Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 18.08.1990 року по 18.08.2011 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу ними було отримано ордер, виданий виконавчим комітетом Житомирської міської ради на квартиру [ADDRESS] на сім`ю з чотирьох чоловік: [PERSON] (чоловік), [PERSON] (дружина) та двох дітей - [PERSON] , [PERSON] У 2008 році ЖБК «Полісся» видало відповідачу довідку про сплату ним 07.09.1998 року паю за квартиру в сумі 30092,03 грн. У подальшому в 2009 році відповідач отримав свідоцтво про право власності на квартиру та цього ж року за ним було зареєстроване право власності. Після розірвання шлюбу відповідач добровільно залишив квартиру та до 2019 року в ній не проживав, а вона проживала в ній постійно разом із дітьми з 2011 року. Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 27.05.2019 року в справі № 295/2058/19 за позовом [PERSON] було встановлено порядок користування квартирою між ним та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У кінці травня 2019 року відповідач вселився в квартиру та почав створювати їй перешкоди в користуванні житлом, внаслідок чого вона змушена була звертатися до правоохоронних органів та мала залишити квартиру. Тому позивач просить визнати об`єктом права спільної сумісності власності подружжя її та відповідачаквартиру [ADDRESS] , а також визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. У вересні 2019 року відповідач направив до суду відзив на позовну заяву, виклавши в ньому заперечення проти задоволення позовних вимог, а також вказав, що позивач чинила йому перешкоди в користуванні квартирою, вважає, що позивач пропустила трирічний строк позовної давності, який розпочався з листопада 2012 року, коли він звернувся до суду з позовом про її виселення квартири і тоді їй стало відомо про порушення її права власності. У листопаді 2019 року позивач направила до суду відзив на позовну заяву, зазначивши в ньому, що після розрівняння шлюбу та до травня 2019 року вона у спірній квартирі проживала вона, дві дочки від першого шлюбу, третя дочка від другого шлюбу та її чоловік [PERSON] . Лише після того, як відповідач у травні 2019 року вселився в квартиру відбулося порушення її права власності на частину набутої в шлюбі квартири. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позивач пояснила, що після розірвання шлюбу з відповідачем він не чинив їй перешкод у користуванні квартирою, а лише звертався з позовами, які залишені були судом без розгляду. У судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали. Відповідач пояснив, що спірна квартира не є спільною власністю подружжя, так як вона була придбана за кошти підприємства, в якому він працював машиністом холодильних установок, а саме Технічно-механічними майстернями, та коштів на придбання квартири ні він, ні позивач не витрачали. Після розірвання шлюбу в 2011 році він поїхав на заробітки та не проживав у квартирі до літа 2019 року, в цей період у квартирі проживала позивач. Вважали, що позивач пропустила строк звернення до суду з позовом та просили застосувати строк позовної давності. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Суд, заслухавши сторони та їхніх представників, свідка, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З 1990 року по 2011 рік сторони перебували у шлюбі, що встановлено з пояснень сторін та копії свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 18.08.2011 року ВДРАЦС Житомирського МУЮ (а. с. 9). Під час перебування в шлюбі виконавчим комітетом Житомирської міської ради 07.09.1998 року було видано ордер на жиле приміщення № 00165 відповідачу [PERSON] з сім`єю із чотирьох осіб (він, позивач, дочка [PERSON] , [PERSON] ) на право зайняття жилого приміщення жилою площею 44,4 кв. м, яке складається з трьох кімнат в ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення міськвиконкому від 20.08.1998 року (а. с. 11). Із довідки ЖБК «Полісся» № 342 від 12.12.2008 року слідує, що пай за квартиру [ADDRESS] в сумі 30092,03 грн. внесений в повному обсязі (а. с. 12). Право власності на зазначену вище квартиру було зареєстроване за відповідачем КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради 23.03.2009 року на підставі виданого виконавчим комітетом Житомирської міської ради 13.03.2009 року свідоцтва про право власності на квартиру (а. с. 15, 16). У квартирі з 1998 року мають зареєстроване місце проживання позивач та дві повнолітні дочки від шлюбу з відповідачем [PERSON] , [INFO], [PERSON] [INFO], а також малолітня дочка позивача від другого шлюбу [PERSON] , [INFO], що підтверджується довідкою ЖБК «Полісся» № 310 від 24.05.2019 року (а. с. 17). Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 27.05.2019 року в справі № 295/2058/19 за позовом [PERSON] було встановлено порядок користування квартирою між ним та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а. с. 34). Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надала показання про те, що сторони проживали однією сім`єю в спірній квартирі, але після розірвання шлюбу між ними він близько 10 років не проживав у ній. На теперішній час відповідач вселився у квартиру, через що позивач зі своєю сім`єю залишила своє постійне місце проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Частинами 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз досліджених судом доказів вказує про те, що під час перебування сторонами у шлюбі відповідачем було придбано квартиру [ADDRESS] . Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що квартира [ADDRESS] набута у власність не за спільні кошти подружжя, а за кошти підприємства, з яким він на той час перебував у трудових відносинах, так як всупереч ст. 81 ЦПК України стороною відповідача такі посилання не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, а натомість в довідці ЖБК «Полісся» № 342 від 12.12.2008 року вказано про сплату в повному обсязі паю за квартиру в сумі 30092,03 грн., проте в ній не міститься інформації про те, що ці кошти були сплачені роботодавцем відповідача. Таким чином, за відсутності доказів, які б підтверджували, що спірна квартира була придбана не за спільні кошти колишнього подружжя Назарчуків, суд вважає, що квартира належить до об`єкту їхньої спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними. У правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у справі № 6-2565цс16 у постанові від 18.01.2017 року, вказано про те, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4-5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи рівність часток подружжя у праві спільної сумісної власності на спірне майно, що визначено ч. 1 ст. 70 СК України, і відсутність домовленості між ними та шлюбного договору щодо визначення іншого розміру їхніх часток у праві власності на нього у разі поділу майна, відсутність доказів щодо неподільності квартири, а також за відсутності умов, передбачених ч. ч. 4 та 5 ст. 71 СК України, суд здійснює її поділ, визнавши за позивачем та відповідачем право власності на неї по 1/2 його частині. Статтею 72 СК України врегульоване питання застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, ч. 2 цієї статті визначено, що вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Суд не знаходить підстав для застосування до заявлених у позові позовних вимог строків позовної давності за заявою відповідача з огляду на те, що хоча й з 2012 року і позивач, і відповідач подавали до суду позови з приводу спірної квартири, а саме щодо виселення з квартири позивача та поділу квартири за зверненням до суду позивача, однак ці справи не були вирішені судом по суті, а в той час позивач безперешкодно та постійно проживала в ній із членами своєї сім`ї після розірвання шлюбу з відповідачем до часу його вселення у квартиру влітку 2019 року після ухвалення судом рішення про встановлення порядку користування квартирою. Наявність у позивача перешкод зі сторони відповідача у користуванні нею спірним житлом підтверджується її зверненням у червні 2019 року до Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області стосовно неправомірних дій відповідача, які полягали в самовільній заміні ним замків від вхідних дверей квартири, у зв`язку з чим вона позбавлена можливості проживати за зареєстрованим місцем проживання (а с. 58, 59) та після чого у червні 2019 року нею було подано до суду даний позов із метою захисту порушених відповідачем її прав на нерухоме майно, які підлягають судовому захисту. Вартість квартири [ADDRESS] згідно наданого позивачем висновку до звіту № 4/7691 про вартість об`єкта оцінки (а.с. 37) становить 487703,00 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених вимог із відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений нею за подання позову судовий збір у сумі 3591,12 грн., що складається з наступних складових: за вимогу майнового характеру - 2438,52 грн., за вимогу немайнового характеру - 768,40 грн. та за подання заяви про забезпечення позову 384,20 грн., що підтверджено документально.

Outcome: approved