Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та моральної шкоди. В обґрунтування позову вказав, що в період з 16.02.2011 року по 24.11.2014 року він працював на ПАТ «Азовзагальмаш», де йому перестали виплачувати заробітну плату, після чого 24.11.2014 року він був звільнений у звязку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України. Після звільнення остаточний розрахунок із позивачем був проведений лише 27 травня 2015 року. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за весь час затримки з 25.11.2014 року по день винесення рішення судом. Також зазначає, що у звязку з порушенням його права на заробітну плату йому була завдана моральна шкода, розмір якої позивач оцінює в 250,00 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач надав письмові заперечення, в яких позов не визнав та підтвердив, що заборгованість підприємства із заробітної плати перед позивачем в розмірі 15 672,88 грн. була сплачена 29.01.2015 року, а повний розрахунок з позивачем був проведений 27 травня 2015 року сплачена індексація заробітної плати з компенсацією втрати її частини у розмірі 959,63 грн. Відомостей про розмір середньоденної заробітної плати позивача до суду, а так само розмір нарахованої заробітної плати позивача за останні два повних робочих місяця перед його звільненням до суду не представив. На неодноразові запити суду стосовно вказаної інформації відповідей не надав. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач в період з 16.02.2011 року по 24.11.2014 року працював у відповідача, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача. 24.11.2014р. позивач був звільнений з підприємства у звязку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України. За період роботи позивача йому нараховувалась заробітна плата. Згідно наданої відповідачем довідки №238/ро-346 від 24.06.2015р. сума заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] в розмірі 15 672,88 грн. була виплачена 29.01.2015 року. Сума заборгованості в розмірі 758,33 грн. виплачена 27.05.2015 року, що також підтверджується випискою з особового банківського рахунка позивача. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, а остаточний розрахунок при звільненні був проведений лише 27 травня 2015 року, що підтверджується власною довідкою відповідача від 24.06.2015 року вих.№238/ро-346 та банківською випискою. Відповідачем не було спростовано вказаних обставин. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом було встановлено, що остаточний розрахунок по заробітній платі був проведений відповідачем лише 27 травня 2015 року, тому розрахунок середнього заробітку має відбуватися по 27 травня 2015 року. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивач був звільнений 24 листопада 2014 року, тому для розрахунку беруться останні два повних календарні місяці роботи, тобто вересень та жовтень 2014 року. З представленого до суду розрахункових листів та відповіді із Управління Пенсійного фонду України в Іллічівському районі міста Маріуполя від 13.08.2015 року вих.№10969/07 розмір нарахованої заробітної плати позивача за вересень 2014 року становив 3 341,44 грн. та за жовтень 2014 року - 3 316,04 грн., при тому, що кількість відпрацьованих днів позивачем згідно наданого табелю обліку використаного робочого часу за вересень 2014 року становила 15 робочих днів і за жовтень 2014 року 16 робочих днів. Отже середньоденний заробіток позивача становить (3 341,44 +3 316,04) / (15+16) = 214,75 грн. Відповідач не надав до суду свого розрахунку та не спростовував розрахунку проведеного судом, у звязку із чим враховуючи, положення ст.ст. 10, 11, 61 ЦПК України, якими закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а докази подаються сторонами, суд вважає обґрунтованим та доведеним розмір середньоденного заробітку позивача в розмірі 214,75 грн. За даними представленого відповідачем графіку роботи №8-1 для працюючих в безперервному режимі з робочим днем тривалістю 11,4 годин на 2014 2015 роки середньостатистична кількість робочих днів за період з наступного дня після звільнення з 25.11.2014р. по 27.05.2015р. складає 92 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 25.11.2014р. по 27.05.2015р. складає 19 757,00 грн. (92 дні х 214,75 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 19 757,00 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок несвоєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 250,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 200 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243,60 гривень за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру.

Outcome: partial