Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначав, що він є власником даного будинку, у якому у серпні 2015 року зареєстровано місце проживання його племінника [PERSON], проте відповідач жодного дня у будинку не проживав, оплату за комунальні послуги не вносить, його особисті речі у будинку відсутні. Оскільки відповідач не проживає у будинку більше одного року без поважних причин, відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України він втратив право користування цим житлом. Реєстрація місця проживання [PERSON] у належному йому будинку порушує його права вільного володіння та користування належним його майном. Позивач [PERSON] у суді позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеному, просив суд задовольнити позовні вимоги повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов і заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення позивача, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором дарування, посвідченим 08 жовтня 2011 року Броварською міською державною нотаріальною конторою Київської області, зареєстрованим у реєстрі за № 1-2996, витягом про державну реєстрацію прав від 26 жовтня 2011 року. Із довідки № 1-1/9043 від 08 травня 2018 року про реєстрацію місця проживання особи, виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконкому Броварської міської ради Київської області, вбачається, що у належному позивачу на праві власності зазначеному будинку із 12 серпня 2015 року зареєстрований [PERSON], [INFO]. Із актів обстеження житлових умов від 04 квітня, 04 травня, 06 вересня та 05 жовтня 2018 року, складених депутатом Броварської міської ради Київської області Здоровцем О.М., видно, що у належному позивачу [PERSON] на праві власності будинку [ADDRESS] зареєстрований племінник [PERSON], відповідач у справі, який із серпня 2015 року у будинку не проживає. Свідок [PERSON] у суді показала, що відповідач [PERSON] у належному позивачу [PERSON] зазначеному вище житловому будинку не проживає із серпня 2015 року, особистих речей у будинку він не залишав та у будинок не вселявся. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом положень ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] більше одного року не проживає без поважних причин у належному позивачу на праві власності житловому будинку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved