Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Індустріальної районної у м.Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав, відповідно до якої просила позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Вимоги позовної заяви обґрунтовано тим, що з 21 серпня 2004 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2011 року було розірвано. Від цього шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 травня 2013 року на відповідача покладено обов`язок щомісячно сплачувати на користь позивача аліменти на утримання спільної дитини. [PERSON] вказане рішення суду не виконує та станом на 01 квітня 2018 року, заборгованість зі сплати аліментів складає 50 512,19 грн. Відповідач участі у житті дитини не приймає, не займається її вихованням та не переймається фізичним, моральним та духовним розвитком, що свідчить про те, що він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Наведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою. Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Зосименко С.Г. та ухвалою судді від 05 червня 2018 року відкрито загальне позовне провадження із призначенням підготовчого судового засідання. Розпорядженням керівника апарату Індустріального районного суду м.Дніпропетровська Виноградова А.С. № 345 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу справи» призначено повторний автоматизований розподіл справи 202/2487/18, у зв`язку з тимчасовим відстороненням судді [PERSON] . [PERSON] від здійснення правосуддя. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 грудня 2018 року, справу передано на розгляд судді Слюсар Л.П. Ухвалою судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 грудня 2018 року цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Індустріальної районної у м.Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, натомість через канцелярію суду надала заяву, відповідно до якої просила здійснювати розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим, враховуючи, що позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог\~ст. 280-282 ЦПК України\~на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, натомість в матеріалах справи наявний лист начальника служби у справах дітей Лєвіт І.А., відповідно до якого просить розглядати справу без участі представника служби у справах дітей. Суд, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 листопада 2011 року (а.с.7). Від цього шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Відповідач є батьком дитини, що підтверджено відповідним записом в свідоцтві про народження в графі «Батько», яке видане Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції(а.с.10). 07 травня 2013 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська ухвалено заочне рішення, яким на [PERSON] покладено обов`язок сплачувати на користь [PERSON] аліменти на утримання спільної дитини [PERSON] , [INFO] , щомісячно у розмірі ј частини всіх видів його заробітку (а.с.56). Відповідно до висновку виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі ради № 18/5-388 від 16 липня 2018 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до дитини [PERSON] », позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] визнано недоцільним, оскільки на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, [PERSON] пояснив, що він категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до [PERSON] , пояснив, що раніше він зловживав наркотичними засобами, однак на теперішній час став на шлях виправлення та успішно пройшов реабілітацію та надалі допомагає людям, які потрапили в такі самі складні життєві обставини (а.с.53-54). Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України , мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. В той же час, з приписів ст. ст. 141, 142 СК України слідує, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. З приводу ухилення відповідача від виконання обов`язків по сплаті аліментів, суд виходить з наступного. Так, дійсно з розрахунків заборгованості по аліментам, долучених позивачем до своєї позовної заяви, вбачається, що станом на 01 квітня 2018 року заборгованість по аліментам за виконавчим листом № 202/21354/13-ц від 23 березня 2018 року про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку на утримання сина [PERSON] , [INFO] , становить 50\~512,19 грн. (а.с.9), однак вказана заборгованість створена позивачем штучно, адже як вбачається з матеріалів справи, питання про стягнення з відповідача аліментів вирішено рішенням Індустріального районного суду ще у травні 2013 року, в той час як виконавчий лист [PERSON] отримала лише 23 березня 2018 року. Відповідно до приписів ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім того, передбачене п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення батьків від виконання ними своїх обов`язків по вихованню дітей як підстава позбавлення батьківських прав, має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Тобто для того, щоб розцінювати поведінку батьків як ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, необхідна наявність не тільки відповідних факторів окремо та в їх сукупності, а й наявність винної поведінки особи, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Натомість надані позивачем розрахунки заборгованості не дозволяють у своїй сукупності дійти висновку про наявність в бездіяльності [PERSON] таких обов`язкових ознак ухилення від виховання дитини, як винна поведінка та свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] , суд, до того ж, керується приписами ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України, згідно з якими при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав, участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою є обов`язковою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Виконавчий комітет Індустріальної районної у місті Дніпрі ради у своєму висновку № 18/5-388 від 16 липня 2018 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до дитини [PERSON] », зазначає про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] , з яким суд погоджується та при ухваленні рішення бере його до уваги, оскільки позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. З матеріалів справи вбачається, що при прийнятті вказаного вище висновку, виконавчий комітет Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, брав до уваги позицію [PERSON] , який на засіданні комісії категорично заперечував проти позбавлення його батьківським прав відносно дитини [PERSON] та пояснив, що раніше він дійсно зловживав наркотичними засобами, однак на теперішній час став на шлях виправлення та успішно пройшов реабілітацію та надалі допомагає людям, які потрапили в такі самі складні життєві обставини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З огляду на викладене, у суду відсутні підставі для того, щоб не погодитися з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є достатньо обґрунтованим та відповідає інтересам дитини. Таким чином, суд дослідивши обставини справи, а також приймаючи до уваги вищенаведений висновок органу опіки та піклування, не знаходить підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] . Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні його малолітньої дитини не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, а тому не підлягають задоволенню. При вирішенні питання про судові витрати, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України та вважає що судові витрати не підлягають відшкодуванню у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed