Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Уточнивши позовні вимоги, [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Вишгородської міської ради Київської області, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Київській області про визнання незаконним та скасування рішення сесії органу місцевого самоврядування, визнання недійсним та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації Державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 22.09.2003 року, зареєстрованого в реєстрі під № 4480, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостак В.Я., позивач купив у [PERSON] гараж, загальною площею 52,5 кв.м, розташований за адресою: м. Вишгород Київської області, гаражний кооператив «Чайка», гараж № [NUMBER] . Право власності позивача було зареєстровано у КП «Вишгородське БТІ» 22.09.2003 року в реєстровій книзі № 3 під реєстровим № 347. Будучи нерезидентом України, позивач не звертався до компетентних органів за оформленням права власності (користування) земельної ділянки, на якій розташований придбаний гараж. У серпні 2015 року позивачу стало відомо, що земельна ділянка під індивідуальне гаражне будівництво, на якій розташований належний йому гараж № [NUMBER] в ГК «Чайка» м. Вишгород приватизована [PERSON] у 2006 році. Як згодом пояснила [PERSON] , що заяву про приватизацію зазначеної земельної ділянки була подана нею задовго до продажу гаража позивачу, та, будучи необізнаною з законодавством України, отримала та зареєструвала Державний акт на право власності на земельну ділянку. Оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] передала позивачу для виконання необхідних дій щодо його скасування. Рішенням 24 сесії IV скликання від 08.09.2005 року № 24/2 Вишгородської міської ради Київської області [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0029 га для індивідуального гаражного будівництва, розташовану за адресою: [ADDRESS] . На підставі чого на ім`я [PERSON] було виготовлено Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯГ № 181409, який було зареєстровано 10.11.2006 року з Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 3271. [INFO] [PERSON] померла. Із спадкової справи № 460/15, заведеної після смерті [PERSON] Вишгородською районною державною нотаріальною конторою, позивачу стало відомо, що спадкоємцями [PERSON] є [PERSON] , рідна сестра покійної, [PERSON] , племінниця покійної та [PERSON] , племінник покійної. Дані особи залучені в якості співвідвовідачів у справі. Отож, всупереч нормам чинного цивільного та земельного законодавства України, земельна ділянка для індивідуального гаражного будівництва № [NUMBER] в ГК «Чайка» м. Вишгород була передана у власність [PERSON] , з подальшим отриманням нею Державного акту на право власності на земельну ділянку та реєстрацією права власності на земельну ділянку, в той час як власником гаражу № [NUMBER] в ГК «Чайка» м. Вишгород був позивач. Враховуючи викладене, позивач змушений звернутися за захистом своїх прав та інтересів до суду. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій уточнену позовну заяву повністю підтримала та просила її задовольнити. Представник відповідача Вишгородської міської ради Київської області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав нотаріально посвідчену заяву в якій просив проводити розгляд справи без його участі та не заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Київській області в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 22.09.2003 року, зареєстрованого в реєстрі під № 4480, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостак В.Я., [PERSON] купив у [PERSON] гараж, загальною площею 52,5 кв.м, розташований за адресою: м. Вишгород Київської області, гаражний кооператив «Чайка», гараж № [NUMBER] . Право власності [PERSON] було зареєстровано у КП «Вишгородське БТІ» 22.09.2003 року в реєстровій книзі № 3 під реєстровим № 347, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та перереєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.01.2018 року під реєстровим № 1470540132218, що підтверджується Витягом з ДРРП. У серпні 2015 року [PERSON] стало відомо, що земельна ділянка під індивідуальне гаражне будівництво, на якій розташований належний йому гараж № [NUMBER] в ГК «Чайка» м. Вишгород приватизована [PERSON] (продавцем гаража) у 2006 році. Рішенням 24 сесії IV скликання від 08.09.2005 року № 24/2 Вишгородської міської ради Київської області [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0029 га для індивідуального гаражного будівництва, розташовану за адресою: [ADDRESS] . На підставі чого на ім`я [PERSON] було виготовлено Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯГ № 181409, який було зареєстровано 10.11.2006 року з Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 3271. [INFO] [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] була заведена спадкова справа до її майна № 460/15. Із спадкової справи № 460/15, заведеної після смерті [PERSON] Вишгородською районною державною нотаріальною конторою, вбачається, що спадкоємцями [PERSON] є [PERSON] , рідна сестра покійної, [PERSON] , племінниця покійної та [PERSON] , племінник покійної, які були залучені в якості співвідповідачів у вказаній цивільній справі. Відповідно до довідки гаражного кооперативу «Чайка» № 05 від 30.03.2019 року, яка долучена до матеріалів справи, належний позивачу гараж № [NUMBER] , загальною площею 52,5 кв.м, розташований за адресою: вул. Межигірського Спаса, № 71-а, м. Вишгород, Київська область , гаражний кооператив «Чайка» (раніше адреса: м. Вишгород Київської області, гаражний кооператив «Чайка») дійсно розташований на земельній ділянці кадастровий номер 3221810100 01 273 0058, площею 0,0029 га для індивідуального гаражного будівництва, за адресою: вул. Межигірського Спаса, № 71-а, м. Вишгород, Київська область , гаражний кооператив «Чайка», гараж № [NUMBER] (раніше адреса: м. Вишгород Київської області, гаражний кооператив «Чайка», гараж № [NUMBER] ), яка належить [PERSON] відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯГ № 181409, який було зареєстровано 10.11.2006 року з Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 3271. Згідно з довідкою Комунального підприємства «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» № 336 від 02.04.2019 року, яка долучена до матеріалів справи, гараж, який належить позивачу згідно Договору купівлі-продажу № 4480 від 22.09.2003 року, посвідченого Шостак В.Я., приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3221810100 01 273 0058. Вищевказаний гараж знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, м. Вишгород, Г/К «Чайка», вул. Межигірського Спаса, 71-А , гараж [NUMBER] . Частиною першою ст. 181 Цивільного кодексу земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення, віднесено до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість). У свою чергу, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 цього Кодексу). Крім того, цивільне законодавство відокремлює «складові частини речі» та «складні речі». Так, згідно зі ст. 187 Цивільного кодексу України, складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річі її складові частини не підлягають відокремленню. Слід зазначити, що будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури є об`єктами будівництва (абзац 5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»). Також, відповідно до Державного класифікатору будівель та споруд 018-2000, споруди - це будівельні системи, пов`язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт. Будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несучо-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів. До будівель належать: житлові будинки, гуртожитки, готелі, ресторани, торговельні будівлі, промислові будівлі, вокзали, будівлі для публічних виступів, медичних закладів та закладів освіти тощо. Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, установлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст. 380 Цивільного кодексу). Враховуючи вищезазначене, можна стверджувати, що житловий будинок, будівля або споруда не можуть бути відокремлені від земельної ділянки без їх пошкодження або істотного знецінення. Такі об`єкти є фактично складовою частиною земельної ділянки. Водночас, якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ) (ч.1 ст. 188 Цивільного кодексу). Фізично земельна ділянка і будинок (будівля, споруда) ідентифікуються як окремі речі, які в сукупності є однією річчю, оскільки будинок (будівлю, споруду) неможливо використовувати без земельної ділянки, і навпаки - земельна ділянка втрачає своє функціональне призначення при зміні (знищенні) того чи іншого об`єкта нерухомості, розміщеного на ній. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частинуз емельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Така позиція також узгоджується з практикою Верховного Суду України у постанові від 13.04.2016 року у справі № 6-253цс16 та постанові від 12.10.2016 року у справі № 6-2225цс16. В силу приписів статті 111-28 ГПК України, статті 244-2 КАС України, 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізуєтьсягромадянами, юридичними особами та державою виключновідповіднодо закону. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі КонституціїУкраїни, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретнее майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол; Конвенція відповідно). Держави - учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист перед усім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (стаття 41 Конституції України). Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) застосовується українськими судами як джерело права. Тому слід ураховувати, що ЄСПЛ, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював низку загально визнаних стандартів захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення статті 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом статті 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна. У статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднані всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, характерного для України, як і в цілому для держав континентальної системи права, ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» (possessions) набагато ширше й у контексті статті 1 Першого протоколу під «майном» розуміє не тільки «наявне майно» (existingpossessions), а й цілу низку інтересів економічного характеру (активи (assets)). Розумними очікуваннями особи вважаються легітимні (або законні) і виправдані очікування набути майно або майнове право, які в практиці ЄСПЛ дістають правову охорону як майно. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legalcertainty). Практика Суду ЄС і ЄСПЛ розглядає законні очікування як елемент правової визначеності в умовах відсутності єдиної теорії легітимних (законних) очікувань, придатних для всіх національних правопорядків. Автономне поняття «законні очікування» не може протиставлятися положенням частини другої статті 19 Конституції України про пріоритетність забезпечення правового порядку. Практикою ЄСПЛ і міжнародних арбітражів визнається, що принцип обґрунтованого очікування не може заперечувати право держав змінювати своє законодавство. Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо судом установлено незаконність набуття права власності, відсутні підстави застосовувати концепцію «легітимних очікувань» або надати їй переваг у порівняно з нормами статті 19 Конституції України та ЦК України про набуття права власності. Складовою захисту права особи на мирне володіння своїм майном, гарантованого статтею 1 Першого протоколу, є превентивні способи захисту права власності. Згіднозі статтею 15 ЦК України суб`єктивне право має бути захищено в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Превентивний захист права власності допускається в разі існування загрози порушення права, яка має носити реальний характер і бути доведена в кожному конкретному випадку. Відповідно до підпункту «г» пункту 18 Постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року за №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК (435-15), а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Отже, всупереч нормам чинного цивільного та земельного законодавства України, земельна ділянка для індивідуального гаражного будівництва № [NUMBER] в ГК «Чайка» м. Вишгород була передана у власність [PERSON] , з подальшим отриманням нею Державного акту на право власності на земельну ділянку та реєстрацією права власності на земельну ділянку, в той час як власником гаражу № [NUMBER] в ГК «Чайка» м. Вишгород був [PERSON] . Враховуючи вищенаведені норми цивільного та земельного законодавства, які закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований та вище указані законодавчі приписи, які передбачають перехід права власності на земельну ділянку в разі переходу права власності на будівлю і споруду, що на ній розташовані, а також враховуючи, що на момент виникнення спірних правовідносин спірна земельна ділянка, площею 0,0029 га для індивідуального гаражного будівництва, розташована за адресою: [ADDRESS] , на якій розташований належний [PERSON] згідно договору купівлі-продажу гараж, була сформована на підставі погодженої технічної документацій щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), земельній ділянці було присвоєно кадастровий номер, інформація про земельну ділянку в цілому внесена до бази Державного земельного кадастру, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-3217204762019 від 27.11.2019 року, у зв' язку з чим позивач заявив про право на спірну земельну ділянку, яке надає і забезпечує право [PERSON] на повноцінне володіння, користування належним йому гаражем на спірній земельній ділянці, на якій він розташований. В силу наведених вище норм права та установленої національної судової практики, судом встановлено, що [PERSON] має право на набуття у власність спірної земельної ділянки, площею 0,0029 га як «правомірне очікування», оскільки зазначений об`єкт має економічну цінність («є активом»), є достатньо визначеним як предмет галузевих правовідносин і відповідно право позивача на мирне володіння майном - гаражем, придбаним на підставі договору купівлі-продажу, захищається ст. 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки це відповідає нагальній меті у відновленні права власності на земельну ділянку, розташовану під належним позивачу об`єктом нерухомості. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність [PERSON] уточнених позовних вимог, а тому вони є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: approved