Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

У травні 2017 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, після зміни предмету позову просить суд надати [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітнього [PERSON], [INFO] у період з 28.05.2018 до 30.06.2018 до країни прямування Арабська Респубіка Єгипет у супроводі матері [PERSON], [INFO] року без згоди та супроводу батька [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) та просить надати [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітнього [PERSON], [INFO] у період з 28.05.2018 до 30.06.2018 до країни прямування Арабська Респубіка Єгипет у супроводі матері [PERSON], [INFO] року без згоди та супроводу батька [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), посилаючись на ті підстави, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в якому у них народилися двоє дітей, на підставі чого сторони уклали між собою договір про визначення місця проживання дітей та щодо здійснення батьківських обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, однак після розірвання шлюбу умови вищевказаного договору відповідачем не виконувалися, внаслідок чого він здійснював психологічний тиск на дітей та налаштовував дітей проти позивача, що призвело до їх нестабільного емоційного стану, тому позивач вирішила для відпочинку та оздоровлення свої дітей організувати виїзди за межі України, на підставі чого позивач надсилала на адресу відповідача листи із проханням з'явитися до нотаріуса для нотаріального посвідчення заяви щодо надання дозволу на виїзд дітей за межі України та надання дозволу на оформлення та виготовлення проїзних документів на право виїзду за межі України, однак відповідачем вказані вимоги були проігноровані. Представник позивача у судове засідання не з'явився, 27.04.2018 подав заяву про слухання справи без участі позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 172). Відповідач у судове засідання не з'явися повторно, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином шляхом поштових повідомлень (а.с. 88, 171). Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що у сторін є двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 12, 13). Встановлено, що сторонами 07.11.2014 було укладено договір про визначення місця проживання дітей та щодо здійснення батьківських прав та обов'язків (а.с. 14-16). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.04.2015 визначено місце проживання дітей разом з матір'ю, розірвано договір від 07.11.2014 про визначення місця проживання дітей та щодо здійснення батьківських прав та обов'язків (а.с. 17-25). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.10.2015 скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09.04.2015 в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON], про встановлення способу вихованні [PERSON], визначено спосіб участі [PERSON] у вихованні [PERSON], а саме щосуботи з 09 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. у присутності матері (а.с. 26-31а). Ухвалою Вищого спеціалізованим суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.01.2016 касаційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 22.10.2015 залишено без змін (а.с. 31-37). Згідно консультативних висновків психолога ТОВ «Борис» [PERSON] та [PERSON] встановлено, що відбувається негативний психотравматичний вплив одного із батьків на дітей (а.с. 38-43). Згідно висновку Літинської РДА Вінницької області від 15.01.2015 №53/02 встановлено, що під час проведеної бесіди з дітьми 14.01.2015 було виявлено, що старший син [PERSON] проявляв ворожість у вигляді агресії, погано йшов на контакт, а також забороняв молодшому брату Тімуру розповідати про себе будь-які відомості (а.с. 44-46). 13.08.2015 було складено висновок Виконавчим органом КМР ССДД про психологічне обстеження дітей в якому рекомендовано дітям проживати разом, враховуючи прихильність один до одного та при зустрічах з батьком для збереження стабільного емоційного стану, важлива присутність матері (а.с. 47-51). Позивачем неодноразово на адресу позивача надсилалася вимога про щодо його явки до ПН КМНО Трубінської О.О. для нотаріального посвідчення заяви щодо надання дозволу на виїзд дітей за межі України та надання дозволу на оформлення та виготовлення проїзних документів на право виїзду за межі України (а.с. 53-80). Згідно довідки про доходи від 24.01.2017 №0000-000001 [PERSON] працює АО «Авер Лєкс» на посаді керуючого партнера з 03.12.2012 сукупний дохід за період з липня 2016 р. по грудень 2016 р. складає 175543 грн 02 коп. (а.с. 81). Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст. 155 СК України). Фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ст. 313 ЦК України). Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженої постановою Кабіну Міністрів України від 27.01.1995 №57 зазначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 Правил). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»). Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтовані та законі, доведені матеріалами справі та такими, що підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved