Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

У червні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Декарт» про стягнення заборгованості по заробітної платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини зарплати в зв'язку з затримкою термінів її виплати, яку 16 березня 2016 року уточнив та остаточно просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 7 021 грн. 71 коп.; компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 4484 грн. 88 коп.; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 1958 грн. 32 коп.; моральну шкоду у розмірі 50000 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування позову вказав, що він працював у відповідача інженером-конструктором з 01 вересня 2005 року по 29 квітня 2015 року. Починаючи з квітня 2014 року по квітень 2015 року заробітна плата йому не виплачувалася, у зв'язку з чим він неодноразово звертався до відповідача і лише після подачі позовної заяви йому виплатили частину заробітної плати. Заборгованість по заробітній платі утворилась за період з червня 2014 року по листопад 2014 року включно, а також виплати по авансових звітах за період з 2013 року по 2015 рік. Станом на 01 листопада 2015 року заборгованість по заробітній платі складає 7 021 грн. 71 коп. З травня 2014 року відповідач уклав договір на зарплатний проект з ОТП Банком. Даним банком, згідно акту прийому-передачі, були видані головному бухгалтеру запаковані зарплатні картки з персональним ПІН - кодом до кожної картки, яка повинна була передати кожному співробітнику під підпис. Але даний конверт ним отриманий не був. Підпис, за отримання конверта з карткою та персональним ПІН - кодом він не ставив. Головний бухгалтер [PERSON] зарплатну картку № [NUMBER] видавати відмовилася. З травня 2014 року виплати з заробітної плати виконувались на зарплатну картку, яка була відкрита на його ім'я, тому за отримання картки невідомою особою було підроблено його підпис, а також кошти, які були перераховані на зарплатну картку були використані не за своїм цільовим призначенням, а саме не для виплати йому заробітної плати, а для невідомих йому потреб. Наказ про його звільнення був виданий 30 квітня 2015 року, а трудову книжку він отримав лише 25 червня 2015 року, отже затримка у видачі трудової книжки складає 20 робочих днів в травні 2015 року та 14 робочих днів у червні 2015 року, тобто 34 робочі дні. Затримка розрахунку після звільнення з 30 квітня 2015 року по 25 червня 2015 року становить 56 дні, тому сума середнього заробітку за весь час затримки складає 1958 грн. 32 коп. Окрім цього, чине законодавство зобов'язує роботодавця в разі затримки виплати заробітної плати нарахувати та виплатити працівникам компенсацію втрати частини заробітної плати, пов'язаної з інфляцією Згідно з п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати становить 4484 грн. 88 коп. Щодо обґрунтування моральної шкоди вказав, що у 2014 році він мав на утриманні жінку-інваліда 2 групи (онкологічне захворювання) та дитину віком до трьох років. У 2015 році інвалідність жінки перекваліфікували на третю групу. Гроші на лікування хворої дружини ним були запозичені у третіх осіб. Також, з метою свого порушеного права та захисту себе та інших співробітників відповідача він був змушений звертатись із непоодинокими заявами до прокуратури Красногвардійського району м. Дніпропетровська, які були направлені до розгляду до Красногвардійського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області. Також він був змушений звертатися до ДПІ у Бабушкінському районі щодо проведення перевірки фактів невиплати йому на іншим співробітникам заробітної плати. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою із ним відповідачем, щодо невиконання трудового законодавства, постійного надання порожніх обіцянок щодо виплати заробітної плати; постійні сварки у сім'ї призвели до погіршення взаємовідносин із дружиною та дітьми. Він був єдиним, хто утримував сім'ю. У зв'язку з такими діями відповідача, він не мав можливості працевлаштуватися, оскільки трудову книжку він отримав тільки 25 червня 2015 року. Моральну шкоду він оцінює у розмірі 50 000 грн. У зв'язку з цим він вимушений звернутися з даним позовом до суду. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити. Також суду пояснив, що зарплатної картки він ніколи не отримував, а заробітну плату нараховану з грудня 2014 року по квітень 2015 року він отримав у Банку по паспорту. Грошові кошти він по картці ніколи не знімав. Оскільки знав, що картка знаходиться на підприємстві з його дозволу. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заві. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала та просила у їх задоволенні відмовити. Суду пояснила, що позивач працював на підприємстві «Декарт» з 01 вересня 2005 року на посаді інженера-конструктора. Він працював сумлінно, в зв'язку з чим з 20 квітня 2009 року був переведений на вищу посаду, а саме на посаду начальника технічного відділу. 12 квітня 2013 року між ПАТ «ОТП банк» та ПП «Декарт» був укладений договір № PV-5038 про обслуговування зарплатного проекту з використанням міжнародних платіжних пластикових карток. У відповідності до вказаного договору, Банком були відкриті карткові рахунки і випущені картки в рамках зарплатного проекту. Відповідно до довідки Банку від 11 серпня 2015 року позивачу відкрита кара № [NUMBER] та картковий рахунок № [NUMBER] з 30 квітня 2013 року, тому твердження позивача з приводу того, що заробітна плата не виплачувалася, картку він не отримував не відповідає дійсності. Позивач ніяких претензій по заробітній платі за 2013 рік та початок 2014 року не висловлював, хоча заробітна плата у даному періоді перераховувалася на його заробітну плату. З цих же підстав не відповідає дійсності і ствердження позивача про те, що він не отримував авансові платежі. З банківських листах-рахунках вбачається, що позивач знімав готівку у банкомату, розташованому в аеропорту м. Києва, де перебував у відрядженні і працював на об'єкті в аеропорту «Жуляни». Це були саме авансові платежі, які він отримав у повному обсязі і за які звітував перед ПП «Декарт». Фактично заборгованість виникла з лютого 2015 року по квітень 2015 року у розмірі 2 243 грн. 06 коп., яка була повністю виплачена позивачу. Крім того, 25 червня 2015 року були йому виплачені компенсаційні виплати при звільненні: нараховано 2470 грн. 02 коп., а виплачено 2014 грн. 48 коп., утримано із заробітної плати ЄСВ та податок на доходи у розмірі 455 грн. 54 коп. До ситуації, яка склалася із затримкою виплати заробітної плати за вказаний період причетний позивач. Так, ПП «Декарт» у 2014 році виконував будівельно-монтажні та пусконалагоджувальні роботи на об'єкті «АДВ в аеропорту «Київ» (Жуляни), де відповідальним за вказаним напрямком роботи був позивач. У листопаді 2014 року директором ПП «Декарт» [PERSON] була отримана претензія від ДП обслуговування повітряного руху України про невиконання запланованих робіт, у зв'язку з чим Украерорух вкрай незадоволений повільними темпами робіт і у разі невиконання робіт в установлений термін, будуть нараховані штрафні санкції. Кошти перераховуються на підприємство «Декарт» тільки після підписання акту виконаних робіт. Враховуючи затримку робіт, за які відповідав позивач та не отримання запланованих коштів, у підприємства виникли затримки із оплатою праці працівникам підприємства, яка в послідуючому була ліквідована. Але підприємство все ж знайшло кошти і виплатило працівникам заробітну плату. Позивач у січні 2015 року та у березні 2015 року отримав заробітну плату за грудень 2014 року та січень 2015 року у розмірі 2514 грн. 02 коп. Залишився залишок неотриманих коштів за січень 2015 року у розмірі 500 грн. Крім того, правоохоронні органи проводили перевірку за заявою позивача щодо протиправних дій посадових осіб підприємства по заробітній платі та зарплатним карткам і перевіркою встановлено, що порушень чинного законодавства не встановлено, про що 14 липня 2015 року був складений висновок про результати перевірки за заявою. Вказаний висновок позивачем не був оскаржений. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то позивач не поніс ніякої моральної шкоди, позивач не зміг надати до суду жодних доказів, які саме дії відповідача спричинили йому моральні страждання, в чому полягали такі страждання і чи взагалі мали такі наслідки. Не наведено ніякого розрахунку моральної шкоди, із чого саме складається сума моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., тому вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими і таким що не підлягають задоволенню. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у трудових правовідносинах з 01 вересня 2005 року по 29 квітня 2015 року, в яких [PERSON] працював на посадах: з 01 вересня 2005 року на посаді інженера-конструктора (електроніка) (т.1 а.с. 16); з 20 квітня 2009 року відповідно до наказу № 9/1-к від 20 квітня 2009 року переведений на посаду начальника технічного відділу (т. 1 а.с.17-18). Позивач та його представник посилались на те, що з червня 2014 року по листопад 2014 року заробітна плата позивачу не виплачувалась, тому утворилась заборгованість по заробітній платі, яка складає 7021 грн. 71 коп., а також на те, що оскільки у позивача відсутня зарплатна картка, то дані кошти позивач не отримував. Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У відповідності до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, суд не може прийняти до уваги твердження відповідача щодо того факту, що він не отримував заробітну плату, оскільки йому не передавалася зарплатна картка, на яку перераховувалися грошові кошти, оскільки вони спростовуються належними та допустимими доказами по справі. Так, судом встановлено, що 12 квітня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ПП «Декарт» було укладено договір № PV-5038 про обслуговування зарплатного проекту з використанням міжнародних платіжних пластикових карток. Тобто, з 12 квітня 2013 року на відкритий картковий рахунок перераховувалася сума оплати праці та інших платежів. Відповідно до п.3.3.6 договору, організація несе відповідальність за правильність даних, що вказані в електронній та паперовій формі Реєстру та за сплату податків з сум заробітної плати та інших виплат працівникам організації відповідно до чинного законодавства України. Пунктом 3.3.7 договору передбачено, що в обов'язки організації входять отримати в Банку картки, ПІН-коди, а у випадку здійснення Страхування Держателів, документи, що підтверджують факт страхування Держателів у Страховика на підставі довіреності, виданої уповноваженому представнику організації, та передати зазначені документи Держателям під розпис. Організація повинна забезпечити захист інформації про картки та ПІН-коди Держателів від розголошення будь-яким третім особам до моменту передачі карток та ПІН-кодів відповідним Держателям (т. 1 а.с. 22-24). Згідно Додатку № 4 до вищезазначеного договору [PERSON] входить до переліку осіб, яким відкриваються карткові рахунки і випускаються картки в рамках зарплатного проекту в ПП «Декарт» ( т. 1 а.с. 25). Але, згідно повідомлення АТ «ОТП Банк» від 29 червня 2016 року за № 305-3-3/31 у Банку відсутній документ, що підтверджує передачу банківської картки [NUMBER] з персональним номером, що відкрита за зарплатним проектом укладеним між ПП «Декарт» та ПАТ «ОТП Банк» на ім'я [PERSON].(т.2 а.с.20). З цього приводу, [PERSON] звертався з заявами до Прокуратури Красногвардійського району та до ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська. Красногвардійським РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області лише після звільнення 06.07.2015 року. Красногвардійським РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області було проведено перевірки та згідно висновку про результати перевірки за заявою [PERSON] від 14 липня 2015 року, порушень чинного законодавства не виявлено (т. 1 а.с. 59). Дане рішення позивачем не оскаржувалося. Відповідно до довідки «ОТП Банка» за № 305-01-3/389 від 11 серпня 2015 року, [PERSON] з 30 квітня 2013 року відкрита картка № [NUMBER] картковий рахунок № [NUMBER]. Сума нарахованої заробітної плати, згідно наданої зарплатної відомості ПП «Декарт» за весь період склала 112 878 грн. 44 коп. (т. 1 а.с. 27). Як вбачається з відомостей по заробітній платі [PERSON] нараховувалась заробітна плата та аванс за період з травня 2013 року по квітень 2015 року, що підтверджується відомостями по заробітній платі та авансу (т. 1 а.с. 29-54). Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що грошові кошти за період з червня 2014 року по листопад 2014 року він взагалі не отримував, проте згідно довідки ПП «Декарт» за період з квітня 2014 року по червень 2015 року [PERSON] отримував нараховану заробітну плату та компенсаційні виплати при звільненні в сумі 15350 грн. 12 коп., саме: заробітну плату за червень 2014 року позивач отримав 27 серпня 2014 року у сумі 1273 грн. 34 коп.; за липень 2014 року - отримав 28 серпня 2014 року у сумі 1266 грн. 36 коп.; за серпень 2014 року - отримав 11 вересня 2014 року у сумі 1244 грн. 85 коп.; за вересень 2014 року - отримав 03 жовтня 2014 року у сумі 675 грн.93 коп.; за жовтень 2014 року - отримав 30 грудня 2014 року у сумі 1260 грн. 53 коп.; за листопад 2014 року - отримав 31 грудня 2014 року у сумі 1300 грн. 70 коп. (т. 1 а.с.26). Позивач у судовому засіданні стверджував, що заробітної картка № [NUMBER], на яку відповідач перераховував заробітну плату він не отримував ні у Банку ні у відповідача, хоча він знав про наявність даної картки у відповідача. А оскільки у відповідача не має відомостей про отримання ним картки з його підписом, він вважає що відповідач не виплатив йому заробітну плату за період з червня 2014 року по листопад 2014 року. Але дані твердження спростовуються наступними доказами, які є в матеріалах справи, а саме факт отримання позивачем коштів, зарахованих на його платіжну картку та користування нею підтверджується звітом з рахунку за період з 30 квітня 2014 року по 22 червня 2015 року, відповідно до якого позивачем за період з 27 жовтня 2014 року по 02 листопада 2014 року отримувалася готівка в м. Києві, а саме у аеропорту м. Києва, куди його було відкомандировано для виконання робіт відповідачем. Як встановлено у судовому засіданні ПП «Декарт» у 2014 році виконував будівельно-монтажні та пусконалагоджувальні роботи на об'єкті «АДВ в аеропорту «Київ» (Жуляни), де позивач був представником підрядчика, що підтверджується протоколом технічної наради від 13 березня 2014 року (т. 1 а.с. 55-56). У зв'язку з цим, ПП «Декарт» своїми наказами направляв [PERSON] у відрядження в м. Київ для налагодження та монтажу обладнання на об'єкт АДВ в аеропорту м. Києва (Жуляни). Після повернення з відрядження [PERSON] надавалися проїзні документи і складався звіт про використання коштів, виданих на відрядження (т. 1 а.с. 158-234). Так, в аеропорту м. Києва отримувалася готівка з картки № [NUMBER] картковий рахунок № [NUMBER], виданої на ім'я [PERSON]: 27 жовтня 2014 року у розмірі 1000 грн.; 31 жовтня 2014 року - 300 грн.; 28 листопада 2014 року - 2000 грн.; 02 грудня 2014 року у розмірі 1 560 грн.; 19 грудня 2014 року 4 000 грн., що підтверджується звітом-розрахунком за період з 30.04.2014 року по 22.06.2015 року, наданого у матеріали справи позивачем (т. 1 а.с. 77-79). Також, як вбачається з даного звіту (а.с. 78) 02.11.2014 року з вищезазначеної картки була здійснена операція щодо оплати квитка на сайті Укрзалізниці (UZ.GOV.UA). Також, в матеріали справи відповідачем надано копію квитка «ДП ГІОЦ Укрзалізниці» придбаного на ім'я [PERSON], відправлення м. Дніпропетровськ, призначення - Київ (а.с. 220 оборот). Дата оформлення даного проїзного документу 02.11.2014 року, співпадає з датою проведення операції по зарплатній картці [PERSON] Досліджуючи дані документи судом встановлено, що в той час коли знімалися кошти в банкоматі в аеропорту м. Києва, зокрема 27 жовтня 2014 року, 31 жовтня 2014 року 28 листопада 2014 року; 02 грудня 2014 року та 19 грудня 2014 року [PERSON] знаходився у відрядженні у м. Києві для налагодження та монтажу обладнання на об'єкт АДВ в аеропорту м. Києва (Жуляни), що підтверджується: наказами про відрядження № 39-ВД від 12 вересня 2014 року; проїзним квитком на потяг Київ -Пасажирський - Дніпропетровськ - Головний, де зазначена дата відправлення 31 жовтня 2014 року, дата прибуття 01 листопада 2014 року; наказом № 45-ВД від 21 листопада 2014 року та проїзними квитками на потяг Дніпропетровськ - Головний - Київ-Пасажирський, де час відправлення 23 листопада 2014 року - час прибуття 24 листопад 2014 року та на потяг Київ-Пасажирський - Дніпропетровськ-Головний, де час відправлення 28 листопада 2014 року - час прибуття 29 листопада 2014 року; наказом № 46-ВД від 28 листопада 2014 року та проїзними квитками на потяг Дніпропетровськ - Головний - Київ-Пасажирський, де час відправлення 30 листопада 2014 року - час прибуття 01 грудня 2014 року та на потяг Київ -Пасажирський - Дніпропетровськ - Головний, де зазначена дата відправлення 05 грудня 2014 року, дата прибуття 06 грудня 2014 року; наказом № 48-ВД від 12 грудня 2014 року та проїзним квитком на потяг Дніпропетровськ - Головний - Київ-Пасажирський, де час відправлення 14 грудня 2014 року - час прибуття 15 грудня 2014 року (т.1 а.с. 217-218, 225-226, 227-228, 231-232). Тому, суд не може прийняти до уваги твердження позивача про те, що позивач не отримував та не користувався платіжною карткою, а тому не отримував заробітну плату, частину з якої він отримав лише у відділенні Банку, пред'явивши паспорт. Згідно довідки ПП «Декарт» від 27 листопада 2015 року [PERSON] за період з квітня 2014 року по червень 2015 року нарахована заробітна плата у сумі 15 914 грн. 84 коп., а виплачено 15 941 грн. 91 коп., що на 27 грн. 07 коп. більше чим нараховане (т. 1 а.с. 237). Також, згідно відомості № 126 від 08 січня 2016 року [PERSON] виконано нарахування за відшкодування авансових звітів у сумі 2014 грн. 20 коп. (т. 1 а.с. 238); згідно відомості № 137 від 26 березня 2015 року виконано нарахування відшкодування авансових звітів на суму 500 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 239) та згідно відомості ОТП Банка від 30 квітня 2015 року платіжним дорученням було відшкодовано авансовий звіт на суму 403 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 240). Ані позивачем, ані його представником не доведено належними та допустимими доказами факт того, що платіжну карту на ім'я [PERSON] було отримано третьою особою. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідачем не порушені вимоги чинного законодавства щодо нарахування та виплати [PERSON] заробітної плати за період, у зв'язку з чим, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з червня 2014 року по листопад 2014 року в розмірі 7021 грн. 71 коп. не підлягають задоволенню. Проте, у судовому засіданні встановлено, що відповідачем порушено вимоги чинного законодавства щодо проведення з позивачем повного розрахунку у день його звільнення. Так, згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Судом встановлено, що позивач [PERSON] був звільнений 30 квітня 2015 року. Згідно довідки ПП «Декарт» про нарахування та виплату заробітної плати, компенсаційні виплати при звільненні у розмірі 2014 грн.48 коп. позивачу були виплачені лише 25 червня 2015 року (т. 1 а.с. 26). Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Так, Верховний Суд України в п.20 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз'яснив, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з ПП «Декарт» середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 1958 грн. 32 коп. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Так, згідно довідки про нараховану та виплачену заробітну плату, заробітна плата [PERSON] за березень 2015 року складала -768 грн. 13 коп., за квітень 2015 року - 830 грн.69 коп. Фактично у березні-квітні 2015 року відпрацьовано 42 дні, тому: 768 грн. 13 коп. + 830 грн. 69 коп. = 1598 грн. 82 коп./42 дні = 38 грн. 07 коп. - середньоденна заробітна плата. Оскільки повний розрахунок з позивачем був проведений 25 червня 2015 року, то кількість робочих днів затримки складає 37 днів. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку складає: 37 днів х 38 грн. 07 коп. = 1 408 грн. 59 коп. Тому з відповідача слід стягнути на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1 408 грн. 59 коп. Що стосується вимоги позивача про стягнення компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, необхідно зазначити наступне. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно із ст. ст. 1-4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції за період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). На підставі зазначених вимог закону відповідач повинен виплатити позивачу компенсацію втрати частини його доходів, яка обчислюється відповідно до ст. 4 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових коштів у зв'язку з порушенням терміну їх виплати», затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року. Згідно до положень ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року (зі змінами станом на 25.03.2005 р.) та ч. 6 ст. 95 КЗпП України, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержаних ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, у тому числі оплата праці. Відповідно до ст.1, ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» та Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 року за № 5, яка детально визначає структуру заробітної плати та те, що індексації та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати входять до фонду додаткової заробітної плати. Останні не обмежені позовною давністю і підлягають стягненню за весь період заборгованості. Що стосується індексу інфляції, то розрахунок індексу інфляції повідомляється Листом Національного банку України, за даними Держкомстату України наступного місяця, який слідує за розрахунковим. Індекс інфляції за даними Держкомстату України за травень 2015 року склав 102,2%, за червень 2015 року - 100,4%. Загальний процент індексу інфляції за зазначений позивачем період з 01.05.2015 року по 30.06.2015 рік дорівнює 2,6 %. Сума індексу інфляції становитиме: 2470,02 х 2,6 % = 64 грн. 22 коп., яка повинна бути стягнута з відповідача на користь позивача. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то дані вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості, відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оскільки позивачем не обґрунтовано в чому полягають його моральні страждання, а саме: не було доведено того, що він морально страждав, втратив нормальні життєві зв'язки чи докладав додаткових зусиль для організації свого життя, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні цієї вимоги. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати за подачу позову у розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial