Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

У травні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, у якому зазначало, що 24.02.08 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №k3xrF105060375, за умовами якого відповідачем отримано кредит у сумі 5 018,00 грн. зі сплатою 5,04% річних. У зв'язку з порушенням [PERSON] взятих на себе зобов'язань, станом на 5.04.13 року за кредитним договором рахується заборгованість у сум 49 782,16 грн., яку банк просив стягнути з відповідача на свою користь. Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 25 лютого 2014 року у позові відмовлено. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового про задоволення позовних вимог банку у повному обсязі. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дійшов висновку, що остання підлягає задоволенню. За змістом п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №k3xrF105060375 від 24.02.08 року, укладеним між ВАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник - позивач у справі) та [PERSON] Відмовляючи у позові про стягнення заборгованості, місцевий суд виходив з того, що світлини обличчя відповідача на наданій банком копії його паспорту з кредитної справи, та копії паспорту, що була надана [PERSON] до суду, різняться, а тому, суд дійшов до висновку, що відповідачем кредитний договір не укладався. Між тим, із таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] посилався на втрату паспорту громадянина України серії [NUMBER], що надався до банку при укладенні кредитного договору №k3xrF105060375 від 24.02.08 року та який міститься у кредитній справі. З приводу цього, 19.02.2008 року відповідач звертався до паспортного відділу Солом'янського району м. Києва (а.с. 68) та 10.04.08 року ТУМ Соломянського РУ ГУМВС України у м. Києві йому видано новий паспорт серії [NUMBER]. Твердження [PERSON] про те, що кредитний договір ним не підписувався, може бути підставою для визнання його судом недійсним. Однак, позов про визнання його недійсним не заявлявся і предметом судового розгляду не був. Крім того, судом не ураховано, що про наявність чи відсутність волевиявлення особи свідчить її підпис у договорі, а не документи, які вона надала при оформленні кредиту. У порушенням вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України судом першої інстанції не роз'яснено відповідачу право пред'явлення позову щодо визнання недійсним кредитного договору та не попереджено останнього про наслідки вчинення або невчинення такої процесуальної дії. Апеляційним судом встановлено, що унаслідок невиконання позичальником своїх обов'язків щодо своєчасного погашення кредиту, за [PERSON] утворилась заборгованість за кредитним договором №k3xrF105060375 від 24.02.08 року на загальну суму 49 782,16 грн., а саме: 5 016,13 грн. заборгованості за кредитом, 138,07 заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 806,48 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 39 974,71 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн. фіксованого штрафу та 2 346,77 грн. процентної складової штрафу. За положеннями ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов'язанні строк (термін) його виконання. Порушенням зобов'язання, з огляду на зміст ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. За приписами ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Оскільки відповідачем не спростовано наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором та не надано доказів в обґрунтування його неправильності, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі та стягнення з боржника на користь банку заборгованості зі сплати основної суми боргу, відсотків за користування кредитом, комісії та неустойки. У свою чергу, у випадку, якщо фальшивість та недійсність кредитного договору буде встановлена судовим рішенням, дана обставина може бути підставою для перегляду рішення про стягнення заборгованості у зв'язку з нововиявленими обставинами. За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення по суті заявлених вимог.

Outcome: approved