Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

У травні місяці 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, який обгрунтовує тим, що восени 2014 року придбала автомобіль Оpel Vivaro, 2007 року випуску, номер кузова (VIN) [NUMBER], що підтверджується копією технічного паспорту [NUMBER], вартістю 200 000 грн., яким за її згодою користувався знайомий [PERSON]. У серпні місяці 2015 року виявивши відсутність транспортного засобу за місцем зберігання звернулася до Хмельницького міського відділу Національної поліції України із заявою про викрадення автомобіля та розпочате кримінальне провадження, що підтверджується витягом із ЄРДР. Під час досудового розслідування, їй, як потерпілій у справі стало відомо, що вказаний автомобіль за довідкою рахунком серії ААЕ № 9327577, виданої ТОВ «БМ Групп» спочатку був відчужений рідному брату [PERSON], [PERSON], що підтверджується витягом з реєстраційної картки транспортного засобу, котрий згодом був перепроданий [PERSON]. Проте жодних цивільно-правових угод спрямованих на відчуження спірного транспортного засобу вона не укладала, автомобіль вибув з її володіння поза її волею, тому договір купівлі-продажу оформлений довідкою -рахунком серії ААЕ № 9327577 має бути визнаний недійсним. Вона ніколи не користувалась послугами суб»єкта господарювання ТОВ «БМ Групп», не передавала йому автомобіль для реалізації, не укладала з ним жодних договорів і довіреностей на право відчуження означеного транспортного засобу, оскільки наміру його відчужувати не мала. Право власності позивача не визнається, оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу втрачено, тому просить визнати договір купівлі-продажу автомобіля оформлений довідкою-рахунком визнати недійсним, визнати право власності на нього за позивачем та витребувати його з чужого незаконного володіння. Представник позивача в судовому засіданні заявлений позов підтримав. Суду пояснив, що транспортний засіб марки Оpel Vivaro, 2007 року випуску належний на праві власності [PERSON] вона ніколи не відчужувала, будь-яких актів, заяв і договорів на його відчуження не підписувала та наміру його відчужувати не мала. В серпні місяці 2015 року був вчинений договір купівлі-продажу, комісіонер - ТОВ «БМ Групп» виступав як продавець. 15.08.2015 року [PERSON] звернулась до органів поліції з приводу викрадення належного їй на праві власності транспортного засобу, хоча в даний час юридично автомобіль зареєстрований за [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявлених вимог не визнав та суду пояснив, що [PERSON] дала згоду на перереєстрацію транспортного засобу № ААЕ327577 від 05.08.2015 року та на підставі цієї згоди відбувся договір комісії, оскільки [PERSON] брала у нього в борг 10 000 доларів США а погодилась віддати його в забезпечення боргових зобов»язань перед ним, а він згодом перепродав його [PERSON] При цьому довіряв [PERSON], бо та перебувала у цивільному шлюбі з [PERSON], його рідним братом. В наступні судові засідання не з»явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представники [PERSON] в суді, проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечили, при цьому зазначили, що відповідач [PERSON] набув право власності на спірний автомобіль на законних підставах. Суду показали, що [PERSON] 01.09.2015 року придбано автомобіль марки OPEL моделі VIVARO, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] у [PERSON] на підставі довіреності. Означений автомобіль він придбав у [PERSON] за 11 400 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою. Даний автомобіль є його власністю, що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, котре ніким не оспорюється. Представник товариства з обмеженою відповідальністю «БМ Групп» в судове засідання не з»явився, повідомлявся за адресою місця знаходження юридичної особи. Суд, заслухавши доводи представника позивача, заперечення відповідача [PERSON] та представника відповідача [PERSON], перевіривши матеріали справи доказами, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 травня 2014 року позивач, [PERSON] придбала автомобіль Оpel Vivaro, 2007 року випуску, номер кузова (VIN) [NUMBER], що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Належним їй на праві власності транспортним засобом правомірно користувався [PERSON] та зберігав його за місцем проживання позивача по [ADDRESS]. Цих обставин сторони не заперечують. 27 серпня 2015 року [PERSON] повідомила правоохоронні органи про те, що в кінці липня місяця 2015 року невстановлена особа, перебуваючи в дворі будинку [ADDRESS], зловживаючи довірою заволоділа її майном. Того ж, 27.08.2015 року відкрите кримінальне провадження, що підтверджується витягом з ЄРДР. Дане кримінальне провадження не розслідується, вирок по кримінальній справі відсутній. Однак, суперечливою за змістом є заява [PERSON] подана 15.08.2015 року Південно-Західному ВМ Хмельницького МВ УМВС України про те, що колишній її чоловік [PERSON] відмовляється повернути автомобіль «Оpel Vivaro». 05.08.2015 року між Приватним підприємством «БМ» Групп» та комітентом укладено договір комісії, згідно із яким комісіонер зобов'язаний оформити довідку-рахунок для продажу транспортного засобу, зареєструвати довідку-рахунок у журналі приватного підприємства «БМ» Групп», отримати від комітента всі необхідні копії документів щодо оформлення довідки-рахунку. Згідно із п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. Приватним підприємством «БМ «Групп» на підтвердження укладеного договору була видана довідка-рахунок серії ААЕ № 9327577 [PERSON], для подальшої передачі до ВРЕР м. Хмельницького для оформлення права власності на спірний автомобіль правомірно, відповідно до положень Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів. Підстав неправомірності укладеного правочину [PERSON] та її представник не довели, а суд таких відповідно не встановив. Посилання представника позивача на те, що на відповідачеві товариству з обмеженою відповідальністю «БМ-Групп» лежить обов»язок підтвердити правомірність укладеної угоди є хибними, оскільки такий обов»язок лежить на позивачеві. Товариство з обмеженою відповідальністю «БМ «Групп» значиться зареєстрованим у м. Києві, однак кореспонденції не отримує, і відповідно пакету документів щодо укладання оспорюваної угоди органами кримінального переслідування не витребувано та кримінальна справа по суті залишилась не розслідуваною. Суд не приймає до уваги надані представником позивача протоколи допиту як свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки такі покази не підтверджують заявленого позову, а лише підтверджують наявність фактичних шлюбних відносин [PERSON] та [PERSON], та наявність боргових зобов»язнаь [PERSON] перед [PERSON] Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні. Відчуження транспортного засобу може бути проведено одним із таких способів: відчуження за цивільно-правовими договорами через нотаріуса; продаж шляхом оформлення довідки-рахунку. Згідно Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 330, ст. 388). Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Однак ст. 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Саме на такі обставини і посилається у позові [PERSON] Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання, згідно ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Сторонами за віндикаційним позовом є власники майна або титульні володільці та незаконні володільці майна. Інші особи не є стороною в таких правовідносинах. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтовуючи доводи позову [PERSON] посилалась на те, що вона є власником спірного автомобіля, набула його у законний спосіб, це майно вибуло з володіння поза її волею, тому правомірно заявила вимоги в порядку ст. ст. 387, 388 ЦК України про витребування її майна з незаконного володіння (тобто з володіння [PERSON]М). Відповідно до п. 12 Порядку суб'єкт господарювання для продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, повинен мати довідки-рахунки. Усі графи довідки-рахунка, акта приймання-передачі та біржової угоди заповнюються друкарським способом або від руки одним почерком, підписуються відповідальною особою суб'єкта господарювання та скріплюються круглою печаткою. У графу «вартість» вноситься вартість продажу транспортного засобу або складової частини, що має ідентифікаційний номер, у грошовій одиниці України (п. 14 Порядку). Представник позивача вважає, що право власності [PERSON] на означений автомобіль сторонами не визнається, тому слід визнати за нею право власності на вказаний транспортний засіб. Окрім того, позивач зазначає, що не була учасником купівлі-продажу автомобіля належного їй на праві власності автомобіля, не давала своєї згоди на його відчуження Однак відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач та її представник не навели доказів вибуття транспортного засобу поза волею його власника, а суд відповідно таких не встановив. Факт звернення [PERSON] 27.08.2015 року із заявою до підрозділу міліції про те, що невстановлена особа, перебуваючи у дворі будинку [ADDRESS], де проживає позивач, викрала спірний автомобіль, як і наявність кримінального провадження по цьому факту за відсутності кінцевих процесуальних рішень не є достатніми доказами на підтвердження обставини, що означений правочин, вчинений особою проти її справжньої волі. Тому з наведених підстав у задоволенні позову слід відмовити у зв»язку із недоведеністю. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed