Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до колишньої дружини [PERSON] про стягнення 12 085 грн. інфляційних втрат за період з 10.04.2017 року до 31.01.2019 року та 3% річних у розмірі 3000 грн. за прострочення виконання боргового зобов`язання. В обґрунтування позову вказував, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16.11.2016 року, яке набрало законної сили за рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.04.2017 року, визнано спільною сумісною власністю, крім іншого, автомобіль Opel Vectra, 2005 року випуску. Враховуючи те, що спірний автомобіль, який є об`єктом спільного майна подружжя, був відчужений без згоди [PERSON] , згідно рішення суду, він має право на отримання грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 50 000 грн. [PERSON] відмовилася в добровільному порядку сплатити суму вищевказаної грошової компенсації. За таких обставин вказану суму стягнуто в межах виконавчого провадження. При цьому борг за виконавчим документом в сумі 50 000 грн. перераховано на банківський рахунок стягувача - [PERSON] платіжним дорученням №58 від 31.01.2019 року. Таким чином з моменту набрання рішенням законної сили, а саме з 10.04.2017 року по 31.01.2019 рік [PERSON] користувалася грошовими коштами в сумі 50 000 грн., які належали [PERSON] . Оскільки на момент стягнення вищевказаної грошової суми у зв`язку з інфляційними процесами кошти знецінилися [PERSON] звернувся до [PERSON] з пропозицією в добровільному порядку сплатити інфляційні втрати та 3% річних від суми вищевказаного боргу, однак відповіді не отримано. З огляду на зазначене [PERSON] просив стягнути з [PERSON] в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України 12 085 грн. інфляційних втрат за період з 10.04.2017 року до 31.01.2019 року та 3% річних у розмірі 3000 грн. з простроченої суми в 50 000 грн. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позовній заяві, просили про задоволення позову у повному обсязі. Крім того, представник позивача - Здоровець С.В. подав клопотання про збільшення відшкодування витрат на правову допомогу до 14 000 грн. Відповідач та її представник у судовому засідання заперечили проти позовних вимог вказуючи про те, що лише 31.10.2019 року Касаційний цивільний суд Верховного Суду розглянув касаційну скаргу відповідача на рішення апеляційного суду м. Києва від 10.04.2017 року та виніс постанову про відмову у задоволенні касаційної скарги і залишив без змін рішення апеляційної інстанції. При цьому, позивач після проголошення рішення апеляційного суду м. Києва від 10.04.2017 року не ініціював питання про примусове стягнення грошових коштів, що свідчить про його незацікавленість у цьому питанні і лише у грудні 2018 року вирішив звернутись за примусовим виконанням вказаного рішення. Виконавче провадження відкрито 18.12.2018 року, а вже 31.01.2019 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення, що на думку відповідача свідчить про відсутність її вини у невиконанні рішення суду. Таким чином, можливим періодом невиконання рішення суду є період з 18.12.2018 року по 31.01.2019 року, тобто всього півтора місяці до того часу як відповідачу стало відомо про відкриття виконавчого провадження. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, пояснення відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам в їх сукупності, встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 1985 року. Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 27.04.1997 шлюб розірвано. За заявою [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві складено актовий запис про розірвання шлюбу від 24.10.2012 №387 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу. В період шлюбу подружжям придбано автомобіль Opel Vectra, 2005 року випуску, який було зареєстровано на ім`я [PERSON] . Вказаний автомобіль 11.06.2015 року відчужено [PERSON] шляхом укладення з [PERSON] договору купівлі-продажу за ціною 100 000 грн. [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ спільного майна та визнання права власності. При цьому, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16.11.2016, яке набрало законної сили за рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.04.2017, крім іншого, спільною сумісною власністю визнано автомобіль Opel Vectra, 2005 року випуску. Враховуючи те, що спірний автомобіль відчужено без згоди [PERSON] , згідно вказаного рішення суду, він має право на отримання грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності у розмірі 50 000 грн. Згідно Постанови приватного виконавця Кузь O.P. «Про закінчення виконавчого провадження» від 31.01.2019 №57936038 на депозитний рахунок приватного виконавця від боржника [PERSON] надійшли кошти, яких достатньо для фактичного виконання в повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом, стягнення з боржника витрат виконавчого провадження та основної суми винагороди приватного виконавця. Борг за виконавчим документом в сумі 50 000 грн. платіжним дорученням №58 від 31.01.2019 перераховано на банківський рахунок стягувача - [PERSON] . Заборгованість у виконавчому провадженні відсутня. Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою ст. 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений Договором або законом. Відповідно до частини другої ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із частиною першою ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, ст. 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Приписами ст. 604 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). 3 аналізу вищевказаних норм закону вбачається, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення, зупиненням примусового виконання рішення яке набрало законної сили або відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Згідно із положеннями ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За частиною восьмою ст. 328 ЦПК України (у редакції на момент прийняття рішення) «за наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, суддя-доповідач у разі необхідності вирішує питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду.» З матеріалів справи вбачається, що ухвалою ВССУ від 22.05.2017 у справі №756/12831/15-ц було зупинено виконання судового рішення апеляційного суду від 10.04.2017 року, яке стосується стягнення коштів за основним зобов`язанням, несвоєчасне виконання якого і стало підставою для даного позову. При цьому, зупинення виконання судового рішення не є правоперетворюючим судовим актом. Саме зупинення виконання впливає лише на порядок примусового виконання рішення, а природа відповідного зобов`язання і момент його виникнення у зв`язку з цим є незмінною. Таким чином, зупинення виконання судового рішення не змінює цивільне зобов`язання, у тому числі в частині строків його виконання. Натомість прийняття такого судового акту лише надає право заявнику за його заявою унеможливити примусове виконання судового рішення до спливу строків, визначених судом (в даному випадку до прийняття рішення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 31.10.2018. Аналогічна позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 по справі № 916/190/18. З огляду на зазначене, зупинення виконання судового рішення не звільняє відповідача від наслідків порушення зобов`язання зі сплати компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на автомобіль Opel Vectra, 2005 року випуску, у розмірі 50 000,00 грн., зокрема шляхом сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. З огляду на зазначене, суд вважає можливим стягнути з боржника [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних та інфляційні втрати із суми заборгованості за період з 10.04.2017 року по 31.01.2019 рік. При цьому, суд не погоджується із розрахунками заборгованості наданими позивачем. Оскільки, розрахунки позивачем здійснюються за період прострочення виконання зобов`язання з моменту набрання рішенням суду законної сили, а саме після ухвалення рішення апеляційного суду м. Києва від 10.04.2017 року по 31.01.2019 року день винесення постанови про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням тоді 3% річних із суми заборгованості 50 000 грн. за період прострочення насправді складає - 2 720 грн. 55 коп., а інфляційні втрати за вказаний період - 10 621 грн. 11 коп. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, а саме в межах сум вищевказаних підрахунків. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно до п.1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог. Зазначені витрати мають бути документально підтвердженні та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені вимог про відшкодування таких витрат. З доданих до позовної заяви документів вбачається, що права та інтереси позивача в даній цивільній справі з 06.06.2019 року представляла адвокат Даценко Т.М. а з 08.10.2019 року адвокат Здоровець С.В. Пунктом 5.1 Договору про надання правової допомоги №4 від 06.06.2019 року передбачено винагороду за надання правової допомоги визначеної за домовленістю сторін в залежності від об`єму наданих послуг. За актом виконаних робіт сторони дійшли згоди, що розмір оплати за надані послуги адвокату Даценко Т.М. складає 5000 грн. Пунктом 3.1. Договору про надання правової допомоги №3/19 від 08.10.2019 року укладеного з адвокатом Здоровець С.В. вартість послуг останнього складається з фіксованих сум за складання процесуальних документів та 2000 грн. за участь в одному судовому засіданні. При цьому, адвокатом Здоровець С.В. до суду подано заяву про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 14 000 грн. Вказана заява та сума, за твердженням [PERSON] , не була узгоджена адвокатом із позивачем у справі. Крім того, надані платіжні доручення на підтвердження здійснення оплати правової допомоги не містять відомостей про підстави та мету переказів, у якій справі їх здійснено, а їх загальна сума не відповідає тій сумі, яка вказана до стягнення у заяві Здоровця С.В . З огляду на зазначене та положення ст. 141 ЦПК України, часткове задоволення позову, суд вважає можливим стягнути з [PERSON] в рахунок витрат понесених на правову допомогу в межах розгляду даної цивільної справи 3 000 грн. та 500 грн. в рахунок компенсації сплаченого судового збору, що є сумами пропорційними розміру задоволених позовних вимог та співмірними складності справи і реальному часу представників на участь у вказаному судовому розгляді. На підставі викладеного та

Outcome: partial