Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

У червні 2017 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що з 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] У вказаному шлюбі народилась дитина - дочка [PERSON] , [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис № 143. Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 10.12.2012 року. Відповідач по справі однією родиною з позивачкою та дитиною не проживає, матеріальної підтримки дитині не надає, жодним чином не приймає участі її вихованні. 19.12.2015 року позивачка повторно зареєструвала шлюб із громадянином Російської Федерації [PERSON], який разом із його родичами мешкає в Ростові-на-Дону, Ростовської області, РФ. На теперішній час позивачка має намір разом із дочкою для її оздоровлення виїхати до родичів чоловіка в Ростов-на-Дону. Враховуючи викладене просила надати їй дозвіл на виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO], за межі території держава України до Російської Федерації за адресою: [ADDRESS], та повернення на територію України з малолітньою дочкою [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька дитини - [PERSON], [INFO], з дня набрання рішенням законної сили до 31.12.2020 року. Позивачка у судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Представник третьої особи Служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій просив винести рішення із урахування законних прав та інтересів дитини. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Встановлено, що 17.08.2010 року сторони зареєстрували шлюб в Орджонікідзевському відділі реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась дочка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 10.12.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище «[PERSON]». 19.12.2015 року позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] в Відділі реєстрації актів цивільного стану адміністрації Совєтського району м.Ростов-на-Дону, актовий запис №1743, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. У відповідності до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. За правилами ч. 2 ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно із ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно ч.1, ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров,я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, що випливає з ч.2 ст.150 СК України. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до абзацу третього ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновителів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 (57-95-п) (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачі) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Пунктом 2 пункту 4 Правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли16-річного віку, в супроводі одного або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до абзацу другого п.2 ст.4 Закону України «про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутність згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Частиною першою статті 3 Конвенції Про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюється вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини, але ж на строк один рік з дня набрання рішенням законної сили, у зв'язку з чим позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial