. В. у підготовчому судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві. У судове засідання, призначене для розгляду справи по суті, не з`явився, надіслав до суду письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та їх представників. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. З`ясувавши позиції сторін, перевіривши письмові матеріали справи, суд знаходить, що позов [PERSON] до задоволення не підлягає із наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 306922 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,99 га, кадастровий номер 6822185100:05:031:0580, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Плужненської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області. За договором оренди земельної ділянки, укладеним між [PERSON] і ТОВ «АПК Колос-Агро» 22 серпня 2014 року, відповідач є користувачем цієї земельної ділянки. Право оренди зареєстровано відповідно 11 січня 2015 року. Наведене підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 306922, договором оренди земельної ділянки від 22 серпня 2014 року, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 155431770 від 07 лютого 2019 року, актом приймання-передачі земельної ділянки в оренду, актом визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст.ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. За ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Пред`явивши свій позов, [PERSON] як на підставу позову посилається на те, що оспорюваний договір вона не підписувала, підпис вчинено іншою особою. У відповідності до повідомлення старшого слідчого відділу СУ ГУНП в Хмельницькій області Пустового О. О. від 14 січня 2019 року № 422/121/24/2019 СУ ГУГП в Хмельницькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017240150000466, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. В межах кримінального провадження № 12017240150000466 на підставі ухвали слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 травня 2018 року експертами Хмельницького науково дослідного експертно-криміналістичного центру для з`ясування цих обставин було проведено судову почеркознавчу експертизу. За висновком судової почеркознавчої експертизи від 03 липня 2018 року № 1.1-0070.18 підпис у договорі оренди земельної ділянки від 22 серпня 2014 року в графі «Орендодавець виконаний не [PERSON] , а іншою особою; підпис у графі «підпис» у заяві [PERSON] виконаний не [PERSON] , а іншою особою; підпис у графі «Земельну ділянку передав: [PERSON] » у акті приймання-передачі земельної ділянки в оренду виконаний не [PERSON] , а іншою особою; підпис у графі «Орендодавець» у акті визначення земельної ділянки в натурі (на місцевості) виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Аналогічні обставини підтверджуються також і висновком судової почеркознавчої експертизи № 1.1-0162:19 від 23 грудня 2019 року, проведеної на підставі ухвали суду від 18 жовтня 2019 року. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). За ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі закон у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. За ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду при ухваленні постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах, зокрема негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. За змістом ст.ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. З урахуванням викладеного, ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема, шляхом повернення земельної ділянки. Отже, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення. З огляду на зазначене, оскільки судом встановлено, що [PERSON] не підписувала спірний правочин, не погоджувала його умов, тобто, правочин є таким, що не вчинений, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору оренди землі від 22 серпня 2014, укладеного між [PERSON] та ТОВ «АПК Колос-Агро», об`єктом якого є земельна ділянка загальною площею 1,99 га, що знаходиться на території Плужненської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, необхідно відмовити, оскільки правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. При цьому, відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки. Відтак, позов [PERSON] до ТОВ «АПК Колос-Агро» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним до задоволення не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed