Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

У червні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві позивач просив суд визнати за ним - сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Дзержинське» право власності на комплекс будівель та споруд (свинарники) який складається з будівлі свинарнику А, площею 2106,0 кв.м., будівлю свинарнику Б, площею 2097,5 кв.м., насосної В, вбиральні Г, насосної Д, вбиральні Е, жижезбірник - №1, який знаходиться за адресою Дніпропетровська область, Новомосковський район, м.Перещепине, вул.Запорізька, 103В. Представник позивача у судове засідання не зявився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, суду надав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з?явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази та матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 грудня 2003 року між Позивачем та Відповідачем, було укладено, договір фінансового лізингу, згідно якого Відповідач як представник, співвласників майна у формі основних засобів, що належить їм на праві спільної часткової власності в результаті виходу з колективного сільськогосподарського підприємства ім.Дзержинського, основні засоби, а саме; комплекс будівель та споруд (свинарники), який складається з будівлі свинарнику А, площею 2106,0 кв.м., будівлі свинарнику Б, площею 2097,5 кв.м., насосної В, вбиральні Г, насосної Д, вбиральні Е, жижезбірника - №1. Відповідач передав основні засоби Позивачу до 01 серпня 2008 року. Після настання 1 серпня 2008 року, основні засоби переходять у власність Позивача, при умові сплати усієї суми належних платежів у розмірі 40\~000 (сорок тисяч) гривень. В березні 2003 року на виконання договору фінансового лізингу між відповідачем та позивачем, позивач передав відповідачу грошову суму передбачену договором. З 2008 року по теперішній час відповідач не має бажання на оформлення документів по переходу права власності на вищенаведене майно, на позивача. Позивач не має можливості в повній мірі користуватися своїм правом власності на майно, яке належить йому та за яке він вніс грошові кошти. Згідно ст.806 Цивільного Кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. На підставі ст.807 Цивільного Кодексу України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно із ст.328 Цивільного Кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч.1 ст.316 Цивільного Кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ст.317 Цивільного Кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ст.392 Цивільного Кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі На підставі викладеного,

Outcome: approved