Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить встановити факт його постійного проживання у [INFO] разом зі своїм батьком [PERSON], з 1977 року та по день смерті 29 вересня 2016 року, встановити юридичний факт фактичного прийняття спадщини [PERSON] після смерті його батька [PERSON], яка складається з будинку № 20 по вул. Халхінгольській в м. Маріуполі, та визнати право власності у порядку спадкування на будинок № 20 по вул. Халхінгольській в м. Маріуполі, після смерті його батька [PERSON]. За заявою позивача ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 03 серпня 2017 року позовні вимоги [PERSON] в частині визнання права власності у порядку спадкування на будинок № 20 по вул. Халхінгольській в м. Маріуполі, після смерті його батька [PERSON], залишені без розгляду. В обґрунтування позову зазначив, що 29 вересня 2016 року помер його батько [PERSON], якому на праві власності належав житловий будинок № 20 по вул. Халхінгольській в м. Маріуполі. Єдиними спадкоємцями після смерті батька є він та його сестра [PERSON] Позивач вважає себе таким, що прийняв спадщину, оскільки постійно з 1977 року проживав із батьком у будинку № 20 по вул. Халхінгольській в місті Маріуполі та продовжує там проживати, сплачує комунальні послуги, робить ремонт та виконує обовязки з утримання будинку. Встановлення факту проживання зі спадкодавцем йому потрібно для прийняття спадщини після його смерті. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. У судове засідання, призначене на 03 серпня 2017 року, не зявився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, не заперечувала проти встановлення факту проживання позивача зі спадкодавцем на момент смерті останнього. У судове засідання, призначене на 03 серпня 2017 року, не зявилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності. Третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду справи, до суду не зявився. Суд, вислухавши сторони та свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. 29 вересня 2016 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 30.09.2016 року Кальміуським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1440. Дітьми [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження. Згідно довідки № 499 від 04.04.2017 року, виданої КСН «сел.Мирний», [PERSON], померлий 29.09.2016 року, був зареєстрований в [INFO] з 1977 року та по день смерті. Разом з ним до 2012 року був зареєстрований його син [PERSON], який з 2012 року продовжує проживати у вказаному будинку без реєстрації по теперішній час. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 11.12.1991 року, реєстраційний номер № 10869, посвідченого державним нотаріусом [PERSON], будинок № 20 по вул. Халхінгольській в м. Маріуполі належить [PERSON]. Згідно інформаційної довідки № 48396801 від 13.07.2017 року зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) інформація за вказаними параметрами запиту у Спадковому реєстрі відсутня. Крім того допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивача, в судовому засіданні підтвердили факт того, що у будинку № 20, розташованому по вул. Халхінгольській в м. Маріуполі дійсно проживали [PERSON] та син [PERSON] Після смерті батька позивач залишився проживати у вказаному будинку, де і мешкає по теперішній час. Зі змісту ст.3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини, згідно статті 1221 ЦК України, є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ч.2ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1216-1265 ЦК України. Відповідно до положеньст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частина 5 ст.1268 ЦК України встановлює, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до абз. 3 п. 3 розяснень постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст.1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Пунктом 23 Пленуму також передбачено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно з ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. На підставі зазначених положень закону та встановлених обставин справи суд дійшов висновку, що позивач належними та достатніми доказами доведено факт постійного проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Цей факт має для позивача юридичне значення, ніким не оспорюється та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, судом встановлено, що вимоги [PERSON] в цій частині є обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню. Водночас відсутні законні підстави для встановлення факту фактичного прийняття спадщини [PERSON] після смерті його батька, оскільки такий спосіб захисту прав не відповідає статті 16 Цивільного кодексу України та наведеним вище положенням пункту 23 постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування».

Outcome: partial