Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

У червні 2013 року [PERSON] звернувся до Дарницького райсуду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення. Обґрунтовуючи позов [PERSON] посилався на те, що він 20.02.1992 року зареєстрував шлюб з [PERSON] У вересні 1997 року [PERSON] за власні кошти придбав квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Зазначене житлове приміщення було придбано за рахунок виключно особистих коштів позивача, отриманих від продажу частки у нерухомому майні, яка належала йому на праві особистої приватної власності, а тому, на думку позивача, придбана у вересні 1997 року квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки на момент придбання квартири [ADDRESS] шлюб між позивачем та відповідачем був чинним, позивач погодився на виникнення у відповідача права користування (сервітуту) зазначеним житловим приміщенням на період шлюбу. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 15.04.2010 року шлюб між сторонами було розірвано. На думку позивача, з моменту припинення шлюбу у відповідача припинилось право користування квартирою [ADDRESS]. Однак, відповідач протягом трьох років відмовляється звільнити займане нею житлове приміщення та чинить перешкоди у володінні та користуванні даним приміщенням позивачу та його із відповідачем спільним дітям. У зв'язку із викладеним, позивач просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням та усунути перешкоди у користуванні заначеним жилим приміщенням шляхом її виселення. У судове засідання позивач та його представник з'явились, позов підтримали та просили суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст.169 ч.4, 224-226 ЦПК України, оскільки позивач та його представник не заперечували проти заочного розгляду справи. Заслухавши учасників процесу, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який зареєстровано 20 лютого 1992 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис №118, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 16.03.2013 року (а.с.7-8). Також установлено, що у 1972 році Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих на підставі рішення виконавчого комітету Подільської ради від 25.12.1972 року №1064 було видано ордер №Г199526 на житлове приміщення [PERSON] на сім'ю із п'яти осіб на право заняття двох кімнат в окремій квартирі [ADDRESS]. Одним із членів сім'ї, які були зазначені в ордері, був позивач [PERSON], який є онуком [PERSON] (а.с.11). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25.11.1996 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району, квартира [ADDRESS] була передана внаслідок приватизації у власність у рівних долях: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.12). Зазначена квартира була відчужена співвласниками за договором купівлі-продажу від 05.09.1997 року за 103 040 грн. 00 коп. (а.с.18-19). Позивачем [PERSON] 08.09.1997 року за 10 611 грн. 00 коп. було придбано у власність трикімнатну квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9-10). Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 15.04.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що також підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м.Києві 13.01.2011 року, актовий запис №19 (а.с.13-15). Відповідно до довідки Форми №3, виданої КП «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району м. Києва» 27.02.2013 року за №286, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] ([INFO], власник), [PERSON] ([INFO], дружина), [PERSON] ([INFO], дочка), [PERSON] ([INFO], син) (а.с.16). Свідок [PERSON] (мати позивача [PERSON], проживає у цьому ж будинку, що і відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS]) показала суду, що 05.09.1997 року [PERSON] та [PERSON] продали квартиру [ADDRESS], а вже 08.09.201997 року її син [PERSON] за власні кошти отримані від продажу згаданої квартири придбав квартиру [ADDRESS]. Також свідок показала, що [PERSON] не давала жодних грошових коштів на придбання квартири [ADDRESS] і цю квартиру її син купив виключно на кошти від продажу його частки у кваритрі [ADDRESS]. Відповідачка чинити [PERSON] перешкоду у проживанні у квартирі [ADDRESS], ключів у сина від квартири немає, дві кімнати у квартирі відповідачка [PERSON] здає в оренду квартирантам, у третій кімнаті живе сама. Діти сторін у справі як і позивач мешкають у цьому ж будинку у квартирі [ADDRESS], яка належить [PERSON] Згідно з п. 1 прикінцевих та перехідних положень Сімейного кодексу України від 10.01.2002 року цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, який у свою чергу набув чинності з 01.01.2004 року. За загальним правилом дії законів і інших нормативно-правових актів в часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто, не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на вказану дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов»язків, які виникли після набрання ним чинності. Виходячи з того, що квартиру [ADDRESS] позивачем [PERSON] було придбано у вересні 1997 року (ще до 01.01.2004 року), тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України від 16.01.2003 року та Сімейним кодексом України від 10.01.2002 року, тому до згаданих цивільних правовідносин необхідно застосувати як ЦК УРСР від 18.07.1963 року так і КпШС України від 20.06.1069 року. Відповідно до ст.ст. 22, 23 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України» передбачалося, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Згідно ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Таким чином, на час придбання спірної квартири, законодавством було закріплено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, що придбане в період шлюбу. Та обставина, що у вересні 1997 року саме позивач уклав договір купівлі-продажу квартири не свідчить про те, що він є одноособовим власником квартири, оскільки майно, нажите подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної власності в силу закону, незалежно від того, на кого із подружжя воно юридично оформлене. Отже, суд приходить до висновку про те, що трикімнатна квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та не є роздільним майном позивача [PERSON] у розумінні ст. 24 КпШС України. Статтею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Оскільки спірна трикімнатна квартира є спільним сумісним майном колишнього подружжя, то один із співвласників не може бути виселеним із неї за позовом іншого співвласника, з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, яка регулює питання виселення без надання іншого жилого приміщення осіб, які користуються жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, а також виселення членів сім*ї власника жилого будинку (квартири) (ст. 157 ЖК), окрім того, співласник не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщення з підстав наведених у ст.ст. 71, 71 ЖК України тощо. Стосовно усунення з боку відповідача порушення житлових прав позивача, то він має обрати інший спосіб захисту ніж визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою та виселення її із квартири, на яку [PERSON] має рівні права із [PERSON] Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed