Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , де треті особи - [PERSON] , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] , [PERSON] , Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради, про встановлення порядку користування квартирою, що є спільною власністю. В обґрунтування позову зазначивши, що вона є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] . Ѕ частини вказаної вище квартири належить на праві власності її сину - [PERSON] . Відповідно до інвентаризаційної справи КП «ДМБТІ» квартира [ADDRESS] , є трикімнатною, житлова площа якої складає - 47,7 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 17,0 кв.м., 2-а кімната - 17,5 кв.м., 3-а кімната - 13,2 кв.м., кухня - 10,0 кв.м., туалет - 1,2 кв.м., ванна кімната - 2,1 кв.м., коридор - 7,0 кв.м., кладова -0,4 кв.м., лоджія - 2,2 кв.м., балкон - 0,8 кв.м. Загальна площа квартири - 71,4 кв.м. Позивач проживала у житловій кімнаті площею 13,2 кв.м., яка є ізольованою, а відповідач разом зі своєю родиною у житлових кімнатах площею 17,0 та 17,5 кв.м., які є суміжними. В 2016 році стосунки між позивачем та відповідачем погіршилися, на підставі чого почали виникати конфліктні ситуації та сварки, в тому числі і з приводу володіння та користування приміщеннями квартири. За таких обставин співвласники не змогли дійти згоди та домовитися щодо подальшого спільного володіння та користування квартирою. Тому позивач просить суд встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] : у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 13,2 кв.м.; - у користуванні [PERSON] залишити житлові кімнати площею 17,0 та 17,5 кв. м., балкон та лоджію, до яких є виходи лише з цих житлових кімнат; - у загальному користуванні співвласників залишити: кухню - 10,0 кв.м., туалет - 1,2 кв.м., ванну кімнату - 2,1 кв.м., коридор - 7,0 кв.м., кладову -0,4 кв.м. Позивач вважає, що такий порядок користування відповідає її житловим інтересам і її частці у праві власності на квартиру, та не призведе до порушення прав іншого співвласника. 04 червня 2019 року було відкрито провадження та ухвалено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 30 липня 2019 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору залучено - [PERSON] , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] , [PERSON] , Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради (а.с.44). Ухвалою суду від 20 серпня 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено по суті (а.с.55). 30 січня 2020 року справу розглянуто по суті та постановлено рішення. Відповідно ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Позивач та її представник, у судових засіданнях, підтримали свої вимоги, що викладені у позовній заяві та просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] на його представник проти позову заперечували, підтримавши наданий відзив на позов. Крім того, пояснили, що позивачу перешкод у користуванні спірною квартирою не чиниться, кімната, яку займала позивач, є вільною. Третя особа [PERSON] проти позову заперечував, оскільки позивачу, яка є його бабусею, перешкоди не чиняться. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради надала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність та просила постановити рішення в рамках чинного законодавства в інтересах дітей. Судом встановлено, що відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №168091828 від 27.05.2019, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках - по 1/2 частині кожному (а.с.6-7). Зареєстрованими в спірний квартирі є - позивач [PERSON] , відповідача [PERSON] та його сім`єю - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Згідно рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради № 170 від 19.06.2009 законним представникам - батькові [PERSON] та матері [PERSON] надано дозвіл на обмін квартири за адресою: [ADDRESS] , за наявності зареєстрованих на житловій площі квартири малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з технічного паспорта на квартиру загальна площа становить 71,4 кв. м, житлова площа - 47,7 кв. м, лоджия -2,2 кв. м, три житлові кімнати - 17,0 кв. м , 17.5. кв. м та 13,2 кв.м., кухня - 10,0 кв. м, ванна кімната -2,1 кв. м, вбиральня - 1,2 кв. м, коридор - 7,0 кв. м. Відповідно до показів свідка [PERSON] та висновку АНД ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області № 8572 від 19.04.2017, у сторін почали виникати конфлікти на підставі користування спільним майном. Особисті речі позивача знаходяться у спірній квартирі, у неї є вільний доступ до квартири, замки у спірній квартирі не змінювались. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до частини 3 статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. За ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до положень ст. 368 ЦК України, - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно ст. 155 Житлового кодексу Української РСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 року (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. В п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 04.10.1991 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» зазначено, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. 04 квітня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 333/3048/16-ц, провадження № 61-3994св18 вказав, що відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно правовстановлюючих документів розмір часток співвласників рівний - по Ѕ частці. Проте, у спірній квартирі зареєстровані та проживають, окрім співвласників, ще троє осіб, в тому числі малолітня дитина. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Таким чином, порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначене узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15. Сторони у справі є суб`єктами спільної часткової власності квартири [ADDRESS] . Згідно з технічної документації квартира [ADDRESS] є трикімнатною, житлова площа якої складає - 47,7 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 17,0 кв.м., 2-а кімната - 17,5 кв.м., 3-а кімната - 13,2 кв.м., кухня - 10,0 кв.м., туалет - 1,2 кв.м., ванна кімната - 2,1 кв.м., коридор - 7,0 кв.м., кладова -0,4 кв.м., лоджія - 2,2 кв.м., балкон - 0,8 кв.м. Загальна площа квартири - 71,4 кв.м. Виходячи із загальної житлової площі спірної квартири в розмірі 47,7 кв.м., на позивача і на відповідача припадає по 23,85 кв. м. Площа кімнати, яку позивач [PERSON] просив виділити їй в користування, складає 13,2 кв. м, що є меншою за площу, що припадає на її частку у праві власності на квартиру. Враховуючи виникли стосунки між сторонами, похилий вік позивача, неможливість сторін у добровільному порядку встановити порядок користування спільним майном, проживання та реєстрацію у квартирі інших осіб, в тому числі малолітньої дитини, з урахуванням статей 358, 391 ЦК України, суд вважає встановити порядок користування квартирою в будинку [ADDRESS] , запропонований позивачем у позові, що не буде порушенням права власності іншого співвласника. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений судовий збір.

Outcome: approved