Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просив заборонити відповідачам у порядку захисту його права власності на садибу розташовану за адресою, [ADDRESS], та захисту його права на особисте життя, без його дозволу приходити на територію цієї садиби і знаходитися на ній з тих підстав, що у цій садибі проживає він, його дружина та матір позивача, [PERSON], відповідачі без його згоди, а частково і у його відсутності на протязі 2013-2014 років приходять до належної йому садиби, заходять у двір, у житловий будинок, до господарсько-побутових будівель, і поводять себе так як начебто це вони є власниками цієї садиби. При цьому вони на його зауваження та зауваження його дружини, відповідають на їх адресу образами, провокують його на конфлікт, який може закінчитися умисними тілесними пошкодженнями. Усі аргументи відповідачів зводяться до того, що вони коли захочуть тоді і будуть відвідувати свою матір і бабусю. Тобто відповідачі свідомо ігнорують його право власності на вищезазначену садибу, а тому воно потребує захисту у судовому порядку. [PERSON] в судове засідання з'явився, позов та його обґрунтування підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити, пояснив, що відповідачі по справі є його сестрою та племінником, вони проходять без дозволу, провокують конфлікти, ображають його та його дружину. Був такий випадок, коди його племінник побив [PERSON] на очах у матері позивача на території його садиби. До міліції він з заявами не звертався і не бажає звертатися, тому подав позов до суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала письмову заяву в якій просила справу розглядати за її відсутності, фактично визнала викладені в позовній заяві обставини, зазначила, що позов визнає (а.с. 31, 32). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов не визнав (а.с. 29). Вислухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить садиба розташована за адресою, [ADDRESS], що підтверджується копіями договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 6,7, 14). Свідок в судовому засіданні пояснила, що відповідачі неодноразово приходили до них додому у відсутності чоловіка, ображали її, провокували конфлікти. ЇЇ чоловік [PERSON] пропонував відповідачам відвідувати [PERSON] у його присутності, однак вони на це не зважали. Згідно ст.ст. 10, 11 ЦПКУ суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких відносяться визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, тощо. У справі «Різ проти Сполученого Королівства» від 17.10.1986 року, заява № 9532/81 Європейський Суд з прав людини зазначив таке: «Суд вже неодноразово вказував, що хоча основним об'єктом статті 8 є захист особи від свавільного втручання державних органів, додатково можуть існувати позитивні зобов'язання, хоча і в межах розсуду держави, необхідні для ефективного забезпечення права на повагу до приватного життя». Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно положень ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно ст. 301 ЦК України фізична особа має право на особисте життя. Фізична особа сама визначає своє особисте життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб. Фізична особа має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. Обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою. Дане право є відповідним розвитком положень ст. 32 Конституції України, ст. 12 Загальної декларації прав людини, ст. 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини та ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. Під поняттям «особисте життя» слід розуміти поведінку фізичних осіб поза межами виконання різноманітних суспільних обов'язків, тобто життєдіяльність людини в сфері сімейних, побутових, особистих, інтимних та інших стосунків, що звільнена від «тягаря суспільних інтересів» та спрямована на досягнення особистої мети та задоволення власних інтересів. Що стосується практики Європейського Суду з прав людини, то при розгляді справ переважно оперують поняттям «приватне життя», під яким розуміють здебільшого поведінку особи у сфері інтимного чи статевого життя, як це, наприклад, зазначено у рішенні «Норріс проти Ірландії». Зміст принципу, закріпленого в ст. 13 ЦК України, становить обов'язок особи, яка здійснює суб'єктивне право, не допускати зловживання правом і здійснювати належні особі суб'єктивні права і виконувати суб'єктивні обов'язки припустимими способами їх здійснення з урахуванням неприпустимості вчинення дій, що вчиняються виключно з наміром заподіяти шкоду іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. За приписами ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Щодо заявлених вимог [PERSON] слід зазначити, що при розгляді справи відповідно до вимог закону та матеріалів справи не було встановлено факту порушення його права власності або права на особисте життя з боку [PERSON] та [PERSON] Як зазначив позивач у судовому засіданні та як вбачається з письмових пояснень відповідача, дійсно існує конфлікт між родичами, ускладнений тим, що у належній позивачу на праві власності садибі проживає матір [PERSON] та [PERSON], яка є особою похилого віку та потребує сторонньої допомоги. Отже [PERSON] звернувся з позовом до суду маючи на меті вирішити вказаний конфлікт, що не відноситься до компетенції суду, а не з метою захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Твердження відповідача [PERSON] про визнання позову суд не приймає до уваги, оскільки виходячи з викладеного вище воно суперечить закону, а виходячи з наданих нею по суті спору пояснень вона визнає не позов, а факт на якому ґрунтуються позовні вимоги, а саме наявність конфлікту та його причини. Таким чином слід відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі і в зв'язку з цим судові витрати віднести на рахунок позивача. На підставі 3, 4, 10, 11, 57-63, 88, 213-215, 294 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed