Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до Державної Казначейської служби України, Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначав, що у зв`язку з неправомірною бездіяльністю директора Департаменту ДВС Воробйова О.В. скарга позивача від 05.05.2018 у виконавчому провадженні №41936000 не була розглянута упродовж більше одного календарного року. Протягом цього часу цього були порушені права позивача, як стягувача у виконавчому провадженні №41936000, на належний розгляд звернення та на відновлення його прав як стягувача у виконавчому провадженні №41936000. Враховуючи викладене, позивачу була заподіяна моральна шкода, яку позивач оцінює в розмірі 7 000,00 грн. (сім тисяч грн. 00 коп.). 22.10.2020 року від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує, що не погоджується з вимогами позивача, вважає їх безпідставними, так як, Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду в установленому порядку, проте є окремим учасником цивільних відносин та не несе відповідальності за дії інших органів державної влади. Позивачем не надано доказів, що шкоду завдано саме посадовими особами, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позову. 02.11..2020 року від Міністерства юстиції України надійшов відзив на позовну заяву, в яких зазначено, що позивач посилається на те, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не наведено факту заподіяння моральних чи фізичних страждань, не зазначено якими діями відповідача вони заподіяні. У зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позову. В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав просив задовольнити. Представник відповідача-1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача-2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі, проте у відзиві зазначив про розгляд справи у його відсутність, просив відмовити у його задоволенні. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08.02.2014 році на підставі виконавчого листа, виданого Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 04.12.2013 року, постановою старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Попіва Р.І. відкрито виконавче провадження № 41936000 з примусового виконання ухвали від 30.09.2013 по справі №4с-175/2504/2013-ц,а саме зобов`язати начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області П`ятницького Андрія Васильовича розглянути скаргу [PERSON] від 06 квітня 2013 року в частині ненадання начальником Кіровського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Неклесою М.М. відповіді на заяву від 09 лютого 2013 року на письмово повідомити [PERSON] про результати розгляду скарги в цій частині». В установлений державним виконавцем строк - начальник управління ДВС П`ятницький А.В. ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.09.2013 по справі №4с-175/2504/2013-ц не виконав без жодних на те поважних причин. Однак, Незважаючи на невиконання боржником судового рішення, постановою старшого державного виконавця Попіва Р.І. від 31.03.2014 виконавче провадження №41936000 було закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (№606- XIV). Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20.05.2014 по справі №4с-175/1731/2014, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суд Дніпропетровської області від 23.10.2014 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.03.2015: постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Попіва Р.І. від 31.03.2014 про закінчення виконавчого провадження №41936000 з примусового виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.09.2013 по справі №4с- 175/2504/2013 скасовано, як незаконну, зобов`язано старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Попіва Р.І. відновити виконавче провадження №41936000 з примусового виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.09.2013 по справі №4с- 175/2504/2013. 12.11.2014 постановою старшого державного виконавця Попіва Р.І. виконавче провадження №41936000 було відновлено. Однак, і після цього боржник - начальник управління ДВС П`ятницький А.В. відмовився виконати судове рішення. Не зважаючи на повторне не виконання боржником [PERSON] судового рішення, постановою старшого державного виконавця Попіва Р.І. від 23.12.2014 виконавче провадження №41936000 було неправомірно закінчено на підставі п.8 ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження». 26.05.2017 постановою директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Поліщука Д.В. №3 постанову старшого державного виконавця Попіва Р.І. від 23.12.2014 про закінчення виконавчого провадження №41936000 скасовано, як незаконну. На підставі вищезазначеної постанови директора Департаменту ДВС Поліщука Д.В. від 26.05.2017 №3 заступника директора Департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Ярушевська 1.1. 23.06.2017 прийняла постанову про скасування постанови старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Попіва Р.І. від 23.12.2014 про закінчення виконавчого провадження №41936000, яка вже була скасована директором Департаменту СЗС Поліщуком Д.В. 26.05.2017. 05.05.2018, як стягувач у виконавчому провадженні №41936000, на підставі ст. 19, ч. З ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» електронною поштою на ім`я директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України я направив скаргу «На постанову начальника ВПВР Департаменту ДВС Ярушевської І.І., від 23.06.2017», у якій просив: Скасувати постанову заступника директора Департаменту ДВС - начальника ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Ярушевської І.І., від 23.06.2017 про скасування постанови старшого державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Попіва Р.І. від 23.12.2014 про закінчення виконавчого провадження №41936000.Проте, дана скарга не була розглянута у виконавчому провадженні №41936000. Не отримавши ніякої відповіді на своє звернення від 05.05.2018, позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області зі скаргою на бездіяльність директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Воробйова О.В. щодо не розгляду скарги від 05.05.2018 та не повідомлення про результати її розгляду. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27.11.2018 по справі №175/2172/2018, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 09.04.2019 та постановою Верховного Суду від 12.02.2020, скаргу на бездіяльність директора Департаменту ДВС Воробйова О.В. у виконавчому провадженні №41936000 задоволено в повному обсязі: Визнано неправомірною бездіяльність директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Воробйова Олексія Володимировича у виконавчому провадженні №41936000 щодо неприйняття процесуального рішення в формі постанови за результатами розгляду скарги [PERSON] від 05.05.2018 «На постанову начальника ВПВР Департаменту ДВС Ярушевської 1.1, від 23.06.2017», яка була направлена до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України рекомендованим листом 31.08.2018 і отримана Департаментом ДВС Міністерства юстиції України 06.09.2018, та не направлення вказаної постанови [PERSON] . Зобов`язано директора ДВС Міністерства юстиції України Воробйова Олексія Володимировича або іншу посадову особу, яка буде виконувати обов`язки директора Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, повторно розглянути скаргу [PERSON] від 05.05.2018 «На постанову начальника ВПВР Департаменту ДВС Ярушевської 1.1, від 23.06.2017», яка була направлена до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України рекомендованим листом 31.08.2018 і отримана Департаментом ДВС Міністерства юстиції України 06.09.2018, за результатами повторного розгляду вказаної скарги від 05.05.2018 прийняти відповідну постанову, копію якої направити [PERSON] . 09.04.2019 ухвала Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27.11.2018 по справі №175/2172/2018 набрала чинності, якою директора Департаменту ДВС Воробйова О.В. було зобов`язано розглянути скаргу від 05.05.2018, подану у виконавчому провадженні №41936000. 24.06.2019 року після набрання ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27.11.2018 по справі №175/2172/2018 законної сили, розглянуто скаргу від 05.05.2018 у виконавчому провадженні №41936000 та за її розглядом прийнято відповідну постанову №87 від 24.06.2019. Відповідно до вимог статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. За змістом статті 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ст 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому моральної шкоди, яка за змістом ст. 1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтувати розмір відшкодування моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову . Суд вважає обґрунтованими доводи відзиву відповідачів про недоведеність позивачем факту спричинення йому моральних страждань бездіяльністю державного виконавця, в чому конкретно полягають його немайнові втрати, їх характер, тривалість періоду спричинення, причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. При цьому, сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій посадової особи неправомірними, за умови недоведення вищенаведених обставин, не являється достатньою підставою для висновку про наявність в справі підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову, оскільки з представлених позивачем доказів не вбачається, в чому полягає моральна шкода, до суду не надано належних доказів душевних страждань позивача, існування факту заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed