Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та Реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації права власності. Свої позовні вимоги, з урахуванням заяви про їх уточнення, позивач мотивує тим, що 29.12.2011 року між ним та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір довічного утримання (догляду), за умовами якого [PERSON] передано у власність [PERSON] належний йому житловий будинок [ADDRESS], а [PERSON] зобов'язався забезпечувати позивача житлом, харчуванням, доглядом та необхідною допомогою. 31.03.2015 року рішенням суду вказаний договір розірвано та визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок. Під час перебування житлового будинку у власності відповідача ним було приватизовано земельну ділянку, що суперечить інтересам позивача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги, з урахуванням заяви про їх уточнення, підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Представник відповідача Реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні позовні вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечувала. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.12.2011 року між ним та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір довічного утримання (догляду). За умовами якого [PERSON] передано у власність [PERSON] належний йому житловий будинок [ADDRESS], а [PERSON] зобов'язався забезпечувати позивача житлом, харчуванням, доглядом та необхідною допомогою. Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 31.03.2015 року по справі № 668/1510/15-ц позовні вимоги [PERSON] задоволені, вищевказаний договір довічного утримання розірвано та визнано за [PERSON] право власності на майно, що є предметом договору, а саме: будинок, розташований за адресою [ADDRESS]. Рішення суду набрало законної сили. В свою чергу, на підставі зазначеного рішення суду Реєстраційною службою Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні зареєстровано право власності за [PERSON] на житловий будинок. Однак, під час перебування житлового будинку у власності відповідача ним було приватизовано земельну ділянку. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.11.2014 року за [NUMBER] за [PERSON] зареєстрована земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер - [NUMBER], цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площа - 0,0523 га. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно вимог ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Частиною 1 ст. 754 ЦК України передбачено, що набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину. Положеннями ч.ч. 1, 2 та 3 ст. 120 ЗК визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правові наслідки, передбачені частинами першою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Таким чином, уклавши з позивачем договір, відповідач став власником житлового будинку і отримав в користування земельну ділянку, якими не міг розпоряджатись до смерті позивача. Однак в порушення вимог ст. 754 ЦК України він вчинив щодо земельної ділянки правочин, приватизувавши її та отримавши свідоцтво про право власності. Його дії суперечать вимогам цивільного законодавства. За наведених обставин вимоги позивача про визнання недійним свідоцтва про право власності на земельну ділянку є обґрунтованими та є належним способом захисту порушеного права. За змістом ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною і здійснюється відповідним органом в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та іх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Більш детально порядок скасування реєстраційного запису про власність визначено Порядком прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №3502/5 від 12.12.2011 року. Так, відповідно до п.2.6, п.2.10 Порядку для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у п.2.3 цього розділу. За результатами розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор приймає рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав. Отже, у зв'язку з тим, що законом визначено спеціальний порядок застосування наслідків недійсності правочинів щодо нерухомого майна шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав, суд вважає, що вимоги в частині скасування рішення про державну реєстрацію права власності відповідача на земельну ділянку є також обґрунтованими.

Outcome: partial