Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

У травні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просила суд стягнути з [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини з у сіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 2020 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що 22 вересня 2007 року між сторонами укладено шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві. Рішенням Оболонського районного суду від 30 травня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Від спільного шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що самостійно не може забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, а тому відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу). Також позивач зазначає, що відповідач на утриманні не має інших осіб, працездатний, отримує дохід, має нерухоме майно та транспортний засіб. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 травня 2021 року визначено головуючим у справі суддю Шролик І.С. Ухвалою суду від 18 травня 2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду на 09 червня 2021 року. 07 червня 2021 року на адресу суду через засоби поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначає, що між сторонами були усні домовленості стосовно утримання малолітнього сина [PERSON] . Відповідач приймав участь вихованні сина, регулярно надавав кошти на утримання дитини, купував продукти харчування, а також час від часу переводив кошти на картку позивача. Зазначає, що відповідач заперечує проти стягнення аліментів розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходів). Не заперечує проти стягнення аліментів у розмірі ј з усіх видів заробітку (доходів). У відзиві також представник відповідача зазначає, що відповідач заперечує проти стягнення аліментів починаючи з 2020 року посилаючись на те, що позивач не надала суду жодних доказів на підтвердження умисних дій відповідача, спрямованих на ухилення від сплати аліментів. Позивач в судовому засіданні, після ознайомлення із відзивом наполягала на розгляді лише позовних вимог про стягнення аліментів, не заперечувала їх стягнення з дати звернення з позовом до суду. Просила задовольнити з підстав викладених в позовній заяві та додатково зауважила, що дитина має вади зі здоров`ям проте доказів щодо медичного обстеження вона не має. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти стягнення аліментів у розмірі 1/3 та стягнення аліментів починаючи з 2020 року з підстав викладених у відзиві. Не заперечував проти стягнення аліментів у розмірі ј частини з усіх видів заробітку починаючи стягнення з дня пред`явлення позову. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 вересня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 04 грудня 2009 року, серії [NUMBER] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 травня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивач разом з сином проживає за адресою: [ADDRESS] , проте дитина зареєстрована за адресою відповідача: [ADDRESS] . Даний факт визнаний сторонами, тому не підлягає доведенню. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України). Статтею 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України (далі -СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року за № 2402-ІІІ, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З аналізу наведених правових норм, можна дійти висновку, що відповідач зобов`язаний утримувати спільну з позивачем дитину і створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя нарівні з позивачем. Згідно з вимогами ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вирішуючи питання про розмір аліментів, що може бути стягнутий з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього сина суд ураховує матеріальний стан сторін, стан здоров`я. Згідно довідки № 4 від 26 травня 2021 року, виданої Аудиторською фірмою «Контроль-Аудит», [PERSON] працює в ТОВ Аудиторська фірма «Контроль-Аудит» з 01 квітня 2021 року. На даний момент займає посаду аудитора. Дохід за період з 01 квітня 2021 року по 31 травня 2021 року склав 12100, 00 грн. Відповідно до листа ТОВ «Звіт» від 27 травня 2021 року [PERSON] є власником (засновником, учасником) ТОВ «Звіт» та виконує обов`язки директора вказаного підприємства без оформлення трудових відносин та отримання заробітної плати. В судовому засіданні також встановлено, що у користуванні відповідача є автомобіль марки «КІА», 2017 року виписку, проте позивач не заперечувала, що право власності належить матері відповідача. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується надиференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачений прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років з 01 січня 2021 року по 30 червня 2021 року становить 1921 грн. в місяць. З матеріалів справи вбачається, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу, не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини, однак позивачем не було обґрунтовано розмір 1/3 частини з доходів відповідача на одну дитину. Зважаючи на вищезазначене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 14 травня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Визначений розмір буде більше ніж достатнім з урахуванням обов`язку обох батьків дбати про добробут дитини, що забезпечить малолітньому [PERSON] гармонійний розвиток його здібностей та достатній рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального його розвитку. Разом з тим суд не вбачає підстав для задоволення вимог для стягнення аліментів починаючи з 2020 року виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджується за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Як вбачається з виписки по картковому рахунку «Монобанк», [PERSON] здійснював переказ коштів на картку [PERSON] в 2020 році, що не оспорювалося позивачем у судовому засіданні. Враховуючи те, що позивачем не було доведено та не надано жодних доказів на підтвердження умисних дій відповідача, спрямованих на ухилення від сплати аліментів, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення аліментів за минулий час. Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах платежу за один місяць. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд на підставі положення ст. 141 ЦПК України, стягує судові витрати за розгляд справи з відповідача на користь держави у розмірі 908,00 грн., оскільки згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» при зверненні до суду із відповідним позовом позивач була звільнена від його сплати. На підставі викладеного,

Outcome: partial