Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що 07 травня 2008 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 426. Від вказаного шлюбу у них із відповідачем народився син: [PERSON], [INFO]. Разом з тим, сімейне життя у них з відповідачем не склалося й відповідно з травня 2014 року їх шлюбні відносини фактично припинені, спільного господарства вони ведуть, проживають окремо, у звязку з чим вважає, що збереження сім`ї та досягнення примирення з відповідачем є неможливе та суперечить її інтересам та інтересам малолітньої дитини й відповідно наміру продовжувати подружні відносини з відповідачем вона не має. Посилаючись на вказане, просила шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції розірвати. У судовому засіданні позивачка поданий позов підтримала у повному обсязі, а також просила у звязку із нанесенням відповідачем їй тілесних ушкоджень не надавити строк для примирення, та укладений між нею та відповідачем шлюб розірвати. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 07 травня 2007 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис №426 (а.с.4). Від вказаного шлюбу у сторін народився син: [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 5). Крім того, судом також достовірно встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що\~між сторонами\~\~втрачено\~почуття любові одне до одного, сімя сторін розпалась \~й відповідно існує формально, зокрема з травня 2014 року сторони не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарства, проживають окремо, що також підтверджено поясненнями сторін, наданими в ході розгляду справи. При цьому, як встановлено судом між сторонами відсутній спір щодо поділу майна, а також місця проживання дитини. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин суд, ураховуючи те, що подальше спільне проживання подружжя\~\~і збереження\~ шлюбу суперечить інтересам сторін, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для розірвання шлюбу. Крім того, суд враховуючи взаємовідносини сторін, приходить до висновку про недоцільність надання сторонам строку для примирення виходячи з наступного. Так, згідно\~вимог ст. 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. При цьому, відповідно до розяснень, викладених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1\~ст. 11 СК України\~вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5\~ст. 191 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Разом з тим, в ході розгляду даної справи, відповідач клопотання про надання строку на примирення не заявляв, а позивачка в ході судового розгляду справи на питання суду щодо можливості надання строку для примирення, категорично заперечила можливість збереження шлюбу, посилаючись на те, що примирення між нею та відповідачем неможливе і прийняття заходів до примирення може спричинити погіршення стану її здоровя, оскільки наявні факти нанесення їй відповідачем тілесних ушкоджень, що також підтверджується копіями матеріалів досудового розслідування, витребуваними за клопотанням позивача із Садгірського РВ УМВС України по факту нанесення [PERSON] позивачу 10 липня 2015 року тілесних ушкоджень та порушення у відношенні відповідача кримінального провадження за ч. 1 ст. 125 КК України, тобто умисне нанесення легких тілесних ушкоджень [PERSON], яке в подальшому за заявою позивачки було закрито. Таким чином, враховуючи вищевказане, суд не знаходить підстав для надання подружжю строку для примирення, а також при вирішенні даного питання приймає до уваги й те, що з травня 2014 року між сторонами не досягнуто примирення, як і не досягнуто такого примирення після подачі позову до суду у травні 2015 року. За таких обставин, ураховуючи вищевказані положення закону, суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що збереження укладеного між сторонами шлюбу є неможливим, суперечить їх інтересам та інтересам малолітньої дитини, на даний час шлюб носить виключно формальний характер, у звязку із чим приходить до висновку про наявність підстав для його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, так як позивач документально підтвердив понесені нею судові витрати, вони підлягають стягненню\~\~з відповідача в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved