Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, служба у справах дітей Одеської міської ради, посилаючись на те, що [INFO] у його сина [PERSON] та [PERSON] , з якою останній періодично проживає без реєстрації шлюбу, народилась донька [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначав, що батьки малолітньої дівчинки є неблагополучними, не працюють, ведуть аморальний образ життя, постійно перебувають у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння. Відповідачі неодноразово притягувалися до адміністративної відповідальності за насилля у сім`ї. Потерпілими є батьки [PERSON] та її малолітня донька від першого шлюбу. Вказував, що відповідачі участі у вихованні доньки [PERSON] , [INFO] , не приймають, не цікавляться її фізичним та духовним розвитком, матеріальної допомоги на утримання дитини не надають. Стверджував, що всі витрати щодо годування, догляду, одягу, іграшок для дитини несе він, її рідний дідусь. За період з [INFO] по 31 січня 2020 року дані витрати складають 52160,00 грн., що підтверджується квитанціями. Зазначав, що дитина постійно проживає з ним та його дружиною, [PERSON] . Розлучення відповідачів з дитиною відбулося за ініціативою останніх, тому позбавлення їх батьківських прав не призведе до фактичного розлучення дитини з батьками, оскільки вони з донькою не проживають протягом тривалого часу, фактично з самого народження дитини. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд позбавити відповідачів [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , та призначити його, [PERSON] , [INFO] , опікуном [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 15 червня 2020 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 87-88). Ухвалою суду від 30 вересня 2020 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 162-163). Позивач та його представники, які діють на підставі ордеру від 05 червня 2020 року та на підставі ордеру від 14 липня 2020 року, в судове засіданняне з`явилися, надали заяву про підтримання позовних вимог, просили суд їх задовольнити та розглянути поданий позов за їх відсутності (а.с. 13, 95, 206). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше у судовому засіданні [PERSON] визнав позовні вимоги, а також надав через канцелярію суду заяву, згідно якої позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення та просив суд розглядати справу без його участі (а.с. 91, 109, 111-112, 115, 180, 181, 182). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, у встановлений судом строк відзиву на позов не надала (а.с. 92, 110, 167). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, діючий за довіреністю від 14 січня 2020 року, у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності (а.с. 156, 204). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, служби у справах дітей Одеської міської ради, діюча за довіреністю від 02 січня 2020 року, у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала до суду заяву про слухання справи за її відсутності (а.с. 155, 205). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від своїх обов`язків по вихованню дитини. За положеннями ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , є відповідачі [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 37). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебувають. В період спільного проживання у [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка з батьками не проживає, а проживає разом з дідусем [PERSON] , [INFO] , та бабусею [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 22). З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] з 23 березня 2003 року до теперішнього часу працює в ТОВ «Охорона-Сервіс-Техно», щомісячна середня заробітна плата складає 4270,00 грн., що підтверджується довідками та трудовою книжкою (а.с. 19, 23, 27-29). За місцем роботи та місцем проживання позивач характеризується позитивно, що підтверджується характеристиками з місця роботи та місця проживання (а.с. 19, 20). Встановлено, що бабуся малолітньої [PERSON] , [INFO] , [PERSON] працює вчителем початкових класів Одеського навчально-виховного комплексу №4 «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - гімназія» Одеської міської ради Одеської області, що підтверджується трудовою книжкою та характеристикою з місця роботи (а.с. 33-34, 35). За місцем проживання [PERSON] , [INFO] , характеризується позитивно, що підтверджується відповідною характеристикою (а.с. 21). Встановлено, що сім`я [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] , яка належить їм на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 липня 2007 року (а.с. 30, 36). Відповідно до довідки КНП «Пологовий будинок №5» ОМР від 17 лютого 2020 року №01/01-12-127 вбачається, що [PERSON] народила [INFO] дитину жіночої статі, яку за станом здоров`я одразу після пологів перевели до відділення реанімації та інтенсивної терапії новонароджених. [PERSON] дитину відвідувала рідко, від грудного вигодування відмовилась (а.с. 38). Встановлено, що малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає разом з дідусем [PERSON] та бабусею [PERSON] ,та перебуває на їх утриманні, що підтверджується квитанціями та чеками, фотофіксацією (а.с. 46-54, 98-106). З матеріалів справи вбачається, що відповідачі неодноразово притягувались до адміністративної відповідальності, що підтверджується протоколами про адміністративне правопорушення та постановами суду про притягнення відповідачів до адміністративної відповідальності (а.