Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

У червні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 29 липня 1995 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO], однак сімейне життя останні роки не складалося через втрату почуття любові, що призвело до припинення шлюбних відносин, ведення спільного господарства та окремого проживання. Майнового спору та спору про місце проживання дітей немає. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просив шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, позивач в судове засідання не з'явився, подавши 03 липня 2014 року через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності, зазначивши, що через появу у нього іншої сім'ї спільне господарство з відповідачем не ведуть і проживають окремо з 22 грудня 2013 року ровича. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, у поданій через канцелярію суду 03 липня 2014 року заяві позов визнала у повному обсязі, вказавши, що з позивачем проживають окремо та спільне господарство не ведуть з 22 грудня 2013 року. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи принцип диспозитивності за ст.11 ЦПК України та положення ч. 4 ст.174 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 29 липня 1995 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис №334, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, залученим до матеріалів справи в копії (а.с. 6). Сторони є батьками народжених у цьому шлюбі дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], про що до матеріалів справи долучені свідоцтва про народження в копії (а.с.7, 8). Сімейне життя не склалося з причин різниці в поглядах на шлюб, втрати почуття лобові, появу у позивача іншої сім'ї, через що сторони шлюбні відносини припинили, спільне господарство не ведуть та проживають окремо з 22 грудня 2013 року. Майновий спір відсутній як і вирішено за спільною згодою сторін питання проживання дітей [PERSON] і [PERSON] з матір'ю (відповідачем), про що сторони вказали у своїх заявах від 03 липня 2014 року. Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя двох малолітніх дітей, враховує також їх інтереси та зазначає про те, що задля охорони їх інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, заперечення як позивача, так і відповідача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та, відтак, можливість прийняти визнання позову відповідачем. Зважаючи на клопотання позивача суд вважає за можливе віднести судові витрати на його рахунок.

Outcome: approved