Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

У травні 2017 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є спадкоємицею та власницею 1/3 двокімнатної житлової квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] З 11.09.2012 р. у вказаній квартирі зареєстрована її сестра, [PERSON], [INFO], яка з 16.03.2012р. зі своєю сім'єю фактично мешкає у Краснодарському краї Російської Федерації. Відповідач у житловому приміщенні не проживає з вересня 2012 року, знятися з реєстрації самостійно відмовляється, оскільки не має можливості прибути із-за свого фізичного та матеріального стану. Вона більше одного року не проживає в даній квартирі, участі щодо утримання майна вона не приймає. Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Також була допитана у якості свідка відповідно до ст.184 ЦПК України. Надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, також зазначила, що її сестра [PERSON] мешкала за адресою: [ADDRESS] до вересня 2009 р., потім продала дану квартиру та її чоловік [PERSON] прописав її у своїй квартирі з вересня 2012 р. без родинних відносин, щоб вона мала змогу отримати пенсію. З того моменту в квартирі відповідач не мешкала. Її чоловік [PERSON] хворів, та помер [INFO] Власниками даної квартири стала вона, як його дружина на 1/3 частину та його дочка [PERSON] на 2/3 частини даної квартири. Наразі вирішується питання щодо продажу спадкової квартири, але зробити це не можливо оскільки там зареєстрована її сестра [PERSON] Відповідач у судове засідання не з'явилася, звернулась до суду з нотаріально засвідченою заявою про визнання позовних вимог в повному обсязі та розгляду справи у її відсутність. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність та не заперечувала проти позбавлення [PERSON] права користування житлом за адресою: [ADDRESS] Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до витягів про реєстрацію в Спадковому реєстрі, після смерті [PERSON], спадкоємцями є [PERSON], на спадкове майно 1/3 частину двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] на 2/3 частини двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.7, 25). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON] [INFO], який помер [INFO], є його дочка [PERSON] на 2/3 частки та дружина [PERSON] на 1/3 частку спадщини, яка складається з двокімнатної квартири [ADDRESS] яка належала спадкодавцю на підставі договору дарування квартири, посвідченого 12.01.1994 р. Добропільською державною нотаріальною конторою Донецької області за реєстром №62, зареєстрованого 27.01.1994 р. Добропільським БТІ, в реєстровій книзі за №13. (а.с.6,24). З державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину, власником 1/3 частки двокімнатної квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] є [PERSON], номер запису про право власності:17904840 від 08.12.2016 р. та власником 2/3 частини двокімнатної квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] є [PERSON], ., номер запису про право власності:17665761 від 28.11.2016 р. (а.с.8, 26). Відповідно до копії домової книги для прописки громадян, вбачається, що [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 11.09.2012 р. (а.с.9-10). З довідки від 29.05.2017 р. №17/2111 виданої відділом реєстрації Добропільської міської ради, встановлено, що [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 11.09.2012 р. (а.с.11). Відповідно до довідки наданої адміністрацією Первомайського сільського поселення Кущевського району №1950 від 23.06.2015 р., відповідачка з 12.05.2015 р. та по теперішній час мешкає в [ADDRESS] (а.с.12). Згідно довідки виданої адміністрацією Кисляковського сільського поселення Кущевського району Краснодарського краю №1269 від 19.06.2015 р., відповідач [PERSON] з 16 березня 2012 р. по 12 травня 2015 р. мешкала за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Як вбачається з наданої відповідачем нотаріально засвідченої заяви, [PERSON] не заперечує проти визнання її такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] тобто відповідач визнає позовні вимоги в повному обсязі. (а.с.27). З копії паспорта відповідача [PERSON], вбачається, що вона є громадянкою РФ з 01.06.2017 р. та зареєстрована за адресою Краснодарський край, [ADDRESS]. (а.с.28-33). Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Згідно статті 1 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень проти них. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких виникає у сторін спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України встановлені підстави звільнення від доказування, а саме: обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 Житлового кодексу Української РСР. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Статтею 174 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи викладене, те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] є зареєстрованою в квартирі позивача, не була членом сім»ї спадкодавця [PERSON], спадкоємцями після його смерті стали [PERSON] та [PERSON], а також те, що [PERSON] була вселена у вказану квартиру зі згоди [PERSON] тимчасово для оформлення пенсійних виплат в м. Добропіллі, з моменту реєстрації у вказаній квартирі фактично не проживала і не проживає, є громадянкою РФ, позов визнала, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, так як реєстрація відповідача порушує права власника квартири та перешкоджає позивачу користуватися своєю власністю в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved