Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

У червні 2015 позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, просить суд визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] згідно якого виділити [PERSON] у користування одну кімнату жилою площею 10,3 кв.м., а [PERSON] виділити у користування дві кімнати жилою площею 17,2 кв.м. та 12,3 кв.м., всі інші приміщення квартири залишити у загальному користуванні та зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні спірною квартирою, посилаючись на ті підстави, що позивачка є співвласником вищезазначеної квартири, однак відповідач чинить перешкоди у доступі позивача до спірної квартири, відповідач відмовляється надати позивачу дублікат ключів від вхідних дверей у квартиру, а також відмовляється від грошової пропозиції позивача у добровільному порядку розподілити між собою витрати на утримання квартири. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.12.2016 провадження по справі було зупинено для проведення судової будівельно-технічної експертизи. 08.09.2016 справа повернулася з експертної установи із повідомленням про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної експертизи від 06.09.2016 №857/16-43 (а.с. 63, 64). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09.09.2016 відновлено провадження. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, вважає їх безпідставними. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила (а.с. 69-70). Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.07.2013 позивачці належить на праві спільної часткової власності 1/3 частина спірної квартири (а.с. 5-7). Вказаний факт підтверджується Витягом реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.06.2014, індексний номер №23239860 (а.с. 4). Згідно технічного паспорту № 249 від 01.12.2011 квартира [ADDRESS] складається із трьох кімнат жилою площею 39,8 кв.м., у тому числі 1-а кімната 10,3 кв.м., 2-а кімната 17,2 кв.м., 3-а кімната 12,3 кв.м., кухні площею 5,9 кв.м., ванної кімнати 2,1 кв.м., вбиральної (поєданної) 1,1 кв.м., коридору 5,5 кв.м., кладової 1,1 кв.м., лоджія 50% 1,5 кв.м., загальна площа квартири 57,0 кв.м. (а.с. 11, 12). Згідно довідки Форма № 3 КП «ДУОЖФ Святошинського району м. Києва» № 2747 від 22.05.2015 у спірній квартирі зареєстровані [PERSON], власник квартири, [PERSON] чоловік, [PERSON] дочка; [PERSON] співвласник квартири (а.с. 13). Згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 2.10.2012 у позовних вимогах [PERSON] до [PERSON], третя особа ГУЮ у м. Києві про усунення від права на спадкування відмовлено (а.с. 14-17). Позивачка неодноразово зверталася із листами до відповідачки із пропозицією укласти договір для визначення порядку, розміру та строків оплати житлово-комунальних послуг, податків, зборів та обов'язкових платежів (а.с. 18-22). Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи документами та поясненнями позивача. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Частинами 1-3 статті 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У силу наведеної норми сторони мають право вимагати надання їм у володіння та користування тієї частини квартири, яка відповідає їх частці у праві спільної часткової власності, тобто по 1/3 кожному. Стаття 150 ЖК України встановлює право громадян, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуватися ним (нею) для особистого проживання. Частиною 4 статті 9 ЖК України закріплено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном ( ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. У відповідності до наведених норм законодавства, сторони мають право на надання їм у володіння та користування тієї частини спільної квартири, яка відповідає їхній частці у праві спільної часткової власності, вони мають право користуватися нею для особистого проживання і підстави для обмеження цих прав відсутні. Позивач має право на володіння і користування тією частиною спільної квартири, яка відповідає їх частці у праві спільної часткової власності, вони мають право користуватися нею для особистого проживання і підстав для обмеження цих прав немає. Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved