Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Уточнившись з позовними вимогами [PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання права власності на ? частину на квартири. В обґрунтування позову вказує, що вона перебувала з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 09.10.1993 року по 25.07.2011 року. За час шлюбу вони набули квартиру [ADDRESS]. Зазначена квартира рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 02.06.2003 року № 402 була надана [PERSON], як службова, на трьох осіб ([PERSON], [PERSON] та їх дочку - [PERSON]) - ордер № 066231 від 09.06.2003 року. Квартира [ADDRESS] в подальшому була приватизована [PERSON] на одну особу, що стверджується свідоцтвом про право власності від 01.08.2006 року. Загальна площа квартири становить 39,2 кв.м. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом: 1). безоплатної передачі громадянам квартири (будинків) з розрахунку санітарної норми 21. кв.м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 кв.м. на сім'ю; 2). продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Оскільки [PERSON] приватизував квартиру лише на себе тобто на одну особу, ним було використано право на безоплатну приватизацію з розрахунку 21 кв.м. загальної площі, інші 18,2 кв.м. [PERSON] викупив згідно ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» за кошти набуті під час перебування в шлюбі, що є спільною сумісною власністю. Вказує, що на даний час відповідач [PERSON] не визнає за нею права власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право власності набувається в порядку, визначеному законом, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3 ст. 268 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 57 СК України, в редакції станом на 01.08.2006 року, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Оскільки ст. 57 СК України майно (квартиру), придбане шляхом приватизації не віднесено до особистої приватної власності одного із подружжя, то квартира [ADDRESS], згідно ч. 1 ст. 61 СК України є її та [PERSON] спільною сумісною власністю. А тому, просить визнати за нею - [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON] - [PERSON], представника відповідача [PERSON] - [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON], виходячи із наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою (скаргою) осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 63 СК України дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором. В судовому засіданні встановлено, що сторони - [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.10.1993 року по 25.07.2011 року, який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.07.2011 року. Відповідно до п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. В судовому засіданні також встановлено, що в період шлюбу, а саме 09.06.2003 року [PERSON] на підставі рішення міськвиконкому від 03.06.2003 року було надано на склад сім'ї з трьох осіб (він, [PERSON] - дружина, [PERSON] - дочка) квартиру [ADDRESS], житловою площею, 23,3 кв.м., що стверджується ордером на житлове приміщення № 066231 від 09.06.2003 року. В подальшому вказана квартира була приватизована [PERSON], що стверджується свідоцтвом про право власності від 01.08.2006 року. При цьому [PERSON] була здійснена доплата за надлишки площі, виходячи із розрахунку вартості надлишкової загальної площі квартири, що приватизувалася -1 грн. 43 коп. Відповідно до ст. 57 СК України, в редакції станом на 01.08.2006 року, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідачем [PERSON] в період шлюбу було приватизовано квартиру [ADDRESS], загальною площею 39,2 кв.м. на склад сім'ї та з доплатою за надлишкову площу за спільні кошти подружжя, а ст. 57 СК України, в редакції яка діяла на момент приватизації квартири, не відносила приватизоване житло до особистої приватної власності одного із подружжя, суд приходить до висновку, що вказана квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], а тому підлягає поділу між ними в рівних частках. За таких підстав суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] сплачений нею судовий збір в розмірі 1400 грн. Також на підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 1767 грн. 80 коп., виходячи із наступного. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» установлено у 2013 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 січня на рівні 1147 грн., відповідно розмір компенсації витрат на правову допомогу не повинен перевищувати 458 грн. 80 коп. за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» установлено у 2014 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 січня на рівні 1218 грн., відповідно розмір компенсації витрат на правову допомогу не повинен перевищувати 487 грн. 20 коп. за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Враховуючи, що адвокат [PERSON] приймав участь у розгляді справи як представник [PERSON]. його повноваження підтверджено ордером від 01.11.2013 року і витягом з договору про надання правової допомоги від 01.11.2013 року, а також наявність в матеріалах справи документального підтвердження здійснених позивачем витрат на правову допомогу, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на правову допомогу в сумі 1767 грн. 80 коп., виходячи із наступного розрахунку: 497 грн. 03 коп. (участь в с/з 29.11.2013 року та 17.12.2013 року/) + 1027 грн. 17 коп. (участь в с/з 05.03.2014 року, 02.04.2014 року, 10.04.2014 року та 11.04.2014 року) + 243 грн. 60 коп. (ознайомлення з матеріалами справи в суді). Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved