Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

У травні 2017р. позивач КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва суду з позовом (а.с. 1-2) до відповідача [PERSON] , в якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по оплаті з житлово - комунальні послуги; інфляційні нарахування та 3,0 % річних в загальному розмірі 17 092,24 грн., а також понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є постачальником житлово-комунальних послуг, споживачем яких є відповідач, як користувач нежитлового приміщення, розташованого по [ADDRESS] та користується житлово-комунальними послугами, які надає позивач. Відповідач свій обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг не здійснює, в результаті чого за ним рахується заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг за період з 13 лютого 2010р. по 27 червня 2014р. Оскільки відповідач у добровільному порядку борг не погашає, позивач вимушений був звернутися до суду за його примусовим стягненням, а також просив суд стягнути інфляційні втрати та 3,0 % річних. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. від 14 липня 2017р. відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. 21 серпня 2018р. стороною відповідача було подано до суду відзив на позов та заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 67-71), в якій сторона відповідача заперечувала проти позову, посилаючись на те, що стороною позивача пропущені строки позовної давності, а також, що позов є необґрунтованим та не надано позивачем належним доказів на підтвердження тверджень викладених у позовній заяві. 10 вересня 2018р. стороною позивача було подано до суду відповідь на відзив (а.с. 74-75), в якому сторона позивача просила суд позов задовольнити, зазначаючи, що строк позовної давності не був пропущеним, оскільки судовий наказ було скасовано та відповідачем періодично здійснювалася оплата за нараховані послуги, що перериває перебіг строків позовної давності. Також зазначив, що до вказаного нежитлового приміщення було постачання послуг з водопостачання та централізованого опалення та відповідачу направлялися відповідні платіжні доручення по їх сплаті, претензії по сплаті заборгованості. 28 грудня 2018р. стороною відповідача було подано заперечення на відповідь (а.с. 91-92) в яких заперечували проти доводів позивача викладених у відповіді та просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. з підстав, зазначених у позові, та відповіді на відзив, просив суд позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача проти позову заперечували, з підстав зазначених у відзиві на позов та запереченні, просили суд позов залишити без задоволення. Суд, заслухавши пояснення відповідача та представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача просила суд стягнути суму заборгованості за комунальні послуги, на підставі ст. 625 ЦК України, три відсотка річних та інфляційні втрати в загальній сумі 17 092,24 грн. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Положеннями ст. ст. 10-13 ЦПК України, роз`яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Суд не приймає до уваги акт звірки взаєморозрахунків, доданий позивачем, оскільки такий акт містить підпис позивача, але не містить підпис відповідача, а матеріали справи не містять доказів надіслання позивачем на адресу відповідача зазначеного акту. Суд приходить до висновку, що позивачем не доведений розмір заборгованості, вимоги про стягнення якої заявлені в позовній заяві. Також стороною відповідача було додано акти, що у вказаному нежитловому приміщенні відсутні радіатори опалення, та на транзитних трубопроводах центрального опалення будинку, виконано теплову ізоляцію в повній мірі. Зазначені обставини в їх сукупності свідчать про те, що позивачем не надано суду доказів надання відповідачу послуг з теплопостачання. Разом з тим, протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів, на обґрунтування факту передачі майна в користування відповідачу і користування майном в зазначений період заборгованості та не надано відповідний правочин щодо користування і утримання. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Обставини щодо переривання терміну спливу строку позовної давності, на які посилався в судовому засіданні представник позивача, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, у зв`язку з чим, підстав для їх застосування відсутні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed