Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

У червні 2014 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтовування заявлених вимог вказувала, що вона перебувала з відповідачем 1 у зареєстрованому шлюбі з 14.01.1989 року. Під час перебування у шлюбі сторони придбали житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Даний житловий будинок був придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 16.02.1998 року, зареєстрований Товарною біржею «Нерухомість-південь» під реєстраційним номером 1912. Оскільки при придбанні будинку договір купівлі-продажу не був засвідчений нотаріально та всі документи були оформлені на відповідача, позивач просить суд визнати угоду дійсною та визнати за нею право власності на 12 частину житлового будинку. Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та дату судового розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Третя особа - Товарна біржа «Нерухомість-Південь» про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, в судове засідання не направила свого представника для участі у справі. Третя особа - П'ята Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області про час та дату судового засідання повідомлена належним чином в судове засідання не направила свого представника для участі у справі. Дослідивши матеріали справи, суд на підставі ч. 2 ст. 47 (в редакції 1963 р.) ЦК України знаходить позов обґрунтованим, оскільки одна із сторін повністю виконала угоду, що вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди. Таким чином, суд має право на вимогу сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. Також згідно договору купівлі-продажу від 16.02.1998 року, реєстраційний номер 1912, право власності на житловий будинок [ADDRESS] належить відповідачу - [PERSON] Ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України та ч. 3 ст. 368 ЦК України (2003р.) передбачено, що спільною сумісною власністю є майно, придбане подружжям під час шлюбу, якщо інше не передбачено законом або шлюбним договором. Ч. 2 ст. 60 СК України передбачає, що кожна річ, придбана за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, чоловік, дружина мають право на розподіл майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, в разі розподілу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, як що інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на ? частину житлового будинку у спільному майні подружжя - обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки спірний будинок був набутий сторонами в період перебування в зареєстрованому шлюбі та договір, укладений відповідно до чинного законодавства, виконаний сторонами, але з вини відповідача [PERSON] нотаріально не посвідчений.

Outcome: approved