Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ), третя особа - [PERSON] , у якому просив, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог: - визнати житлову квартиру [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності між подружжям [PERSON] та [PERSON] ; - визнати за [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний податковий номер [NUMBER] , право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 40,4 кв.\~м., житловою площею 19,3 кв.\~м., що належала померлій [PERSON] . На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідач у добровільному порядку відмовляється вносити квартиру [ADDRESS] до спадкової маси. При цьому, спірна квартира була придбана відповідачем під час перебування у шлюбі з матір`ю позивача, а тому є спільною сумісною власністю. Відповідач відзив на позову заяву та доказів на її спростування не подавав, будь-яких пояснень стосовно вказаних обставин не надавав. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 травня 2020 року дану справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 лютого 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання 12.10.2021 не з`явився. Подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позов підтримав та просив суд задовольнити. Відповідач у судове засідання 12.10.2021 не з`явився, про день та час судового засідання повідомлявся належним чином, причини його неявки суду невідомі. Третя особа в судове засідання 12.10.2021 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши наведені в позовній заяві доводи та перевіривши матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження №\~ [NUMBER] , виданим Кущинецькою сільською радою Гайсинського району, Вінницької області. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Кущинецької сільської ради Гайсинського району, Вінницької області. Після смерті [PERSON] у приватного нотаріуса Савіцької\~Ж.\~Й. була заведена спадкова справа №\~138/2018. Спадщину за померлою [PERSON] прийняли в рівних частинах щодо всього майна спадкодавця: [PERSON] (син), [PERSON] (чоловік) та [PERSON] (мати). В подальшому, [PERSON] відмовилася від своєї частини спадщини на користь позивача. 05 березня 2019 року приватним нотаріусом Савіцькою\~Ж.\~Й. прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено [PERSON] у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на це майно. Згідно з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказана квартира зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19\~травня 2014 року №\~21835641. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з цим цивільним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів. При встановлені фактичних даних, дослідженні матеріалів справи та пояснень сторін, суд дійшов висновку про задоволення позову. Що стосується позовних вимог в частині визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України (далі СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)\~майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. За приписами ч. 1, 2 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Згідно з ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Частиною 3 ст. 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1)\~час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №\~6-2333цс15). Аналогічні висновки містяться й у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2018\~року у справі №\~760/8675/15-ц. Як установлено судом та підтверджено матеріалами справи, 16 червня 2006 року між померлою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 24 жовтня 2018 року серії [NUMBER] . Спірна квартира була придбана відповідачем 27 квітня 2014 року, тобто під час перебування у шлюбі з померлою, що підтверджується такими документами: договір про сплату пайових внесків у ЖБК «Трипілля», серії та номер 330; протокол загальних зборів учасників (членів), серія та номер 6/3 від 30 квітня 2014 року; акт прийому-передачі до договору про сплату пайових внесків у ЖБК «Трипілля» від 30 квітня2014 року, технічним паспорт, серія та номер [NUMBER] , видана 20 березня 2014\~року. Таким чином, спірну квартиру було проінвестовано [PERSON] та [PERSON] у період шлюбу. Оскільки, придбання квартири за адресою: [ADDRESS] здійснено частково за рахунок особистих коштів померлої, а відповідачем не було надано будь-яких належних доказів на спростування вказаного, тому суд дійшов висновку про задоволення позову в цій частині та визнати житлову квартиру [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності між подружжям [PERSON] та [PERSON] . Стосовно позовних вимог у частині визнання права власності на частку майна в порядку спадкування за законом, суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Статтею 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За приписами ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу. За приписами 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Поряд з цим, за ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як убачається з матеріалів справи, приватним нотаріусом Савіцькою\~Ж.\~Й. було відмовлено [PERSON] у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на це майно. Відповідачем не було надано документів на спірну квартиру для включення її до спадкової маси, оскільки вважає, що ця квартира є його особистою власністю. Проте, як установлено судом під час розгляду цієї справи, квартира по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю між померлою та відповідачем. Отже, позивач, як спадкоємець після [PERSON] , має право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину вказаної квартири, з урахуванням заяви третьої особи [PERSON] про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] , яка міститься у матеріалах спадкової справи. При таких обставинах суд знаходить повністю обґрунтованими позовні вимоги, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява від 10 лютого 2010 року №\~4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.), серія A,303-A, п. 29). На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved