Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-19 00:00:00

У травні 2013 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є людиною похилого віку, тривалий час хворіє психічною хворобою та періодично проходить відповідні лікування. Їй на праві власності належить квартира в [ADDRESS]. Ще в 1998 році вона склала заповіт, яким все своє майно заповідала своєму племіннику, оскільки інших родичів немає. Відповідачка, навмисно під виглядом допомоги оформити субсидію, заманила її до приватного нотаріуса та обманним шляхом вимусила її підписати договір дарування кватири. Відповідачка також скористалась тим, що в момент підписання заповіту вона перебувала у стані, в якому не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, що підтверджено висновком експерта. Через протиправні дії відповідачки їй було завдано моральної шкоди. Просила суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 02 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON]; визнати такою, що втратила право реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS]; стягнути солідарно з відповідачів на її користь моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.; стягнути солідарно з відповідачів судові витрати за правову допомогу в розмірі 2 000 грн., судовий збір - 229,40 грн. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Просила задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову заперечувала. Просила відмовити в задоволенні позову. У судове засідання відповідачка приватний нотаріус [PERSON] не з'явилась. Направила суду письмові заперечення, просила відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. У ст. 719 ЦК України встановлені вимоги до договору дарування. Так, договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. При розгляді справи судом встановлено, що 29 серпня 2000 року [PERSON] отримала свідоцтво про власності на квартиру, що знаходить за адресою: [ADDRESS]. 02 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. За ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину. П. 16 Постанови передбачено, що правила ст.225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справи за ухвалою суду було призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої постановлено питання чи могла [PERSON], 1938 року народження, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання оспорюваного договору дарування. Згідно акту амбулаторної комісійної судово-психіатричної експертизи №1025 від 17 грудня 2013 року у період часу, до якого відноситься укладення договору дарування кватири [ADDRESS], укладений 02 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] - [PERSON] виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з емоційно-вольовими порушеннями (згідно з МКХ-10, шифр F07.8) за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла ними керувати. На підтвердження доводів позовної заяви, [PERSON] надала суду акт судово-психіатричної експертизи №30ц від 30 травня 2012 року (а.с. 125-128), проведеної в іншій цивільній справі про визнання даного дарування недійсним. Відповідно до висновків даної експертизи [PERSON] протягом багатьох років, а також в період підписання заповіту від 02 лютого 2008 року страждала на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба) з інтелектуально-мнестичним зниженням, емоційно-вольовими розладами, депресивним синдромом; ступінь виразності психічних розладів був такий, що [PERSON] під час складання підписання договору дарування від 02 лютого 2008 року не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Враховуючи надані суду пояснення сторонами, покази свідків, покази допитаних експертів [PERSON] та [PERSON], суд при вирішення спору бере до уваги експертизу від 17 грудня 2013 року, оскільки вона проведена за матеріалами саме цієї справи, є комісійною експертизою, стаж членів комісії є значно більший, обсяг матеріалів наданих для вивчення експертам є більш повним для об'єктивного та повного дослідження психічного стану [PERSON] Інших доказів на підтвердження своїх доводів позивачем суду не надано. Посилання [PERSON], що вона в даний час проживає в своїй квартирі, оплачує комунальні послуги, перебуває на обліку у лікаря-психіатра, суд до уваги не бере, оскільки дані обставини існують зараз та не підтверджують психічний стан на час вчинення оспорюваного правочину. Ст. 229 та ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. У п. 20 вищевказаної постанови зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. На підставі наведеного, оцінюючи кожний доказ окремо та у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог щодо визнання правочину недійсним. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до норм ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодування в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Виходячи зі змісту вищезазначеного, при вирішенні вказаного спору, у судовому засіданні підлягала обов'язковому встановленню наявність самої такої шкоди; протиправна, винна поведінка у формі дій або бездіяльності відповідача; причинний зв'язок між діями або бездіяльністю відповідача та наслідками, у вигляді шкоди, що були заподіяні позивачеві. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки позивачем не подано суду доказів того, що через неправомірні дії відповідача й була заподіяна шкода, суд відмовляє в задоволенні позову в частині відшкодування шкоди.

Outcome: dismissed