Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

У травні 2021 р. позивачка [PERSON] звернулася в Рівненський районний суд Рівненської області з позовом до відповідачки [PERSON] із урахуванням заяви вх. 16082 від 24.09.2021 р. просить: -Виділити належну їй частку земельної ділянки на підставі спадщини за заповітом в розмірі 2,00 га із земельної ділянки № [NUMBER] кадастровий номер 5624682700:01:001:0309 га згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯА №688410, виданого 03.07.2007 р. згідно розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації від 21.11.2005 р.; -Решту земельної ділянки № [NUMBER] кадастровий номер 5624682700:01:001:0309 згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯА №688410, виданого 03.07.2007 р. згідно розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації від 21.11.2005 р. у розмірі 2,8 га та земельні ділянки № [NUMBER] кадастровий номер 5624682700:05:016:0024, площею 0,18 га для ведення особистого селянського господарства (сінокос), №3 кадастровий номер 5624682700:01:001:0310, площею 0,09 га для ведення особистого селянського господарства (пасовище) залишити як спадщину за законом. В обґрунтування позовних вимог вказує, що [INFO] померла [PERSON] , у зв`язку з чим відкрилася спадщина. Згідно її заповіту від 13.02.2008 р., посвідченого Рівненською районною ДНК, спадкодавець вчинила розпорядження: «3,07 га земельної ділянки, розташованої на території Верхівської сільської ради Рівненського району Рівненської області, належної мені на підставі державного акту серії ЯА №688410, виданого Рівненською районною державною адміністрацією 03.07.2007 р., заповідаю [PERSON] , 2,00 га вищевказаної земельної ділянки заповідаю [PERSON] », тобто позивачці. [PERSON] є онукою [PERSON] - спадкодавця. На час відкриття спадщини і по даний час [PERSON] постійно проживає за кордоном в Італії. Наміру повертатися в Україну немає і повідомила по телефону всіх родичів, в тому числі свою матір [PERSON] про відмову від спадщини. Протягом встановленого законом строку заяву про прийняття спадщини за заповітом і за законом не подала. Натомість, її мати - відповідачка, [PERSON] , яка є спадкоємцем першої черги, звернулася до Першої Рівненської ДНК із заявою про прийняття після смерті [PERSON] спадщини за законом. З цих підстав земельна ділянка площею 3,07 га згідно державного акту серії ЯА №688410, виданого Рівненською районною державною адміністрацією 03.07.2007 р. на підставі спадщини за законом успадковується [PERSON] . Інших спадкоємців немає. Після оформлення спадкової справи виявилося, що в державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯА №688410 значаться три земельні ділянки: № [NUMBER] кадастровий номер 5624682700:01:001:0309, площею 4,80 га для ведення особистого селянського господарства (рілля), № 2 кадастровий номер 5624682700:05:016:0024, площею 0,18 га для ведення особистого селянського господарства (сінокос), №3 кадастровий номер 5624682700:01:001:0310, площею 0,09 га для ведення особистого селянського господарства (пасовище). За таких обставин нотаріус немає можливості видати позивачці свідоцтво про право на спадщину за заповітом без виділення її частки у спадковому майні в натурі. Отже, решта площ земельних ділянок, крім тої, що належить позивачці як спадщина за заповітом, належить іншим особам спадкоємцям за законом. Виходячи з положень статей 1223, 1225, 1268, 1278 ЦК України, просить виділити належну їй частку земельної ділянки згідно заповіту в натурі. Приймаючи до уваги, що земельні ділянки № [NUMBER] та [ADDRESS] є незначними за розмірами, їх поділ є нераціональним, просить виділити належну їй частку у розмірі 2,00 га із земельної ділянки № [NUMBER] . Виділення частки в натурі на підставі рішення суду та свідоцтва про право на спадщину за заповітом дозволить їй розробити проект землеустрою з присвоєнням нового кадастрового номера та оформити право власності на земельну ділянку. Ухвалою суду від 16.07.2021 р. відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 13.09.2021 р. витребувано від Першої РДНК належним чином засвідчені копії зі спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 24.09.2021 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Пузирко О.О. змінені позовні вимоги підтримали та просять їх задоволити. У судовому засіданні відповідачка позовні вимоги визнала. Суд, вислухавши пояснення представників учасників процесу у судовому засіданні, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Вимоги ст.264ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що [PERSON] згідно із заповітом від 13.02.2008 р., посвідченого державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Кутецькою В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-89, на випадок своєї смерті зробила розпорядження: 3,07 га земельної ділянки, розташованої на території Верхівської сільської ради, Рівненського району, Рівненської області, належної їй на підставі державного акту серії ЯА № 688410, виданого Рівненською РДА 03.07.2007 р., заповіла [PERSON] , 2,00 га вищевказаної земельної ділянки заповіла [PERSON] . Як убачається із засвідченої копії спадкової справи №262/2019, заведеної 30.07.2019 р. Першою Рівненською ДНК, [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Відповідачка [PERSON] 30.07.2019 р. звернулася до Першої РДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері - [PERSON] , вказуючи про відсутність інших спадкоємців за законом. Позивачка [PERSON] 08.10.2019 р. звернулася до Першої РДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , вказуючи про спадкоємицю, передбачену за заповітом [PERSON] . Як убачається із роз`яснення державного нотаріуса Першої Рівненської державної нотаріальної контори Західного МУ МЮ (м.Львів) Гайдук В.О. № 1275/02-14 від 05.10.2021 р., відповідно до матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] є два спадкоємці: -спадкоємиця за заповітом [PERSON] ; -спадкоємиця за законом першої черги - дочка померлої, [PERSON] . У склад спадщини, належної [PERSON] , входять три земельні ділянки, передані для ведення особистого селянського господарства: -площею 0,0887 га, кадастровий номер 5624682700:01:001:0310; -площею 0,1800 га, кадастровий номер 5624682700:05:016:0024; -площею 4,8 га, кадастровий номер 5624682700:01:001:0309, які належали спадкодавцю на праві приватної власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯА №688410, виданого на її ім`я Рівненською РДА 03.07.2007 р. Однак спадкоємиця оригінал вищевказаного документа втратила, у зв`язку з чим Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг було проведено реєстрацію права власності на вищевказане нерухоме майно (земельні ділянки) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, де відкрито відповідні розділи. Спадкодавиця за життя розпорядилася своїм майном, об`єднавши площу усіх земельних ділянок і розділивши між спадкоємцями на свій розсуд у га (гектарах), а не в частках, що призводить до певних труднощів для видачі свідоцтва про право на спадщину та визначення обсягу спадкового майна. Нотаріусом було запропоновано спадкоємцям варіант спадкування, визначивши частку від цілого, а саме взявши за ціле 5,07 га земельних ділянок визначається: скільки від цілого часток становить 3,07 га та 2,0 га, що відповідно становить 61/100 часток і 39/100 часток від кожної земельної ділянки, що входить до складу спадщини. Так буде видано три свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] на 39/100 часток від кожної земельної ділянки; а [PERSON] - свідоцтва про право власності на спадщину за законом на 61/100 часток кожної земельної ділянки, що спадкується. Спадкоємці можуть за нотаріально посвідченим договором, якщо це стосується нерухомого майна, змінити розмір частки у спадщині когось із них. Існують два варіанти поділу (виділу) спадкового майна між спадкоємцями: договір про зміну розміру частки у спадщині; договір про поділ спадщини (спадкоємці визначають конкретне майно, яке може відповідати їх часткам у спадщині). Проте, не може бути посвідчений договір про поділ спадщини згідно із заповітом, в якому заповідач конкретизував розподіл свого майна між тим чи іншим спадкоємцем, та кожний спадкоємець за заповітом стає власником конкретної, вказаної в заповіті речі. Поділ спадщини здійснюється спадкоємцями відповідно до часток у спадковій масі, що належать їм згідно із законом чи заповітом. Тобто, при поділі спадкоємець отримує майно, рівне за вартістю його спадковій частці. Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 2. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. 3. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1225 ЦК України Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч. ч.1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1278 ЦК України Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті1220,1222 ЦК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України). Позивачка та відповідачка є єдиними спадкоємцями за заповітом та спадкоємцями першої черги за законом. Спору щодо спадкового майна та його поділу, в тому числі визначення часток у спадковому майні, між ними немає. Отже, право спадкоємців врегулювати свої правовідносини шляхом укладення договорів про поділ спадкового майна при відсутності між ними спору передбачено спеціальними