Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернулася до Апеляційного суду міста Києва із позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Сєверодонецької міської ради, Орган опіки та піклування Сєверодонецької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини та виготовлення проїзних документів без згоди батька, для визначення підсудності. Відповідно до ухвали Апеляційного суду міста Києва від 03.06.2016 року підсудність позовної заяви [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Сєверодонецької міської ради, Орган опіки та піклування Сєверодонецької міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини та виготовлення проїзних документів без згоди батька визначена Шевченківському районному суду міста Києва. Позовні вимоги, позивач обґрунтовує тим, що позивач та відповідач мають спільного неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Позивач і відповідач проживають окремо, в шлюбі не перебувають. Неповнолітній син проживає разом з позивачем на її повному утриманні та піклуванні, відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає, проживає окремо, своїх батьківських обов'язків не виконує. Позивачу необхідно виїхати за межі території України разом з неповнолітньої дитиною з метою відпочинку та розширення кругозору дитини. Однак, у зв'язку з не відомим місцем перебування батька, позивач не має можливості отримати від нього нотаріально засвідчений дозвіл на виїзд за межі України їх неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Тому, позивач просив суд надати дозвіл на виїзд та виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], без дозволу (згоди) та супроводу його батька - [PERSON]. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. На адресу суду надали клопотання, у якому просили розглядати справу без їх участі. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. На адресу суду надали клопотання, у якому просили розглядати справу без їх участі, щодо позову поклалися на розсуд суду та просили винести рішення з урахуванням інтересів дитини. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] мають спільного сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 19 травня 2016 року (а.с.12). Також, судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 22.03.2016 року шлюб між позивачем і відповідачем розірвано, сторони проживають окремо, а син - [PERSON], [INFO], проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні. У зв'язку з не відомим місцем перебування відповідача, позивач не має можливості отримати від нього нотаріально засвідчений дозвіл на виїзд за межі України їх неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], а тому вимушена з вернутись до суду за захистом законних прав та інтересів своєї неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України). Частиною 2 ст. 150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно положень ч. 1 та ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку (п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57). Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 (2) Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57). У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. При цьому, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 та ст. 31 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим по справі доказам, враховуючи інтереси неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved