Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

У травні 2026 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про визнання майна спільною власністю подружжя після розірвання шлюбу. 14 жовтня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який 16 жовтня 2013 року було рзірвано. Так, згідно договору купівлі-продажу, який було укладено [PERSON] 18 лютого 2011 року було придбано квартиру [ADDRESS] . З відповідачем не встановлювалось домовленості про обмеження розпорядження квартирою, також позивач не має можливості розпоряджатися на свій розсуд квартирою або її часткою, адже відповідач чинить опір та перешкоджає позивачу в цьому. Таким чином, у позовних вимогах позивач просив: визнати квартиру [ADDRESS] спільною сімейною власністю за час шлюбу, зареєстрованого 14 жовтня 1995 року Жовтневим відділом РАЦС Луганського управління юстиції; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] . У серпні 2016 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сімейною власністю, розподіл майна після розірвання шлюбу та стягнення вартості 1/2 частини майна. У вимогах зустрічного позову позивач просила: визнати транспортний засіб марки Hyundai Santa Fe, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] спільною сімейною власністю набутого подружжям [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину транспортного засобу марки Hyundai Santa Fe, 2010 року випуску; стягнути з [PERSON] 50 000 грн. вартості 1/2 частини транспортного засобу марки Hyundai Santa Fe, 2010 року випуску; судові витрати покласти на відповідача. В обгрунтування вимог посилалась на аналогічні обставини викладені позивачем за перісним позовом. Крім того, вказала, що в 2013 році подружжям було придбано транспортний засіб марки Hyundai Santa Fe, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який був зареєстрований за відповідачем та земельна ділянка у Бориспільському районі. Також, під час перебування у шлюбі ними накопичувались грошові кошти, які перебувають на зберіганні у ПАТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», ПАТ «УКРСИББАНК». Між подружжям шлюбного контракту не укладалося. Відповідач не визнає права власності на 1/2 частину транспортного засобу Hyundai Santa Fe, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , земельну ділянку та на грошові кошти у ПАТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», ПАТ «УКРСИББАНК». Крім того, 22 серпня 2015 року їй стало відомо, що [PERSON] зняв з обліку транспортний засіб Hyundai Santa Fe, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та 25 серпня 2015 року реалізував його [PERSON] , згідно довідки-рахунку. У лютому 2018 року позивачем (відповідачем по первісному позову) [PERSON] було подано позовну заяву про збільшення розміру позовних вимоги, та у вимогах якої просила: визнати транспортний засіб Hyundai Santa Fe, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину транспортного засобу Hyundai Santa Fe, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/2 частини транспортного засобу Hyundai Santa Fe, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] у розмірі 50 000 грн.; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] грошові кошти на рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] у ПАТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», ПАТ «УКРСИББАНК» та інших фінансових установах; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину грошових коштів на рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] в ПАТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», в ПАТ «УКРСИББАНК» та інших фінансових установах; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/2 частини грошових коштів на рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] в ПАТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», ПАТ «УКРСИББАНК» та інших фінансових установах. У подальшому позивачем [PERSON] за первісним позовом подано заяву про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, за описаних у позові обставинах просив суд: визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; припинити, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частину квартири [ADDRESS] за кожним. Після розірвання шлюбу боргові зобов`язання в обсязі 140 631,63 грн, які випливають із: кредитного договору №014/0247/82/0004834 із ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 23.06.2008 у розмірі 44 320,00 грн. та із Договору № СL67981 з ПАТ «Універсал Банк» від 02.07.2008 у розмірі 96 761,63 грн. визнати спільними боргами [PERSON] та [PERSON] , стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] половину суми боргу, а саме суму 70 315, 82 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.11.2019 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сімейною власністю та поділ майна після розірвання шлюбу залишено без розгляду. 25 жовтня 2016 рку протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу розподілено судді [PERSON] у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] з посади судді Дарницького районного суду міста Києва. 09 вересня 2020 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу розподілено судді Сирбул О.Ф. у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] з посади судді Дарницького районного суду міста Києва. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07.10.2020 прийнято до провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності та призначено у підготовче судове засідання у порядку загального позовного провадження. У грудні 2020 року позивачем [PERSON] подано до суду уточнену позовну заяву, та у вимогах якої просила суд: визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру загальною площею 34,70 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати право власності на автомобіль марки Hyundai Santa Fe 2010 року випуску, ДНЗ [NUMBER] за [PERSON] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що спірна квартира [ADDRESS] загальною площею 34,70 кв.м. за 77 080 гривень була придбана у період перебування у шлюбі з відповідачем 18 лютого 2011 року, за особисті кошти позивача, які знаходились на особистому рахунку банківської установи ПАТ «УкрСиббанк», та 40 000, 00 грн. із яких були подаровані позивачу її матір`ю [PERSON] . Після припинення шлюбних відносин, між колишнім подружжям була досягнута домовленість відносно розподілу майна, за якою [PERSON] залишив у власності позивача квартиру [ADDRESS] . При цьому, [PERSON] залишився у власності автомобіль марки Hyundai Santa Fe, земельна ділянка та всі кошти, які знаходяться на його рахунках. Згідно відомостей з банку ПАТ «УкрСиббанк» накопичені гроші в сумі 80 000,00 грн. було знято з особистого рахунку № [NUMBER] 26 січня 2011 року напередодні придбання спірної квартири. Позивач вважає, що 40 000,00 грн., є її особистими коштами, які подарувала їй матір [PERSON] в 2011 році, а відтак квартира [ADDRESS] , яка придбана за особисті кошти позивача має бути визнана її особистою приватною власністю. Позивач у судове засідання не з`явилась, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, повідомлялась судом про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток за адресою місця реєстрації, тобто судом вживались необхідні та можливі дії для повідомлення сторони про розгляд справи. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11.04.2011 у справі «Жук проти України», яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11.09.1997, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, яканалежним чином повідомлена, і від якої не надійшло повідомлення про причини неявки, у разі не подання відповідачем відзиву, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи те, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи, однак своїм правом брати участь в судовому засіданні не скористався, в судові засідання не з`являвся без поважних причин, відзиву на позовну заяву не подав, а тому судом розгляд справи проводиться на підставі поданих позивачем доказів та обґрунтувань та проводить заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що з 14 жовтня 1995 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 жовтня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. 18 лютого 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Чучукало В.Л., предметом договору якого є квартира [ADDRESS] , загальною площею 34,70 кв.м., у тому числі житловою площею 12,50 кв.м., вартістю 77 088 грн. 00 коп. Як зазначає позивач [PERSON] у позові, придбання вищевказаної квартири стало можливим, в зв`язку із наявними грошовими коштами у банківській установі ПАТ «УкрСиббанк», які було знято позивачем з особистого рахунку № [NUMBER] напередодні придбання спірної квартири 26 січня 2011 року, що також вбачається зі змісту заяви на видачу готівки №61 від 26.01.2011 ПАТ «УкрСиббанк». Разом з тим, позивач вказує, що частину коштів, які перебували на рахунку у вказаному банку у розмірі 40 000,00 грн. були подаровані її матір`ю [PERSON] в 2011 році на придбання квартири. Вбачається, що спірне майно придбано за час перебування сторін у шлюбі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки спірна квартири позивачем була придбана за особисті кошти, то вона не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є її особистою приватною власністю. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідачем не надано жодних доказів на спростування позиції позивача стосовно джерела походження коштів. Враховуючи вище викладене та беручи до уваги, що відповідач належними та допустимими доказами не спростував вимоги позивача, суд вважає обґрунтованими посилання позивача на те, що спірна квартира є особистим її майном, незважаючи на той факт, що квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі у зв`язку з цим суд доходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити в повному обсязі. Крім того, позивач у позовних вимогах просила суд визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки Hyundai Santa Fe 2010 року випуску, ДНЗ [NUMBER] , однак суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог у цій частині, оскільки як вбачається судом з матеріалів справи та зазначає позивач особисто у позовній заяві, спірний автомобіль марки Hyundai Santa Fe 2010 року випуску, ДНЗ [NUMBER] був зареєстрований за [PERSON] та 22.08.2015 знятий з обліку для реалізації, а з 25.08.2015 зареєстрований за [PERSON] . Таким чином, визнання права власності за відповідачем на спірний автомобіль, порушить набуте у встановленому законом порядку право власності нового власника [PERSON] . Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судові витрати стягнути з відповідача відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial