Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 10.07.2004 року, від якого вони мають двох дітей: неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] та малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя не склалося через різні погляди на сімейне життя та виховання дітей, шлюбні відносини припинені, спільного господарства не ведуть. Примирення між ними неможливе. Відповідач як батько дитини зобов`язаний забезпечувати дітей матеріальною допомогою. Тому позивач просить: 1) розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 10.07.2004 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського обласного управління юстиції (актовий запис № 711 від 10.07.2004 року, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ); 2) дітей: дочку [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , залишити на її виховання та проживання; 3) стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей: дочок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини від усіх видів його доходів та заробітку, але не менше 50 % (на кожну дитину) від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду до досягнення дітьми повноліття. У судове засідання позивач не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання також не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки до суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не направив. Частиною ч. 3 ст. 211 ЦПК України передбачено право учасників справи заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у їхній відсутності на підставі наявних у суду матеріалів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.07.2004 року між позивачем та відповідачем Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб за актовим записом 711, від якого вони мають двох дітей: неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] та малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про одруження та копіями свідоцтв про народження дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У зв`язку з відсутністю між сторонами взаєморозуміння шлюбні відносини між сторонами припинені, спільного господарства не ведуть, мір для примирення не приймають. Тому, зважаючи на те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, і згідно 56 СК України примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини чи чоловіка на особисту свободу, тому суд вважає, що за даних обставин подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін, що є підставою для розірвання шлюбу. Статтею 180 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Як визначено ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 pоку батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Зміст глави 15 СК України вказує на обов`язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Добровільної угоди щодо утримання дітей між сторонами не досягнуто. Відповідач, будучи батьком неповнолітніх дітей, зобов`язаний утримувати їх до досягнення ними повноліття, що передбачено положеннями ст. 51 Конституції та ст. 180 СК України. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази незадовільного стану здоров`я або непрацездатності відповідача, відомості про перебування на його утриманні інших осіб, його тяжкого матеріального становища, а також докази на підтвердження інших обставин, які мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення ними повноліття. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати зі сплати судового збору в частині розірвання шлюбу, сплаченого позивачем при поданні позову, а в частині позову про стягнення аліментів відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» була звільнена позивач при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved