Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла його дружина [PERSON], з якою він проживав та був зареєстрований у квартирі [ADDRESS]. Вказав, що під час оформлення спадщини після померлої, виявилося, що з 17.12.2014 року в спадковій квартирі зареєстрована [PERSON], якій від імені покійної дружини спірну квартиру на підставі довіреності подарував її батько [PERSON] У позовній заяві позивач зазначив, що влітку 2014 року далекий родич [PERSON] - [PERSON] запропонував йому та дружині, яка тривалий час тяжко хворіла, потребувала сторонньої допомоги та спеціального медичного догляду свої послуги по забезпеченню їх доглядом, харчуванням, утриманням квартири, ліками. До моменту смерті дружини відповідач сумлінно виконував всі домовленості, а потім припинив забезпечувати його харчуванням та будь-яким доглядом, а [PERSON] взагалі запропонувала йому звільнити квартиру. Крім того вказав, що договір дарування порушує його права, оскільки подружжя мало на меті передати квартиру за умови договору довічного утримання обох людей похилого віку і якби не помилялось, неправильно сприймаючи предмет та інші істотні умови договору, не знаючи процедуру оформлення, то покійна дружина не підписала б довіреність, скориставшись якою відповідачі уклали договір дарування без її відома. Посилаючись на те, що відповідачі свідомо ввели в оману його та його дружину, які збиралися скласти заповіт за умови їх довічного утримання, а не видати довіреність та подарувати квартиру за життя, позивач просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 07 серпня 2014 року між [PERSON] від імені [PERSON] та [PERSON] Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року, не виходячи до нарадчої кімнати, було залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогоза Олександра Петровича. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, з тих же підстав просили його задовольнити. Крім того, як на підставу своїх вимог, між іншим позивач посилався на ст. 233 ЦК України та зазначив, що оскільки він та дружина були людьми похилого віку та потребували стороннього догляду, вони прийняли пропозицію відповідача щодо догляду за ними та забажали укласти заповіт, проте, дружина не знаючи процедуру оформлення договорів підписала довіреність, скориставшись якою відповідачі уклали договір дарування без її відома. При цьому вони вважали, що відповідач буде за ними доглядати, купувати ліки, оплачувати житлово-комунальні послуги. Вказав, що на даний час він потребує сторонньої допомоги, однак відповідач взагалі про нього не піклується. Відповідачі та їх представник у судовому засіданні позов не визнали у повному обсязі та просили відмовити у його задоволенні. [PERSON] пояснив, що померла була його тіткою. Інших близьких родичів у нею не було. Він надавав їй різноманітну допомогу: купував ліки, продукти харчування, возив до лікарні, а тому остання за його турботу про неї захотіла віддячити. Так, 20 червня 2014 року [PERSON], відповідно до усної домовленості уповноважила його продати за ціною та на умовах на його розсуд, або подарувати на ім'я [PERSON] квартиру, яка належала померлій за адресою - [ADDRESS]. Вказав, що 07 серпня 2014 року він відповідно до доручення, яке видала на його ім'я померла, подарував своїй дочці [PERSON] спірну квартиру. Крім того, відповідачі пояснювали, що в день, коли [PERSON] підписувала довіреність, позивач був присутній у квартирі та знав, що оформлюються документи для дарування квартири [PERSON] (а.с. 32). Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17.03.1992 року (а.с. 34). Спірна квартира складається з однієї кімнати, загальною площею 32,4 кв. м. (а.с. 8). 07 травня 1999 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] Згідно свідоцтва про одруження [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с. 97). Тобто, спірну квартиру померла придбала до шлюбу з позивачем [PERSON] [INFO] померла дружина позивача - [PERSON] (а.с. 6). Позивач, у строки передбачені ЦК України, звернувся до Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] (а.с. 17). Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу після смерті [PERSON] (а.с. 85-109). У судовому засіданні позивач вказував, що під час оформлення спадщини після померлої, стало відомо, що з 17.12.2014 року в спадковій квартирі зареєстрована [PERSON], якій від імені покійної дружини спірну квартиру на підставі довіреності подарував її батько [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2014 року [PERSON] надала на ім'я [PERSON] довіреність, згідно якої уповноважила останнього продати за ціну та на умовах на його розсуд, або подарувати на ім'я [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] (а.с. 33). На підставі договору дарування від 07 серпня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогозою О.П., [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) від імені якої діяв [PERSON] на підставі довіреності від 12 червня 2014 року подарував спірну квартиру [PERSON] (а. с. 117). Згідно свідоцтва про шлюб [PERSON] після укладення шлюбу з [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с. 58). У судовому засіданні встановлено, що обдарована є донькою племінника померлої. Ініціатором укладення договору дарування були саме позивач та його померла дружина. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на ст. 233 ЦК України (тяжку обставину) та те, що він з дружиною хотіли оформили заповіт, а не договір дарування. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. У ч. 1 ст. 233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Згідно зі ст. 233 ЦК України під впливом тяжкої обставини вважається вчиненим правочин, який особа вчинила вимушено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для себе умовах, чим інша сторона скористалася. Такий правочин має ваду волі і вчиняється за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що оспорюваний договір дарування укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки він з дружиною перебували в хворобливому стані та розраховували на допомогу з боку набувача квартири. Однак, суд дані твердження не бере до уваги, оскільки договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальником зобов'язань матеріального характеру. Сторони та свідки у судовому засіданні пояснювали, що померла завжди мала матеріальний достаток, лікувалась у дорогій лікарні. У судовому засіданні не встановлено жодних доказів , які б свідчили, що померла уклала угоду під впливом тяжких обставин. Крім того, у судовому засіданні свідки пояснювали, що померла часто хворіла, їй постійно допомагав її племінник [PERSON] Вказували на те, що [PERSON] розповідала їм про намір подарувати квартиру своєму племіннику. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У судовому засіданні позивач також зазначав, що він вважав, що [PERSON] підписує договір довічного утримання щодо нього. Суд не бере до уваги вказані пояснення виходячи з того, що власником квартир була тільки померла, оскільки спірну квартиру вона придбала до шлюбу. Крім того, позивач був присутній при підписанні доручення. Статтею 229 ЦК України встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно роз'яснень п. 12, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.2009 р. «Про судову практику в справах про визнання правочинів недійсними» при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Як встановлено в судовому засіданні, позивач був присутнім при підписанні доручення [PERSON], що ним не заперечувалося у судовому засіданні. Вказав, що будь-якого стороннього впливу на померлу не було. Посилання позивача на ті обставини, що відповідач-1 за договором дарування зобов'язаний доглядати за ним, забезпечувати продуктами харчування, здійснювати обов'язкові платежі за квартиру, не можуть бути взяті до уваги у зв'язку з тим, що договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. (ст. 717 ЦК України). Суд також встановив, що позивач не довів, що його було введено в оману обдарованою особою, щодо істотних умов договору. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позов задовленню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed