Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

у травні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 04 жовтня 2014 року уклав з ФОП [PERSON] договір купівлі-продажу № 2000, за умовами якого останній зобов'язався передати у його власність товар, а саме: шафу-купе, а він, в свою чергу, прийняти та сплатити товари згідно узгодженого замовлення. Вказав, що, підписавши договір, на виконання умов останнього, того ж дня передав [PERSON] 50% від ціни договору - 15 000,00 грн., а решту - 15 619,00 грн. мав сплатити після доставки та монтажу меблів. Строк поставки договором був визначений 22 робочими днями, монтажу - 2 днями з моменту доставки. Разом тим, шафи-купе він так і не отримав. Вважаючи свої права порушеними, просив суд розірвати договір купівлі-продажу № 2000 від 04 жовтня 2014 року, стягнути ФОП [PERSON] с плачені ним 15 000,00 грн. разом із пенею, 3% річних та інфляційними втратами, що разом становить 28 585,21 грн. У судове засідання позивач та відповідач не з'явились, про час та місце проведення судового засідання оповіщались належним чином. Від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. За вказаних обставин суд визнав можливим проводити судове засідання за відсутності позивача та відповідача у заочному порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 10, ч. 2 ст. 27 і ст. 60 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Забороняється одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків. Судом встановлено, що 04 жовтня 2014 між сторонами було укладено договір купівлі-продажу № 2000, за умовами якого ФОП [PERSON] зобов'язався передати у власність [PERSON] товар, а саме: шафу-купе, а [PERSON], в свою чергу, прийняти та сплатити товари згідно узгодженого замовлення (а.с. 11-12). В день оформлення договору оплата товару за умовами останнього з боку [PERSON] склала 50 % його повної вартості, а саме: 15 000,00 грн., повна вартість товару 30 619,00 грн. (а.с. 11, 13). Строк виконання договору згідно п. 4.6. договору - 22 робочі дні. Відповідно до п. 7.3. зазначеного договору у випадку затримки установки товару з вини продавця більше ніж на 15 робочих днів, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості невстановленого товару за кожен день затримки, але не більше 50% від вартості товару. Судом встановлено, що товар позивачу доставлений та встановлений не був. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків. До існуючих між сторонами правовідносин можуть застосовуватись положення ст. ст. 8, 9 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 611 ЦК України, відповідно до яких у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», неустойка (штраф, пеня) стягуються лише тоді, коли це передбачено укладеним сторонами договором чи відповідним актом. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач це фізична особа, яка придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені права споживачів. Так, зокрема, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Згідно із ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків. Отже, на думку суду, невиконання відповідачем з його вини умов договору № 2000 від 04 жовтня 2014 року відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для розірвання цього договору. Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа має повернути майно і тоді, коли підстава, на підставі якого воно було набуте, згодом відпала. Ці положення застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні. На підставі ч. 2 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 1212 Цивільного кодексу України суд надходить до висновку про те, що правовим наслідком розірвання договору № 2000 від 04 жовтня 2014 року є обов'язок відповідача повернути позивачу 15 000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін, які посилаються на обставини, як на підставу своїх вимог і заперечень. Положеннями ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із принципу змагальності сторін, закріпленому у ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Таким чином, на основі з'ясованих обставин, на які посилалась сторона позивача, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, окрім того, враховуючи що стороною відповідача заперечень надано не було, доказів зворотного в судове засідання не представлено, оцінивши належність наданих доказів, їх допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, в розрізі даного спору, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. При цьому суд приходить до висновку про можливість покладення в основу рішення розрахунку пені, 3% річних та інфляційних втрат відповідно д ст. 625 ЦК України, здійсненого позивачем, оскільки останній стороною відповідача не спростований в розрізі ст. 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути судовий збір з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved