Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

У травні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша прокатна обладнання», Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал консалт проект» про визнання правочину недійсним, у якому просила суд з урахування заяви про уточнення позовних вимог від 30 червня 2020 року: визнати недійсним Договір купівлі-продажу транспортного засобу №8046/2020/1872560 від 14.01.2020, укладеного між ТОВ «ЮНАЙТЕД КАР ЛИЗ» (теперешня назва ТОВ «ГЛОБАЛ КОНСАЛТ ПРОЕКТ») та ТОВ «ПЕРША ПРОКАТНА-ОБЛАДНАННЯ»; скасувати реєстрацію транспортного засобу FORD Fiestа з номером кузова [NUMBER] за Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЕРША ПРОКАТНА-ОБЛАДНАННЯ»; зареєструвати транспортний засіб FORD Fiestа з номером кузова [NUMBER] за Товариством з обмеженою відповідальністю «ГЛОБАЛ КОНСАЛТ ПРОЕКТ». Позовні вимоги мотивує тим, що на початку 2018 року [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою про стягнення грошових коштів з ТОВ «ЮНАЙТЕД КАР ЛИЗ», яке 21.02.2020 було перейменоване в ТОВ «ГЛОБАЛ КОНСАЛТ ПРОЕКТ». Позовні вимоги розглядалися в рамках цивільної справи № 757/11539/18-ц. 09.09.2020 Печерським районним судом м. Києва ухвалено рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] до ТОВ «ЮНАЙТЕД КАР ЛИЗ» (теперішня назва ТОВ «ГЛОБАЛ КОНСАЛТ ПРОЕКТ») про стягнення грошових коштів у розмірі 378 340, 09 грн. 14 січня 2020 року відповідно до Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8046/2020/1872560 ТОВ «ЮНАЙТЕД КАР ЛИЗ» в особі Мартинюка Ігоря Васильовича передав у власність ТОВ «ПЕРША ПРОКАТНА ОБЛАДНАННЯ» в особі Мартинюка Ігоря Васильовича , транспортний засіб FORD Fiestа з номером кузова [NUMBER] . У зв`язку з наведеним позивачка вважає, що: -Оспорюваний правочин вчинений в період, коли існувало рішення Печерського районного суду м. Києва про стягнення з Відповідача 2 грошових коштів у розмірі 378 340, 09 грн. й безпосередньо перед засіданням суду апеляційної інстанції. Такі дії порушують засади добросовісності й справедливості (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК). -Вчинення правочину з пов`язаними особами (спільний керівник, засновник і бенефіціар). Вартість формального продажу відбувалася за неринковою (балансовою) вартістю з метою зменшення витрат на переоформлення транспортного засобу. -На підставі Листа Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві № 17529 від 07.05.2020 у Відповідача станом відсутнє майно, за рахунок якого можна провести стягнення грошових коштів у розмірі 378 340, 09 грн. На підставі вищевикладеного, позивач зазначає, що правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. У зв`язку з чим позивач був змушений звернутися до суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2020 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2020 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову у справі: накладено арешт на автомобіль марки Ford модель Fiesta з номером кузова [NUMBER] , що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Перша Прокатна-Обладнання» (код ЄДРПОУ 33500499). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2020 року було виправлено описку в ухвалі Шевченківського районного суду м. Києва від 12 травня 2020 року про забезпечення позову шляхом накладення арешту у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша Прокатна-Обладнання», Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Консалт Проект» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, зазначивши в тексті та резолютивній частині ухвали вірно номер кузова автомобіля як « [NUMBER] », замість помилково зазначеного « [NUMBER] ». 30 червня 2020 року на адресу суду надійшла заява про уточнення позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року було закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача - адвокат Шекера С.В. в судовому засіданні просив суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачі ТОВ «ГЛОБАЛ КОНСАЛТ ПРОЕКТ») та ТОВ «ПЕРША ПРОКАТНА-ОБЛАДНАННЯ» своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи 09 вересня 2019 року Рішенням Печерського районного суду м. Києва було задоволено позов [PERSON] до ТОВ «ЮНАЙТЕД КАР ЛИЗ». Було стягнуто з ТОВ «ЮНАЙТЕД КАР ЛИЗ» на користь [PERSON] заборгованість в розмірі 256 000,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 91 364,86 грн., 3% в розмірі 18 979,07 грн. та судовий збір в розмірі 3 996,16 грн. та втрати на правову допомогу у розмірі 8 000,00 грн. 14 січня 2020 року відповідно до Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8046/2020/ 1872560 ТОВ «ЮНАЙТЕД КАР ЛИЗ» в особі Мартинюка Ігоря Васильовича передав у власність ТОВ «ПЕРША ПРОКАТНА ОБЛАДНАННЯ» в особі Мартинюка Ігоря Васильовича , транспортний засіб FORD Fiestа з номером кузова [NUMBER] З Листа Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві від 14.04.2020р. за №31/26-233аз вбачається, що у відповідності з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів повідомляємо інформацію про зареєстровані транспортні засоби станом на 09.09.2019 за ТОВ «ЮНАЙТЕД КАР ЛИЗ» (ЄДРПОУ 34980001): - автомобіль FORD FIESTA, номер кузова [NUMBER] ; - автомобіль FORD FIESTA, номер кузова [NUMBER] ; - автомобіль FORD FIESTA, номер кузова [NUMBER] ; - автомобіль FORD FIESTA, номер кузова [NUMBER] ; - автомобіль FORD FIESTA, номер кузова [NUMBER] ; - автомобіль FORD FIESTA, номер кузова [NUMBER] ; - автомобіль FORD FOCUS, номер кузова [NUMBER] ; - автомобіль FORD FOCUS, номер кузова [NUMBER] ; - автомобіль VOLKSWAGEN GOLF, номер кузова [NUMBER] ; - автомобіль SKODA OCTAVIA, номер кузова [NUMBER] ; - автомобіль TOYOTA COROLLA, номер кузова [NUMBER] ; - автомобіль VOLKSWAGEN TIGUAN, номер кузова [NUMBER] . Згідно даних вищевказаного реєстру, станом на 06.02.2020 за ТОВ « ЮНАЙТЕД КАР ЛИЗ» (ЄДРПОУ 34980001) транспортні засоби не були зареєстровані. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З огляду на те, що згідно із ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. За таких обставин, для визнання правочину фіктивним суд має встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що від нього не буде реальних наслідків, й учасники нібито правовідносин мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір реального невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Так, аналогічна правова позиція підтримана в Постанові Великої палати Верховного Суду України від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, де зазначено: «...Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.». Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Крім того, Верховний Суд України в Постанові від 24.07.2020 у справі № 405/1820/17 також виділив основні ознаки фіктивності (фраудаторності) правочину: «Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України. Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.». Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Оцінивши вищенаведені письмові докази суд встановив, що оспорюваний правочин вчинений в період, коли існувало рішення Печерського районного суду м. Києва про стягнення з Відповідача 2 грошових коштів у розмірі 378 340, 09 грн. Вбачається, що вчинення правочину з пов`язаними особами (спільний керівник, засновник і бенефіціар). Як вбачається з Листа Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві № 17529 від 07.05.2020 у Відповідача станом відсутнє майно, за рахунок якого можна провести стягнення грошових коштів у розмірі 378 340, 09 грн. Відтак вказані позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 34 ЗУ «Про дорожній рух» на теперішній час реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку транспортних засобів здійснюється згідно з Постановою КМУ № 1388 від 07 вересня 1998 р. з наступними змінами «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також інших самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів». За змістом п. 8 наведеного Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документом, що підтверджує правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно із ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав провадиться, серед іншого, на підставі рішення суду. У статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно з частинами 1, 5-7ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені по справі позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а обраний позивачем спосіб захисту ґрунтується на встановлених в судовому засіданні фактичних обставинах справи. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29). Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача, сплачені ним судові витрати у розмірі 20 120,00 грн., що складається з: 18 000,00 грн. на правничу допомогу та 2 102,00 грн судового збору.

Outcome: approved