Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернулася до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до територіальної громади м. Марганець в особі Марганецької міської ради, третя особа приватний нотаріус Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області про встановлення факту постійного проживання однією сім'єю, визнання в порядку спадкування за заповітом права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову посилається на те, що [PERSON] [INFO] (призвіще до одруження [PERSON]). Відповідно до свідоцтва про народження мати позивача [PERSON] (копія свідоцтва про народження додається). Відповідно до свідоцтва про шлюб мати позивача мала дошлюбне призвіще [PERSON] (копія свідоцтва про шлюб додається). Згідно свідоцтва про народження матері позивача її батьками були [PERSON] та [PERSON] (копія свідоцтва про народження додається). Згідно свідоцтва про шлюб бабуся позивача [PERSON] 1979 році вийшла заміж за [PERSON] та змінила призвіще на [PERSON] (копія свідоцтва про шлюб додається). Бабуся позивача [PERSON] згідно до договору дарування від 05.09.1990 року стала власницею будинку [ADDRESS]. На початку 2015 року позивачу стало відомо про те, її бабуся [PERSON] тяжко захворіла, та вона прийняла рішення переїхати до неї додому [ADDRESS] так як їй було не зручно їздити до неї та приглядати. Протягом майже трьох років позивач із своєю сім'єю проживала у бабусі. 10.02.2015 року бабуся [PERSON] склала заповіт на ім'я позивача, в якому зазначила про те, що у випадку її смерті житловий будинок [ADDRESS] з господарчими спорудами заповідає позивачу [PERSON] [INFO]. [INFO] бабуся [PERSON] померла про що було здійснено актовий запис № 575 (копія свідоцтва про смерть додається). Ще при житті бабусі позивач сама захворіла на анкологічне захворювання. Після смерті бабусі в позивача одразу погіршився стан здоровья і майже протягом 8 місяців проходила лікування по своєму захворюванню. При цьому знаючи, що у випадку коли спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. В середині березня 2018 року позивач звернулася до приватного нотаріуса з відповідною заявою для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно будинок [ADDRESS] з господарчими спорудами та земельну ділянку ціль призначення якої будівництво і обслуговування житлового будинку господарчих будівель і споруд розташовану за вищевказаною адресою. 24.03.2018 року позивач отримала від приватного нотаріуса лист в якому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Третя особа, яка повідомлена належним чином до суду не з'явилася. Суд, дослідив матеріали справи і оцінив їх в сукупності, прийшов до висновку, що вимоги заявника обґрунтовані, знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, [PERSON] [INFO] (призвіще до одруження [PERSON]). Відповідно до свідоцтва про народження мати позивача [PERSON] (копія свідоцтва про народження додається). Відповідно до свідоцтва про шлюб мати позивача мала дошлюбне призвіще [PERSON] (копія свідоцтва про шлюб додається). Згідно свідоцтва про народження матері позивача її батьками були [PERSON] та [PERSON] (копія свідоцтва про народження додається). Згідно свідоцтва про шлюб бабуся позивача [PERSON] 1979 році вийшла заміж за [PERSON] та змінила призвіще на [PERSON] (копія свідоцтва про шлюб додається). Бабуся позивача [PERSON] згідно до договору дарування від 05.09.1990 року стала власницею будинку [ADDRESS]. На початку 2015 року позивачу стало відомо про те, її бабуся [PERSON] тяжко захворіла, та вона прийняла рішення переїхати до неї додому [ADDRESS] так як їй було не зручно їздити до неї та приглядати. Протяго майже трьох років позивач із своєю сім'єю проживала у бабусі. 10.02.2015 року бабуся [PERSON] склала заповіт на ім'я позивача, в якому зазначила про те, що у випадку її смерті житловий будинок [ADDRESS] з господарчими спорудами заповідає позивачу [PERSON] [INFO]. [INFO] бабуся [PERSON] померла про що було здійснено актовий запис № 575 (копія свідоцтва про смерть додається). Факт проживання померлої [PERSON] в період з 2015 року і по - 18.09.2017 року зі своєю онукою [PERSON] в будинку [ADDRESS], підтверджується актом голови квартального комітету від 14.05.2018 року. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Таким чином, саме постійне проживання спадкодавця зі спадкоємцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, а не лише реєстрація місця проживання спадкодавця за адресою місця проживання спадкоємця. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного терміну, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Положеннями ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Із наведеного суд вбачає, що померла [PERSON] дійсно в період з 2015 року і по - 16.09.2017 року постійно проживала зі своєю онукою [PERSON] в будинку [ADDRESS], а тому позовні вимоги в цій частинні підлягають задоволенню. При цьому, судом не встановлено інших спадкоємців, крім позивача, які б мали намір прийняти спадщину або які мають право на отримання спадщини після смерті [PERSON]. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне також задовольнити позовні ви-моги позивача про визнання в порядку спадкування за заповітом права власності на спадкове майно.

Outcome: approved