нормами щодо поділу спадкового майна (ст. ст.1278, 1279 ЦКУ) і це також узгоджується зі ст.6, 627 ЦК України. У договорі про поділ спадкового майна спадкоємці мають право визначити яке майно переходить у власність кожному спадкоємцю, визначити розмір частки у спадщині (ч.3 ст.1267 ЦК України), визначити конкретні речі, права та обов`язки. Договором про поділ спадщини сторони погоджують розподіл самого майна, проте право власності на майно оформляються свідоцтвом про право на спадщину, яке видається нотаріусом з урахуванням домовленостей сторін про розподіл спадкового майна. Відповідно до пункту 230 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004, поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, які прийняли спадщину. У разі недосягнення згоди, поділ провадиться у судовому порядку відповідно до часток, належних кожному із спадкоємців за законом або за заповітом. Отже, спадкоємці, які прийняли спадщину, вправі за взаємною згодою здійснити поділ спадкового майна, який провадиться відповідно до часток, належних кожному із спадкоємців. Поділ спадкового майна оформляється договором спадкоємців. У договорі про поділ спадкового майна визначаються реальні частки спадкоємців у спадковому майні. Поділ допускається лише тоді, коли визначилося коло спадкоємців, які реалізували право на прийняття спадщини. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 367 ЦК України, статті 1278 ЦК України та вказано, що «якщо спадкодавець склав заповіт і в ньому не зазначив частки спадкоємців, вони вважаються рівними. Навпаки, якщо заповідач розподілив спадщину між спадкоємцями в нерівних частках, то кожний має право саме на ту частку, яку вказав спадкодавець. За відсутності заповіту частки кожного спадкоємця в спадщині визнаються рівними. Відступ від цього принципу можливий за домовленістю спадкоємців між собою (стаття 1267 ЦК України). Спадщина належить спадкоємцям, які прийняли її на праві спільної часткової власності (частина четверта статті 355 ЦК України), а тому при її поділі застосовуються правила передбачені в главі 26 ЦК України, які регулюють відносини спільної часткової власності. Якщо згоди про поділ спадщини досягти не вдалося, то поділ провадиться в судовому порядку відповідно до часток, які належать кожному із спадкоємців за законом або за заповітом. Вирішення судового спору щодо поділу спадкового майна не залежить від отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину. Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється». У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 зроблено висновок, що «у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. У заяві про уточнення позовних вимог позивачка вказує про виділення саме ідеальної частки земельної ділянки до визначення її в натурі на підставі розроблених землевпорядних документів. У зв`язку з цим слід вказати щодо використання поняття ідеальної і реальної частки у праві спільної власності. Під реальною часткою звичайно розуміють певну частину спільного майна в натурі, яке фактично надається у власність співвласнику. Поняття ж ідеальної частки використовується, на відміну від реальної, щоб підкреслити, що частка співвласника не є вираженою в натурі. Так, спадкоємці, які прийняли спадщину, але не здійснили поділ спадкового майна, мають ідеальні частки у праві спільної часткової власності на успадковане ними майно. У разі, якщо результатом поділу спадщини є отримання двома або більше спадкоємцями у власність кількох речей, належні їм ідеальні частки у праві власності трансформуються на реальні, які вже виражатимуть право кожного співвласника у чітко визначеній чисельній пропорції. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] прийняли позивачка та відповідачка, однак позовних вимог про визначення часток у спадковому майні не пред`явлено. Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У даному випадку відмова у задоволенні позову не свідчить про відсутність у позивачки права на спадщину після смерті спадкодавця за заповітом, оскільки підставою для відмови у позові є невірно обраний спосіб захисту свого права, відсутність доказів наявності спору між спадкоємцями щодо виділу спадкового майна, відсутність технічної документації щодо можливості виділу земельної ділянки у розмірі 2 га, та неможливості вирішити вказане питання шляхом відповідного правового інструментарію щодо отримання свідоцтв про право на спадщину із визначенням частки у спадковому майні та подальшого оформлення поділу земельних ділянок у розмірі відповідно 2 га для позивачки та відповідно для відповідачки решти земельної ділянки. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed