Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] (далі - позивач 1), [PERSON] (далі - позивач 2), [PERSON](далі - позивач 3) звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про припинення права власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 1993 році позивачі, відповідач, [PERSON] (бабуся) шляхом приватизації набули на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS], загальною площею 97 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого Органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району м. Києва 04.06.1993 р. 27 квітня 2017 року [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] набула право власності на 1/5 частину вказаної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом КМНО Незнайко Є.В. та зареєстрованим в реєстрі за №1507. З 2002 року відповідач [PERSON] фактично не проживає у вказаній квартирі, а у 2015 році знявся з реєстрації, будь-яке майно або особисті речі [PERSON] у квартирі відсутні. Зараз у квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] і малолітня дитина [PERSON], 2006 року народження, що підтверджується довідкою Центру комунального сервісу № 51 від 13.03.2017 року. Відповідач на неодноразові вимоги інших співвласників, від участі в утриманні квартири, оплаті комунальних послуг і проведенні поточного ремонту недобросовісно уникав. В зв'язку з чим інші співвласники квартири до 2015 року, тобто протягом 13 років, були вимушені сплачувати комунальні послуги за квартиру в тому числі і за відповідача [PERSON] З урахуванням цих обставин всі співвласники дійшли згоди про визначення розміру їхніх часток у квартирі і 27.04.2017 р. уклали між собою договір про визнання часток у праві спільної власності на 4/5 частки цієї квартири, розподіливши частки наступним чином: [PERSON] - 33/125, [PERSON] - 33/125, [PERSON] - 33/125 та [PERSON] - 1/125, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Незнайко Є.В. та зареєстрований в реєстрі за №1508. Між позивачами та відповідачем склалися неприязні стосунки, які виключають можливість спільного користування ними квартирою. В зв'язку з чим позивачі запропонували відповідачу продати їм його частку у квартирі, але останній категорично відмовився. Тому позивач просив суд припинити право власності [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) на 1/125 частину квартири [ADDRESS]; виплатити на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) компенсацію належної йому 1/125 частини у квартирі [ADDRESS] в сумі 28720,60 грн., яку були внесені на депозитний рахунок Шевченківського районного суду міста Києва за квитанцією №40 від 23.05.2017 року; визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) право власності по 1/375 частині у квартирі [ADDRESS] за кожним. У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в їх задоволенні, пояснивши суду, що відповідач дійсно не проживає, не допомагає в утриманні квартир, живе в м. Кривий Ріг, його речей в квартирі немає, але заперечує з тих підстав, що згідно законодавства України право власності є непорушним. Суд, вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно свідоцтва про право власності на житло від 04.06.1993 року, виданого Органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району м. Києва, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 44-45). Відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.04.2017 року 1/5 частина квартири за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с. 48). 27.04.2017 року було укладено договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності на 4/5 частки квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В., відповідно до якого розподіливши частки наступним чином: [PERSON] - 33/125, [PERSON] - 33/125, [PERSON] - 33/125 та [PERSON] - 1/125 (а.с. 46-47). Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності на 1/125 частку квартири за адресою: [ADDRESS] належить відповідачу (а.с. 49) Відповідно звіту про незалежну оцінку об'єкта - квартири за адресою: [ADDRESS], наданого ТОВ «Експерт Ін» від 15.05.2017 року, вартість квартири становить 3590076,00 грн., відповідно 1/25 частина квартири, яка належить [PERSON] становить 28720,61 грн. (а.с. 6-58). Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У відповідності з ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Згідно із ст. 155 ЖК України власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідно ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно ч.1 ст. 365 ЦК Українисуд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] внесено на депозитний рахунок суду грошові кошти в розмірі вартості 1/125 частки квартири за адресою: [ADDRESS], яка належить відповідачу - 28720,60 грн., що підтверджується квитанцією № 40 від 23.05.2017 року (а.с. 5). Ухвалюючи рішення про припинення права власності [PERSON] на 1/125 частку у майні, що належить йому на праві спільної часткової власності, зі стягненням на його користь відповідної грошової компенсації, суд виходив із того, що частка [PERSON] - незначна і не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною, спільне користування нею через неприязні стосунки між сторонами неможливе, до того ж таке припинення не завдасть істотної шкоди [PERSON] Щодо позовних вимог про визнання за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) право власності по 1/375 частині у квартирі [ADDRESS] за кожним, то дана вимога підлягає задоволенню, оскільки відповідач втратив своє право власності на 1/125 частки квартири за адресою: [ADDRESS], тому квартира в рівних частках належить позивачам. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених, ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у підтвердження заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що частка [PERSON] - незначна і не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною, спільне користування нею через неприязні стосунки між сторонами неможливе, до того ж таке припинення не завдасть істотної шкоди [PERSON], беручи до увагите, що на користь відповідача буде стягнута відповідна грошова компенсація у розмірі 28720,60 грн., суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved