Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Уточнившись з позовними вимогами [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Айболит» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позову вказує, що він з 09.06.2011 року відповідно до укладеного із Товариством з обмеженою відповідальністю «Айболит» трудового договору був прийнятий на посаду директора Феодосійської філії ТОВ «Айболит», що підтверджується наказом № 75 від 09.06.2011 року. 29.07.2013 року його було звільнено з посади директора Феодосійської філії ТОВ «Айболит», за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наказом № 92-к від 29.07.2013 року. В день звільнення роботодавець не повідомив його про нараховані суми належні при звільненні та не провів з ним будь-яких розрахунків, стосовно належних йому виплат, як із заробітної плати так і щодо невикористаних днів щорічної відпустки за період роботи з 09.06.2011 року по 29.07.2013 року, чим порушив його право на оплату праці та отримання компенсації за не використану відпустку. Також роботодавець не надав йому для ознайомлення копію наказу про звільнення, в звязку з чим ним була направлена письмова заява до відповідача з проханням надати копію вказаного наказу, однак до даного часу копії наказу про звільнення він так і не отримав. Вказує, що за період роботи з 09.06.2011 року по 29.07.2013 року відповідач систематично не повідомляв його про розмір нарахованої заробітної плати, що мало наслідком неотримання ним даних грошових коштів. Оскільки повідомлення про нарахування грошових коштів йому не надавалося, то ним за основу взята заробітна плата вказана в індивідуальних відомостях про застраховану особу [PERSON] від 11.02.2014 року (Форма ОК-5), що видана пенсійним фондом України у формі виписки, з якої вбачається, що загальний розмір заробітної плати за період з 09.06.2011 року по 29.07.2013 року складає 31887 грн. 60 коп., а саме: за червень 2011 року 342 грн. 09 коп., за липень 2011 року 311 грн. 67 коп., за серпень 2011 року 984 грн. 45 коп., за вересень 2011 року 997 грн. 98 коп., за жовтень 2011 року 985 грн., за листопад 2011 року 996 грн. 63 коп., за грудень 2011 року 1027 грн. 73 коп., за січень 2012 року 1190 грн., за лютий 2012 року 1190 грн., за березень 2012 року 1190 грн., за квітень 2012 року 1190 грн., за травень 2012 року 1190 грн., за червень 2012 року 1190 грн., за липень 2012 року 1190 грн., за серпень 2012 року 1190 грн., за вересень 2012 року 1190 грн., за жовтень 2012 року 1190 грн., за листопад 2012 року 1300 грн., за грудень 2012 року 1300 грн., за січень 2013 року 1300 грн., за лютий 2013 року 1350 грн., за березень 2013 року 1500 грн., за квітень 2013 року - 1500 грн., за травень 2013 року 1425 грн., за червень 2013 року 1500 грн., за липень 2013 року 3167 грн. 05 коп. Також вказує, що заборгованість по заробітній платі за липень 2013 року відповідачем була перерахована йому на картковий рахунок. Таким чином загальний розмір заборгованості відповідача по заробітній платі складає 28720 грн. 55 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України та ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належать працівнику від підприємства чи установи, проводиться у день звільнення. Про перераховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей. Така компенсація за всі дні не використаної відпустки йому виплачена не була, а тому вона підлягає до стягнення з відповідача. Сума компенсації за невикористану відпустку становить 2289 грн. 39 коп. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплати працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки з дня його звільнення відповідач не виплатив йому заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, то відповідно до ст. 117 КЗпП України він повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку, а саме з дня звільнення по листопад 2014 року в сумі 26086 грн. 50 коп., виходячи із розрахунку: 79 грн. 05 коп. /середньоденна заробітна плата/ х 330 робочих днів = 26086 грн. 50 коп. А тому, просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Айболит» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 28720 грн. 55 коп., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2289 грн. 39 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 26086 грн. 50 коп., а всього: 57096 грн. 44 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Айболит», за довіреністю [PERSON], позовні вимоги не визнав, пояснивши що з позивачем проведений повний розрахунок, йому виплачена заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку. Також пояснив, що позивач [PERSON] щомісячно отримував заробітну плату, що стверджується відповідними відомостями на виплату грошей та видатковими касовими ордерами і заборгованості перед ним товариство не має. А тому просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], його представника [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 09.06.2011 року по 29.07.2013 року працював на посаді директора Феодосійської філії ТОВ «Айболит», що підтверджується наказом № 75 від 09.06.2011 року та даними трудової книжки [PERSON] Наказом № 92-к від 29.07.2013 року [PERSON] був звільнений із зайнятої посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. В день звільнення розрахунок з позивачем проведений не був. На час звільнення позивача з роботи відповідач мав заборгованість по заробітній платі за липень 2013 року та компенсації за невикористану відпустку всього в сумі 2595 грн. 08 коп., що стверджується розрахунком листом за липень 2013 року та відомістю про виплату грошей № 45 за липень 2013 року, з якої вбачається, що саме вказана сума в звязку з її не отриманням була задепонована (а.с. 47 том 1) та платіжним дорученням від 16.06.2014 року. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України відповідач повинен був у день звільнення виплатити [PERSON] всі належні суми, а в разі спору про розмір цих сум виплатити не оспорювану ним суму, однак цього не зробив. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплати працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про застосування судами законодавства про оплату праці» - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Суд вважає, що відповідач не довів в судовому засіданні, що повний розрахунок з позивачем не проведений не з його вини. На думку суду, відповідач навіть склавши 29.07.2013 року акт про відмову працівника від підпису наказу та про повідомлення [PERSON] про необхідність отримання заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, міг вжити додаткових заходів для отримання позивачем вказаних виплат, оскільки саме на відповідачеві лежить обовязок провести повний розрахунок з позивачем. Принаймні відповідач міг повідомити позивача про необхідність отримання належних йому до виплати сум, направивши йому листа, як це він зробив вже 27.02.2014 року направивши позивачу лист за № 229, який ним і був отриманий 27.03.2014 року. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що повний розрахунок з позивачем [PERSON] в день його звільнення проведений не був, а саме не була виплачена заробітна палата за липень 2013 року та компенсація за невикористану відпустку, всього на суму 2595 грн. 08 коп., і повний розрахунок був проведений лише 16.06.2014 року, але позивач отримавши 27.03.2014 року (а.с. 62-64 том. 1) повідомлення про необхідність отримання вказаних коштів мав реальну можливість їх отримати, але зволікав з цим, тому вини відповідача у невиплаті вказаних сум після 27.03.2014 року суд не вбачає та приходить до висновку про необхідність стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку лише за період з 29.07.2012 року по 27.03.2013 року в сумі 18550 грн. 66 коп., виходячи із наступного розрахунку: 76 грн. 98 коп. /середньоденна заробітна плата/ х 241 день /кількість днів затримки розрахунку/ = 18550 грн. 66 коп. При цьому середньоденна заробітна плата вирахувана судом за останні два повні робочі місяці, а саме за травень та червень 2013 року: 1425 грн. /заробітна плата за травень 2013 року/ + 1500 грн. /заробітна плата за червень 2013 року/ : 38 робочих днів = 76 грн. 98 коп. Таким чином до стягнення з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Айболит» на користь позивача [PERSON] підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 18550 грн. 66 коп. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення позову [PERSON] в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, виходячи із наступного. Як вбачається із матеріалів справи позивач [PERSON] останній раз перебував у відпустці з 03.10.2012 року по 18.10.2012 року, тобто протягом 16 календарних днів, що стверджується наказом № 20-00 від 02.10.2012 року (а.с. 74 том 1). Вказана відпустка була надана йому за період роботи з 09.06.2011 року по 09.06.2012 року. Таким чином невикористана відпустка за вказаний період складає 8 календарних днів (24 календарні дні /загальна тривалість відпустки/ 16 днів /надана відпустка згідно наказу № 20-00 від 02.10.2012 року/ = 8 днів /не використана відпустка/. За період роботи з 09.06.2012 року по 09.06.2013 року позивач має право на відпустку терміном в 24 календарні дні, яка ним не була використана. За період з 09.06.2013 року по 29.07.2013 року /день звільнення/ позивач має право на відпустку терміном в 4 календарні дні. Таким чином невикористана відпустка [PERSON] за період роботи з 09.06.2012 року по 29.07.2013 року з урахуванням не використаної відпустки за період роботи з 09.06.2011 року по 09.06.2012 року складає 36 календарних днів, виходячи із розрахунку: 8 календарних днів + 24 календарні дні + 4 календарні днів = 36 календарних днів. Як вбачається із розрахункового листка за липень 2013 року (а.с. 94 том 1) позивачу [PERSON] підприємством нарахована компенсація за невикористану відпустку в сумі 1797 грн. 48 коп. саме за 36 календарних дні і вказана сума була отримана позивачем 16.06.2014 року. Тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за не використану відпустку суд не вбачає та приходить до висновку про відмову позивачу в цій частині позову. Також за матеріалів справи вбачається, з 01.01.2012 року по 31.06.2013 року позивачу було нараховано: за січень 2012 року 1190 грн., за лютий 2012 року 1190 грн., за березень 2012 року 1190 грн., за квітень 2012 року 1190 грн., за травень 2012 року 1190 грн., за червень 2012 року 1190 грн., за липень 2012 року 1190 грн., за серпень 2012 року 1190 грн., за вересень 2012 року 1190 грн., за жовтень 2012 року 1190 грн., за листопад 2012 року 1300 грн., за грудень 2012 року 1300 грн., за січень 2013 року 1300 грн., за лютий 2013 року 1350 грн., за березень 2013 року 1500 грн., за квітень 2013 року - 1500 грн., за травень 2013 року 1425 грн., за червень 2013 року 1500 грн. Вказані кошти, за виключенням обовязкових відрахувань, були виплачені [PERSON], що стверджується відомостями на виплату грошей та видатковими касовими ордерами (а.с. 26-47 том 1, а.с. 210-229 том 1). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заперечуючи проти отримання вказаних коштів позивач [PERSON] посилається на те, що даних коштів він не отримував і підпис у видаткових касових ордерах та відомостях на виплату грошей виконаний не ним. Однак призначена за клопотанням позивача судова-почеркознавча та повторна судово-почеркознавча експертиза однозначного висновку не дала, вказуючи на неможливість вирішити поставлені судом питання в категоричній формі в звязку з простою будовою досліджуваних підписів, частковою транскрипційною незпівставністю досліджуваних підписів. Оскільки доводи позивача [PERSON] не знайшли свого підтвердження належними доказами, суд враховуючи надані відповідачем докази отримання позивачем [PERSON] заробітної плати за період з 01.01.2012 року по 29.07.2013 року, а саме видаткові накладні та відомості на виплату грошей за вказаний період, які не були спростовані, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] в цій частині. Доводи позивача [PERSON] щодо не отримання ним заробітної плати за період з червня 2011 року по 31.12.2011 року також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними доказами. Заперечуючи проти позову в цій частині відповідач посилається на те, що заробітна і за цей період була виплачена позивачу, однак вказує на неможливість надати відповідні докази, оскільки вони, а саме відомості на виплату грошей, видаткові ордери були знищені. Як вбачається з акту № 1 на знищення документів та справ від 20.01.2014 року ТОВ «Айболит» прибуткові, видаткові ордери, відомості виплати заробітних плати за 2010-2011 року в дійсності були знищені 20.01.2014 року (а.с. 118 том 1), тобто ще до подання даного позову до суду. Крім того, з Акту № 171/22-11/32941180 від 10.08.2012 року «Про результати планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Айболит» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2009 року по 31.03.2012 року», складеного Державною податковою інспекцією у м. Черкасах Черкаської області Державної податкової служби, вбачається, що перевіркою встановлено, що станом на 01.04.2012 року заборгованість із виплати заробітної плати на підприємстві відсутня, з чого слідує, що відсутня і заборгованість по виплаті заробітної плати позивачу за вказаний період. А тому враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову позивачу і в цій частині позову. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial