Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], діючих в своїх інтересах та неповнолітньої [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі договору дарування від 18.03.2006 року вона є власником квартири [ADDRESS]. У належній їй квартирі з 28.12.2010 року зареєстрований її син [PERSON], з 26.02.2013 року дружина сина [PERSON], які є відповідачами по справі, а з 05.11.2013 року їх донька [PERSON] Відповідачі разом із дитиною не мешкають в квартирі з червня 2014 року. Речей відповідачів у її квартирі не має. Комунальні послуги сплачує вона самостійно, що становить її у скрутне матеріальне становище. Враховуючи викладене просила суд визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. У судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Надала до суду заяву, у якій підтримала позовні вимоги у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала та просила суд розглянути справу у її відсутність. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Про причини неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 18.03.2006 року, посвідченого нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. (а.с. 8-9) Згідно довідки КП «СЕЗ» від 18.05.2016 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідачі: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.7) Статтею 401 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч. 1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Конституційний суд України у своєму рішенні №5-рп/99 від 03.06.1999р. у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї» зазначив, що ЖК України, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов'язки наймача жилого приміщення та членів його сім'ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов'язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги. Частина друга статті 64 цього Кодексу передбачає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічні положення щодо членів сім'ї власника будинку (квартири) містить частина четверта статті 156 Кодексу. Таким чином, законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім'ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб, не пов'язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них. Відтак суд вважає, що відповідачі по справі є членами сім'ї позивача за кровним спорідненням. Отже, виходячи з приписів ч.1 ст.405 ЦК України у відповідачів по справі виникло право користування квартирою [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON], з тих підстав, що вони є членами її сім'ї і які постійно мешкали разом із нею. Частиною 2 ст.406 ЦК України встановлено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Спеціальною підставою припинення права членів сім'ї власника житла на користування цим житлом відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України є відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того факту, що між [PERSON] та відповідачами була досягнута домовленість про встановлення інших умов втрати відповідачами права на проживання у квартирі позивача, а ні ж їх відсутність без поважних причин понад один рік. З акту про не проживання від 18.05.2016 року вбачається, що відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS], але не проживають у зазначеній квартирі з червня 2014 року (а.с. 10) Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] Донецької області підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь позивачки необхідно стягнути сплачені нею витрати: судовій збір - 551,20 грн.

Outcome: approved