Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

У червні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 1996 року. Спільне життя не склалось та за рішенням суду їх шлюб було розірвано в 2017 році. Ще до реєстрації шлюбу з відповідачем він мав у власності квартиру [ADDRESS] . У 2010 році він тяжко захворів та переніс операцію. За наполяганням [PERSON] він продав вищевказану квартиру за 430\~000 дол.США та придбав житловий будинок і земельну ділянку за 340\~000 дол.США. При цьому договори також за наполяганням дружини були укладені за участі її сина [PERSON] та доньки [PERSON] . Тому вважає, що саме за його власний кошт були придбані житловий будинок та земельна ділянка. Після розірвання шлюбу, він звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, але йому було відмовлено. Зазначив, що в договорах купівлі-продажу насправді покупцем виступив він, тому оспорювані правочини є недійсними лише в частині покупця і покупцем в судовому порядку має бути визнаний він, оскільки за рахунок саме його коштів і саме для нього укладались правочини. Просив суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , укладений 31 серпня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюк А.В. за реєстровим №1328 в частині покупців: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , перевівши право покупця в цих частинах за цим договором на [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3222486201:01:018:0150, площею 0,1000га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 31 серпня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюк А.В. за реєстровим №1321 в частині покупців: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , перевівши право покупця в цих частинах за цим договором на [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222486201:01:018:0150, площею 0,1000га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідачів. 01 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з поданим позовом [PERSON] вказала, що в договорах купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки зазначено про придбання майна за кошти покупців. З часу придбання вони постійно проживають в будинку, несуть витрати по його утриманню, сплачують всі необхідні платежі. Іншого житла вони не мають. Позивач [PERSON] вже тривалий час не проживає в будинку. Тому відсутні підстави для задоволення позову. 30 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив. Не погоджуючись з позовом [PERSON] та [PERSON] вказали, що за змістом укладених договорів вони купували домоволодіння та земельні ділянки за власні кошти. З часу придбання вони проживали в будинку, сплачували комунальні послуги. Натомість [PERSON] вже довгий час там не проживає. Просили відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представники відповідачів проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 17 червня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №174. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2017 року шлюб, зареєстрований 17 червня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №174 - розірвано. Залишити [PERSON] прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. За договором купівлі-продажу домоволодіння від 31 серпня 2010 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] придбали в рівних частках кожен домоволодіння що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Продаж здійснено за ціною 766\~240 гривень. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюк А.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1328. За договором купівлі-продажу домоволодіння від 31 серпня 2010 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] придбали в рівних частках кожен земельну ділянку площею 0,1000 га., кадастровий номер 3222486201:01:018:0150, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Продаж здійснено за 110 100 гривень. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюк А.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1331. Статтею 203 ЦК України передбачено, що: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов`язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] вказував, що майно за договором придбане за його особисті кошти, тому покупцем за договором є лише він і в судовому порядку слід перевести на нього права покупця по нерухомому майну. Так, згідно частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За ст..217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику визнання правочинів недійсними» вказано, що за статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Велика Палата Верховного Суду констатувала, що позов про переведення прав та обов`язків, що відповідає такому способу захисту прав та інтересів, як зміна правовідношення (пункт 6 частини другої статті 16 ЦК України), застосовується для захисту переважних прав третіх осіб щодо прав на майно, яким так чи інакше розпоряджається власник (частина четверта статті 362, абзац третій частини першої статті 822 ЦК України тощо). Такий позов найкраще відповідає змісту порушеного переважного права, способу (характеру) його порушення, наслідкам, які спричинило порушення, а також найпростішим шляхом забезпечує відновлення та реалізацію відповідного переважного права. Зі змісту оспорюваних договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки вбачається, що покупці: [PERSON] та [PERSON] доводять до відмова продавця, що вони є подружжям та кошти, передані за частину домоволодіння та земельної ділянки належать їм на праві спільної власності в рівних частинах; [PERSON] довела до відома продавця, що кошти, передані нею за частину домоволодіння та земельної ділянки, належать їй на праві особистої приватної власності, оскільки вона в шлюбі не перебуває та ні з ким без укладення шлюбу однією сім`єю не проживає; [PERSON] довів до відому продавця, що кошти, передані ним за частину домоволодіння та земельної ділянки, належать їй на праві особистої приватної власності, оскільки вона в шлюбі не перебуває та ні з ким без укладення шлюбу однією сім`єю не проживає (п.10 договору купівлі-продажу домоволодіння та п.18 договору купівлі-продажу земельної ділянки). Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. На підтвердження своїх доводів [PERSON] надав суду інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №87308040. Згідно даного витягу право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстрована станом на 17 травня 2017 року за [PERSON] . Даний доказ суд оцінює критично, оскільки з нього не можливо вставити між ким був укладений договір купівлі-продажу, ціну договору, на підставі чого дана квартира належала попередньому власнику. Позивач, подаючи позов, не вказав причини неможливості подати докази на підтвердження своїх позовних вимог, не заявив клопотань про витребування доказів у разі складнощів в їх отриманні. Співпадіння дати укладення договорів не може бути підставою для підтвердження вкладення саме цих коштів у придбане майно. Інших доказів суду не подано. Суд також враховує, що підписуючи договір кожна із сторін ознайомилась з його змістом та проставила підписи, підтверджуючи своє волевиявлення. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимим доказами вкладення лише власних коштів у придбане майно. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed