Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Азовелектросталь» про зобовязання внести зміни до наказу про звільнення та до трудової книжки, стягнення вихідної допомоги, стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати з компенсацією за невикористані дні щорічної відпустки та компенсацією втрати частини доходів у звязку із порушенням виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову вказав, що 14.03.2007 року його було прийнято на роботу до відповідача, де починаючи з серпня 2014 року перестали своєчасно виплачувати заробітну плату та не розрахувалися після звільнення позивача. Після звільнення частково була сплачена заборгованість по заробітній платі за серпень 2014 року в сумі 1 200,00 грн. За даними із Пенсійного Фонду України за серпень 2014 року розмір нарахованої заробітної плати позивача становить 2 177,93 грн., а відповідно до розрахункового листа сума після утримання становить 1730,14 грн., тому за серпень 2014 року борг складає 530,14 грн. Також не погоджується із розміром нарахованої в довідці заробітної плати за січень 2015 року в сумі 339,69 грн. та зазначає, що згідно ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки. Внаслідок систематичної невиплати заробітної плати позивач 30.03.2015 року звернуся до відповідача із письмовою заявою про розірвання трудового договору за власним бажанням у звязку із порушенням трудового законодавства на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Але відповідач незаконно змінив дату та формулювання звільнення. Посилаючись на судову практику Верховного суду України такі дії відповідача вважає незаконними. Також зазначає про обовязок відповідача нарахувати вихідну допомогу на підставі статті 44 КЗпП України у розмірі визначеному колективним договором, але менше тримісячного середнього заробітку, що є мінімально встановленими законом гарантіями у сумі 1218 грн., тому вихідна допомога не може бути менше ніж 3 654,00 грн. Зазначає, що після звільнення остаточний розрахунок із позивачем проведений не був. У звязку із тим, що позивач на момент звільнення не працював, тому ним було відправлено поштою письмову заяву про здійснення розрахунку, яка була отримана відповідачем 07 квітня 2014 року. Проте відповідач не провів остаточний розрахунок після отримання письмової заяви від позивача. У звязку із не проведенням повного розрахунку у встановлений законом строк на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за весь час затримки по день прийняття рішення суду. Також вказує, що відповідач не провів розрахунок та не сплатив компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки. Крім того у звязку із несвоєчасною виплатою заробітної плати просить нарахувати та виплатити компенсацію згідно вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати». Пізніше позивачка уточнила позовні вимоги, збільшивши їх, та додатково зазначила, що в січні 2015 року позивач не подавав заяв про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, а тому відповідач безпідставно не здійснив нарахування та оплату за цей місяць виходячи із розміру не нижче двох третин тарифної ставки, як час простою не з вини працівника. За представленим розрахунком позивача сума недорахованої заробітної плати позивача за січень 2015 року становить 766,46 грн. Загальний розмір заборгованості по заробітній платі позивача становить 15 273,07 грн. Сума заборгованості за невиплаченою вихідною допомогою становить 3 654,00 грн. Розмір середньоденної заробітної плати позивача за власним розрахунком становить 84,48 грн. На підставі зазначеного просить суд: - визнати факт порушення трудового законодавства у звязку з порушенням терміну виплати заробітної плати більше як за один місяць; - визнати звільнення без урахування пункту 3 статті 38 КЗпП України, невідповідаючим фактичним обставинам; - змінити дату та формулювання причин звільнення позивача з ПАТ «Азовелектросталь» з «14.04.2015 р. Звільнено за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України» на «31.03.2015р. Звільнено за власним бажанням у звязку з порушення строків виплати заробітної плати, згідно п.3 ст. 38 КЗпП України» у точній відповідності до заяви Позивача про звільнення, про що вказати у рішенні суду; - зобовязати відповідача внести зміни до приказу №95к від 14.04.2015 року шляхом зміни «14.04.2015р. Звільнено за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України» на «Звільнено за власним бажанням у звязку з порушення строків виплати заробітної плати, згідно п.3 ст. 38 КЗпП України» у точній відповідності до заяви позивача про звільнення. - зобовязати внести зміни до трудової книжки позивача, шляхом визнання запису №25 від 14.04.2015 року недійсним та внести новий запис про звільнення від 31.03.2015 року «Звільнено за власним бажанням у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, згідно пункту 3 статті 38 КЗпП України» на підставі відповідного рішення суду; - зобовязати нарахувати вихідну допомогу на підставі статті 44 КЗпП України у розмірі визначеному колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку та стягнути на користь позивача; - стягнути на користь позивача нараховану, але невиплачену заробітну плату, у тому числі за невикористані дні щорічної відпустки, у розмірі 14 506,61 грн.; - зобовязати донарахувати за 15 днів (120 часів) за січень 2015 року, 2/3 окладу у розмірі 766,46 грн., який стягнути на користь позивача; - зобовязати нарахувати та стягнути компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати; - стягнути на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільнені, а в разі не проведення його до розгляду справи по суті - по день фактичного розрахунку у розмірі 84,48 грн/день; - допустити негайне виконання рішення в повному обсязі. Останньою заявою від 14 липня 2015 року позивач просив залишити без розгляду позовні вимоги в частині зобовязання нарахувати та стягнути компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати, та вимоги щодо заявленого судового збору у сумі 121,80 грн. Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, підтримали позовні вимоги, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач в період часу з 14.03.2007 року по 14.04.2015 року працював у відповідача, що підтверджується записами в його трудовій книжці. 14.04.2015р. позивача було звільнено з підприємства за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна платня. Згідно наданої відповідачем довідки від 20.05.2015р. Вих.№1277 сума заборгованості по заробітній платі з урахуванням вже утриманих обовязкових податків та зборів перед [PERSON] за період його роботи з серпня 2014р. по квітень 2015р. складає: серпень 2014р. 630,14 грн., вересень 2014 року 1 207,62 грн., жовтень 2014 року 1 312,46 грн., листопад 2014 року 1 106,15 грн., грудень 2014 року 1 271,69 грн. ( в тому числі повернення за газету 13,33 грн), січень 2015 року 339,69 грн. (в тому числі нарахована компенсація за затримку виплати заробітної плати за 08.2014р. 42,40 грн.), лютий 2015 р. 1 049,15 грн. (в тому числі нарахована компенсація за затримку виплати заробітної плати за 08.2014р. 56,00 грн.), березень 2015 р. 985,86 грн. (в тому числі нарахована компенсація за затримку виплати заробітної плати за 08.2014р. 40,20 грн.), квітень 2015р. 6 603,85 грн. (в тому числі нарахована компенсація за затримку виплати заробітної плати за 08.2014р. 33,00 грн., компенсація за невикористану відпустку в кількості 62 дня в сумі 7 672,44 грн.), а всього 14 506,61 грн. Крім того, позивач не погоджується із розміром нарахованої до виплати заробітної плати за січень 2015 року в розмірі 339,69 грн. та заявив вимогу про стягнення не донарахованої заробітної плати за січень 2015 року в розмірі 766,56 грн., оскільки час простою підприємства не звини працівника має оплачуватися з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу), що передбачено ч. 1 ст. 113 КЗпП України. Позивач не подавав заяв про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, що не звільняло відповідача від нарахування заробітної плати у встановленому законом розмірі. Перевіряючи законність позовних вимог в цій частині суд неодноразово витребував від відповідача заяву [PERSON] про надання йому відпустки без збереження заробітної плати за січень 2015р. Проте будь-якої відповіді до суду надано не було. Відповідно до положень ч.3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідач не представив доказів на спростування вимог позивача. У звязку із цим суд вважає, доведеним факт відсутності заяви позивача про надання йому відпустки без збереження заробітної плати за січень 2015р. Відповідно до частини 1 статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). У відповідності до вказаних норм відповідач зобовязаний був нарахувати та виплатити заробітну плату позивачу за січень 2015 року не нижче від двох третин його тарифної ставки. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем вказаного обовязку дотримано не було, нарахована заробітна плата за січень 2015 року в сумі 339,69 грн. не є двома третинами тарифної ставки позивача. Представлений позивачем розрахунок з урахуванням аналогічного періоду за попередні місяці, зокрема листопад 2014 року, в яких нарахування заробітної плати позивача відбувалося в розмірі 2/3 тарифної ставки, свідчить, що розмір заробітної плати у січні 2015 року виходячи із 2/3 мав бути 1 106,15 грн., тобто не донараховано заробітної плати в сумі 766,46 грн. (1106,15 грн. -339,69 грн.). Відповідачем вказаних розрахунків спростовано не було. В такому випадку суд вважає законним та обґрунтованим вимоги позивача щодо донарахування та стягнення заробітної плати за січень 2015 року в розмірі 766,46 грн., а всього за січень 2015 року заробітна плата, яка підлягає стягненню становить 1 106,15 грн. З урахуванням зазначеного загальна сума заборгованості по заробітній платі позивача за період роботи з серпня 2014р. по квітень 2015р. складає 15 273,07 гривень (14 506,61 + 766,46). Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні не проведений, що підтверджується власною довідкою відповідача та його письмовими поясненнями, внаслідок цього по сьогоднішній день існує заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 15 273,07 грн. з вирахуванням вже сум, які підлягають утриманню як обовязкові податки та збори, тому вказана сума заборгованості підлягає стягненню в судовому порядку. Отже судом встановлено наявність факту порушення законодавства про працю в частині виплати заробітної плати. У звязку із не своєчасною виплатою заробітної плати позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою про звільнення від 30 березня 2015 року, в якій просив звільнити його з 31 березня 2015 року на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням, у звязку з порушенням та невиконанням ПАТ «Азовелектросталь» законодавства про працю, яке виявилося у затримці виплати нарахованої заробітної плати (з 01 серпня 2014 року по теперішній час). Дана заява була надіслана позивачем 30.03.2015р. поштою цінним листом з повідомленням з описом вкладення та отримана відповідачем 07.04.2015 року, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення. Проте позивач був звільнений з підприємства з 14 квітня 2015 року за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України, що підтверджується відповідним наказом №95-к від 14.04.2015р. та даними трудової книжки. Вирішуючи питання про правомірність дій відповідача суд керується наступним. Частиною 1 статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. При цьому частиною 3 цієї ж статті передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Встановивши факт порушення трудового законодавства з боку відповідача, суд приходить до висновку про обґрунтованість направленої заяви про звільнення на підставі частини 3 статті 38 із визначеним позивачем формулюванням у звязку з порушенням та невиконанням ПАТ «Азовелектросталь» законодавства про працю, яке виявилося у затримці виплати нарахованої заробітної плати та самостійного визначення ним строку розірвання трудового договору з 31 березня 2015 року. Судом встановлено що відповідач незаконно змінив підставу і дату звільнення позивача та зазначив в трудовій книжці правову підставу для звільнення згідно частини 1 статті 38 КЗпП України і дату звільнення 14 квітня 2015 року, що не відповідає змісту заяви позивача. Пунктом 2.26 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої спільним наказом Міністерства Юстиції, Міністерства праці та Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993р. № 58 передбачено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов'язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Відповідачем не було дотримано вказаних положень інструкції та не вказано точну причину звільнення позивача, про яку він зазначав у своїй письмовій заяві та з якою закон повязує надання певних матеріальних благ від працедавця. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. До подібних висновків прийшов Верховний суд в своїх постановах від 22 травня 2013 року по справі 6-34 цс13, від 31.10.2012 року по справі №6-120цс12, від 20.02.2013р. про справі №6-157цс12, які є обовязковими для застосування судами всіх інстанцій. Підставою для застосування ч. 3 ст. 38 КЗпП України є сам факт порушення трудового законодавства, а не істотність або причини такого порушення. Істотність характеру порушень роботодавцем умов трудового законодавства та їх поважність не можуть бути підставою для відмови працівнику у звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені. За таких обставин дії відповідача щодо самостійної зміни формулювання звільнення з частини 3 ст. 38 КЗпП України на ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а також дати звільнення, є незаконними та призводять до порушення прав позивача, які підлягають захисту в судовому порядку шляхом зобовязання відповідача внести відповідні зміни до наказу про звільнення та трудової книжки позивача. Крім того, згідно статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Приймаючи до уваги, що заявлені позивачем вимоги відносно припинення трудового договору внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю підтвердились, тому у відповідача перед звільненим [PERSON] мається обовязок виплатити вихідну допомогу у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Обидві сторони не представили суду умови колективного договору, а тому суд при визначені розміру вихідної допомоги застосовує встановлений статтею 44 КЗпП України мінімум у виді тримісячного розміру заробітної плати у мінімально встановленому законом розмірі, передбаченому Законом України «Про державний бюджет на 2015 рік» у сумі 1218,00 грн. Загальний розмір тримісячної допомоги в такому випадку становить 3 654,00 грн. (1218 грн. х 3), який підлягає стягненню на користь позивача. Стосовно заявленого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Письмова вимога про розрахунок була направлено позивачем поштою, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими квитанціями та описом вкладення в цінний лист та отримана відповідачем 07 квітня 2015 року, про що свідчить поштове повідомлення про вручення. Отже не пізніше наступного дня тобто 08 квітня 2015 року відповідач зобовязаний був провести остаточний розрахунок. Станом на день прийняття цього рішення відповідачем не надано до суду доказів, які б свідчили про виплату заборгованості по заробітній платі перед позивачем, тому розрахунок середнього заробітку має відбуватися з 09 квітня 2015 року по день постановлення рішення, як просить позивач. У звязку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, тобто за період з наступного дня після пред'явлення працівником вимоги про розрахунок з 09.04.2015р. по день прийняття рішення судом 14 липня 2015 року, оскільки фактичного розрахунку до сьогоднішнього часу проведено не було. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з проведеним розрахунком, представленим позивачем в додатку №1 до заяви про збільшення позовних вимог, розмір середньоденної заробітної плати позивачки складає 84,48 грн., що відповідає передбаченому Порядку та не було спростовано відповідачем. За даними листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 р. N 10196/0/14-14/13 середньостатистична кількість робочих днів на 2015 рік за період з 09.04.2015р по 14.07.2015р. складає 63 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 09.04.2015р. по 14.07.2015р. складає 5 322,24 грн. (63 дні х 84,48 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 5 322,24 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у сумі 243,60 грн.

Outcome: approved