Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

У червні 2014 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позов до Публічного акціонерного товариства «ТЕРРА БАНК» (далі ПАТ «ТЕРРА БАНК») про поновлення на роботі, стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. У ході судового розгляду справи, позивач зменшила позовні вимоги, виключивши позовну вимогу про стягнення з відповідача суми вихідної допомоги. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що з 29 липня 2013 року по 12 травня 2014 року позивач працювала у відповідача на посаді начальника управління методології. 04 квітня 2014 року позивач звернулась до адміністрації банку з заявами про надання їй додаткової оплачуваної відпустки як матері трьох дітей з 14 квітня 2014 року по 24 квітня 2014 року на 10 календарних днів та про надання щорічної основної відпустки з 25 квітня 2014 року по 12 травня 2014 року строком на 13 календарних днів. 09 квітня 2014 року внаслідок створених роботодавцем робочих умов, що є неможливими для співпраці, пресингом та залякуванням, позивач звернулась до голови правління банку з заявою про звільнення за власним бажанням із займанної посади у зв'язку із порушенням роботодавцем законодавства України з 12 травня 2014 року по закінченні щорічної відпустки. Перший день відпустки співпав з періодом лікарняного, згідно з листками непрацездатності з 17 квітня 2014 року по 8 травня 2014 року включно. Заявою від 08 травня 2014 року позивач відкликала свою заяву від 4 квітня 2014 року про надання додаткової та щорічної відпусток. На думку позивача, оскільки вона вийшла на роботу 12 травня 2014 року після лікарняного, роботодавець повинен був врахувати норму ч. 3 ст.38 КЗпП України, за якою, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою. Вважає, що у випадку дотримання відповідачем вимог законодавства, то позивач змогла би продовжувати працювати на займаній посаді, про бажання в подальшому працювати свідчить службова записка позивача від 12 травня 2014 року, в якій містяться факти перешкоджання відповідачем реалізації прав на працю позивача, але 12.05.2014 року позивач був звільнений відповідно до ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, що не відповідає визначеним позивачем причинам звільнення зазначених у її заяві. Зазначив, що звільняючи її з роботи, адміністрація банку порушила норми діючого законодавства України, що призвело до порушення її прав та погіршення матеріального та фінансового стану в зв'язку з втратою постійного заробітку та роботи. Просив суд поновити її на посаді начальника управління методології ПАТ «ТЕРРА БАНК»; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 103055,73 грнта моральну шкоду в розмірі 32 000 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав наведених у них. Відповідач представник ПАТ «ТЕРРАБАНК» у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та надав письмові пояснення в яких зазначив, що позивач працювала з 29 липня 2013 року по 12 травня 2014 року на посаді начальника управління методології ПАТ «ТЕРРА БАНК». 09.04.2013 року позивач надала заяву про звільнення з 12 травня 2014 року за власним бажанням при порушенні власником або уповноваженим органом законодавства України, але позивач не вказала жодного порушення відповідачем трудового законодавства та не привела жодного з доводів в обґрунтування заявленого. Оскільки норми статті 38 КЗпП не передбачають звільнення за ініціативою працівника з підстав порушення власником будь - яких положень чинного законодавства, позивач була звільнена на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Вважають, що звільнення позивача відповідає вимогам чинного законодавства, а вимоги про її поновлення на роботі є безпідставними і необґрунтованими. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що наказом № 366-ос від 29 липня 2013 року позивача [PERSON] було зараховано на посаду начальника Управління методології, за сумісництвом, на неповний робочий день у ПАТ «ТЕРРА БАНК». (а.с.134) Відповідно до наказу №451-ос з 03.09.2013 року, на підставі [PERSON], змінено умови трудового договору сумісника на трудовий договір за основним місцем роботи. (а.с.135) 04 квітня 2014 року позивач звернулась до адміністрації банку з заявами про надання їй додаткової оплачуваної відпустки як матері трьох дітей з 14 квітня 2014 року по 24 квітня 2014 року на 10 календарних днів та про надання щорічної основної відпустки з 25 квітня 2014 року по 12 травня 2014 року строком на 13 календарних днів (а.с.28,29). 09 квітня 2013 року [PERSON] подала на ім'я Голови правління ПАТ «ТЕРРА БАНК» заяву, в якій просила звільнити її з роботи за власним бажанням при порушенні власником або уповноваженим органом законодавства України з посади начальника Управління методології з 12 травня 2014 року по закінченню відпустки (а.с.77). Перший день відпустки співпав з періодом лікарняного, згідно з листками непрацездатності з 17 квітня 2014 року по 8 травня 2014 року включно. Заявою від 08 травня 2014 року позивач відкликала свою заяву від 4 квітня 2014 року про надання додаткової та щорічної відпусток (а.с.19). На підставі наказу голови Правління ПАТ «ТЕРРА БАНК» №320-ос від 12.05.2014 року [PERSON] була звільнена з посади начальника Управління методології за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України та виплатою компенсації за 5 календарний дні невикористаної відпустки (а.с. 133) Судом встановлено, що позивач у заяві про звільнення від 09.04.2014 року просила звільнити її з 12 травня 2014 року за власним бажанням при порушенні власником законодавства України без посилання на статтю КЗпП України, без зазначення причин звільнення щоб були пов'язані з порушенням вимог законодавства про працю. Виходячи з зазначеної заяви позивача про звільнення, її останнім робочим днем було 12 травня 2014 року, цього дня позивач вийшла на роботу, заяву про своє звільнення в порядку ст.38 КЗпП не відкликала, доказів перебування в стані непрацездатності не надала. Відповідачем 12 травня 2014 року було видано наказ №320-ос про її звільнення, з яким позивач ознайомилась, але не підписала. Позивач у особовій картці працівника зазначила, що зі статтею звільнення не згодна, не відповідає її заяві (а.с.131,132). В останній день звільнення відповідачем видано позивачу трудову книжку та проведено частковий розрахунок, в подальшому позивач не виходила на роботу, ці факти у судовому засіданні визнавались позивачем. В судовому засіданні не було підтверджено належними, допустимими доказами те, що позивач вимушена була написати дану заяву під психологічним тиском на неї. Всупереч ст. 60 ЦПК України позивачем не були доведені ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Судом не встановлено фактів порушення відповідачем законодавства про працю, посилання позивача на примушування в написанні заяви про звільнення, в якості обґрунтування обставин порушення відповідачем законодавства про працю не узгоджуються з матеріалами справи та встановленими судом обставинними, оскільки позивач починаючи з 09.04.2014 року по 12.05.2014 року не позбавлена була можливості відкликати свою, або не залишати робочого місця після 12.05.2014 року. Зважаючи на зазначене вище, у судовому засіданні не знайшли підтвердження ті обставини, що відповідачем було допущено порушення вимог чинного законодавства при звільненні позивача, а тому вимоги до задоволення не підлягають. Оскільки вимог позивача в частині поновлення на роботі до задоволення не підлягають, за таких обставин відсутні і підстави стосовно задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Outcome: dismissed