Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] в особі свого представника Федорова Д. С. звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н. С., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Табінський О. В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позов обґрунтований тим, що 13 січня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Табінським О. В. відкрито виконавче провадження № 64072164 з примусового виконання виконавчого напису № 41947, виданого 28 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С. про стягнення з [PERSON] на користь АТ «ОТП Банк» заборгованості у сумі 13 416,48 гривень, що виникла за кредитним договором № 2019670738 від 19 липня 2018 року, укладеного з АТ «ОТП Банк». Позивач вважає, що виконавчий напис № 41947, виданий 28 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С. про стягнення з [PERSON] на користь АТ «ОТП Банк» заборгованості у сумі 13 416,48 гривень, є таким, що не підлягає виконанню, з огляду на наступне: Позивач посилається на те, що на момент звернення із заявою про вчинення виконавчого напису сума заборгованості не була безспірною. Спірний виконавчий напис був вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С. 28 грудня 2020 року за відсутності всіх необхідних документів, передбачених постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року, зокрема за відсутності оригіналу кредитного договору, посвідченого нотаріально та документів, які підтверджують безспірність заборгованості боржника; відповідач не надав належних та допустимих доказів надання нотаріусу оригіналу нотаріально завіреного кредитного договору та доказів направлення боржнику повідомлення про наявність заборгованості. За висновком позивача заборгованість, щодо якої було вчинено виконавчий напис нотаріуса, не була підтверджена стягувачем як безспірна, оскільки розрахунок суми заборгованості, наданий приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Харі Н. С. для вчинення напису не обґрунтований, за процентами, які були нараховані стягувачем, а нотаріусом запропоновано до звернення вказану суму поза строками кредитування. Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд визнати виконавчий напис № 41947, виданий 28 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С. про стягнення з [PERSON] на користь АТ «ОТП Банк» заборгованості таким, що не підлягає виконанню; вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Голосіївського районного суду міста Києва. Ухвалою суду від 27 травня 2021 року задоволено заяву [PERSON] , подану адвокатом Федоровим Д. С., про забезпечення позову; зупинено стягнення за виконавчим написом № 41947, вчиненого 28 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С. про стягнення з [PERSON] на користь АТ «ОТП Банк» заборгованості. Відповідач про судовий розгляд справи повідомлявся у спосіб, передбачений ЦПК України, шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками, які отримав 05 серпнпя 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. Відповідно до положень частини восьмої статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Треті особи пояснення щодо позову в порядку, передбаченому статтею 181 ЦПК України, не подали. З урахуванням дотримання розумних строків розгляду справи, на підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом установлено, що 19 липня 2018 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 019670738, відповідно до умов якого позивач отримала кредит у розмірі 19 598,45 грн, строком кредитування до 19 липня 2020 року, зі сплатою передоплати позичальника у розмірі 6000 грн (розмір власного платежу - фінансової участі позичальника). 28 грудня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. було вчинено виконавчий напис № 47947, яким запропоновано стягнути з [PERSON] заборгованість за вказаним кредитним договором за період з 02 листопада по 02 грудня 2020 року в розмірі 12 916,48 грн, яка складається із наступного: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 6 886,03 грн; прострочена заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом - 6030,45 грн. За вчинення цього виконавчого напису нотаріуса на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат» отримано плати зі стягувача в розмірі 500 грн, які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Позивач вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки при вчиненні виконавчого напису нотаріусом не перевірено безспірність заборгованості за кредитним договором, тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед банком був безспірним. У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 754/9711/14-ц зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Суд, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. З наданої суду позовної заяви вбачається, що нотаріус вчинив оскаржуваний виконавчий напис без належного підтвердження безспірності вимоги кредитора. Згідно положень статті 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення, розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Відповідно до положень пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності із встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. Нормативними положеннями пункту 10 Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні від 07 лютого 2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. Слід звернути увагу, що позивач зазначає, що письмову вимогу про усунення порушень не отримувала, матеріли справи доказів одержання [PERSON] письмової вимоги про усунення порушень не містять, а відповідачем зворотного суду не доведено. Перед вчиненням виконавчого напису, АТ «ОТП Банк» зобов`язано було на адресу [PERSON] надіслати письмове повідомлення про порушення зобов`язання. Жодних зворотних повідомлень про вручення поштових відправлень, які б свідчили про отримання позивачем вимог від відповідача щодо наявності заборгованості за кредитним договором матеріали справи не містять, про наявність виконавчого напису [PERSON] стало відомо лише після відкриття виконавчого провадження. Відтак, позивач не мала можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення спірного виконавчого напису чи повідомити про наявність спору між ним та відповідачем щодо суми заборгованості, що об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису. Більше того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року, ухваленій в цивільній справі № 305/2082/14-ц, провадження № 14-557ц 19, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, зазначила, що суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав. Звертаючи стягнення на запропоновану стягувачем суму заборгованості для задоволення вимог стягувача за період з період з 02 листопада по 02 грудня 2020 року, заборгованість за яким включає і прострочену заборгованість за нарахованими відсотками, приватний нотаріус не врахував висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, відповідно до яких після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Установлено, що строк кредитування за договором № 2019670738 від 19 липня 2018 року закінчився 19 липня 2020 року. Тобто, після цієї дати кредитор не вправі був нараховувати відсотки за користування кредитом. Однак, приватний нотаріус звернув стягнення на розмір заборгованості запропонований стягувачем, який включає проценти за період, який виходить за межі строку кредитування, що суперечить вимогам закону. Крім того, судом встановлено, що нотаріусу був наданий кредитний договір не посвідчений належним чином, на що слід зазначити наступне. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Встановлені судом обставини у цій справі свідчать, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 28 грудня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання». В матеріалах справи відсутні докази того, що укладений між АТ «ОТП Банк» та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому вказані обставини є підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 172/1652/18. За встановлених судом обставин, між сторонами існував та існує невирішений спір щодо наявної заборгованості. Зазначене спростовує безспірність заборгованості боржника, тому позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову, на підставі статті 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 1362 грн судового збору за подання позову до суду та заяви про забезпечення позову. Поряд із зазначеним, представник позивача просить стягнути на користь позивача понесені останньою судові витрати, у вигляді сплати адвокату гонорару у розмір 4000 грн за надану професійну правничу допомогу, про що необхідно зазначити наступне. Так, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано копію договору 29/04/21 від 29 квітня 2021 року про надання правової допомоги, копію додаткової угоди № 1 до договору про надавання правової допомоги № 29/04/21 від 29 квітня 2021 року, якою визнано, що за послуги, зокрема: супроводження судової справи у суді першої інстанції, клієнт сплачує виконавцю винагороду (гонорару), у розмірі, що становить 4000 грн, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця авансовим платежем. На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. Представником позивача заявлено вимогу про відшкодування послуг з надання правової допомоги у розмірі 4 000 грн. За змістом частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежне від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 300/3178/20). Враховуючи вище викладене, обсяг наданої правової допомоги, витрачений представником позивача час для підготовки до судового провадження, складність справи, що розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження та гонорар адвоката визначений умовами додаткової угоди № 1 до договору про надавання правової допомоги № 29/04/21 від 29 квітня 2021 року, що на думку суду є співмірний із фактично наданий представником обсягом правової допомоги, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн.

Outcome: approved