с. 55-80, 126-148). Свідки [PERSON] та [PERSON] , допитані в судовому засіданні під присягою, пояснили суду, що відповідачі у справі ведуть аморальній спосіб життя, зловживають спиртними напоями, дебоширять, їх малолітня донька [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьками відповідача [PERSON] та перебуває на їх утриманні. Судом встановлено, що дитина [PERSON] , [INFO] , на даний час потребує матеріальної допомоги, батьківської турботи, яку відповідачі не надають та не надавали. До висновку про необхідність позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої [PERSON] , [INFO] , прийшов і орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, який дав відповідний висновок від 28 жовтня 2020 року №2873/01-20 (а.с. 168-171). Крім того, відповідно до висновку органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради,останній вважає доцільним призначити [PERSON] , [INFO] , опікуномнад малолітньої [PERSON] , [INFO] . Виконуючи приписи ч. 1 ст. 264, ч. 4 ст. 265 ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також доказам, якими вони підтверджуються, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного. Суд вважає, що всі обставини, на які посилався позивач в обґрунтування своїх позовних вимог знайшли своє підтвердження в процесі судового розгляду. Судом достовірно встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] участі у вихованні та утриманні малолітньої [PERSON] , [INFO] , не приймали та не приймають, матеріальної допомоги не надають, не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що свідчить про ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Доказів, що спростовують зазначене відповідачами суду не надано. Факт ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 16 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. За змістом ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, у принципі 6 визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків; у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Згідно статті 12 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Суд вважає, що позивач довів той факт, що батьки малолітньої [PERSON] , [INFO] , [PERSON] та [PERSON] , відповідачі у справі, неблагополучні та непридатні, як сім`я для їх малолітньої дитини і у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. За таких обставин, суд вважає необхідним позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , оскільки судом достовірно встановлено, що відповідачі ухиляються від виконання батьківських обов`язків, не приймаючи участі у вихованні та утриманні доньки. Статтею 58 ЦК України встановлено, що опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Відповідно до ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Згідно ст. 63 ЦК України опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Статтею 67 ЦК України передбачено, що опікун малолітньої особи зобов`язаний дбати про її виховання, навчання та розвиток. Опікун зобов`язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. За наведених обставин, суд вважає, що є всі підстави для призначення позивача опікуном малолітньої [PERSON] , [INFO] . Отже, позивач обґрунтовано звернувся до суду з даним позовом, оскільки позовні вимоги відповідають інтересам малолітньої дитини. Суд звертає увагу відповідачів на те, що відповідно до вимог ст. ст. 168, 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із заявою про надання їм права на побачення з дитиною. Суд може дозволити разові, періодичні побачення з дитиною, якщо це не завдасть шкоди її життю, здоров`ю та моральному вихованню, за умови присутності іншої особи. Мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Відповідно до ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. У відповідності до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статі 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 статті 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, за рішенням суду відповідно до статті 181 СК України. Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182 у редакції Законів № 2901-IV від 22 вересня 2005 року, № 2037-VIII від 17 травня 2017 року). Відповідно до частити 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно роз`яснень, які містять в пунктах 17, 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За таких обставин, суд вважає, що з кожного із відповідачів, а саме з [PERSON] та [PERSON] , необхідно стягнутина користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання малолітньої [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини з усіх видів їх заробітку (доходів), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, а саме з 29 травня 2020 року, та до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , повнолітнього віку, тобто до [INFO] . Відповідачами не було надано до суду жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях відповідачі також розпорядилися на власний розсуд. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 1681,60 грн., який позивачем при зверненні до суду сплачено не було, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь держави пропорційно розміру задоволених вимог, а саме у розмірі 840,80 грн. з кожного.

Outcome: approved