Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства « УкрСиббанк » , [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки , мотивуючи вимоги тим, що 25 вересня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» , правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та громадянином Сирії [PERSON] укладено договір іпотеки, за умовами якого останнй передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Позивач зазначив, що предмет іпотеки є об'єктом спільної сумісної власності, оскільки набутий [PERSON] у власність за час шлюбу з нею, однак, порушуючи вимоги частини другої статті 6 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV), статті 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України), без її згоди як співвласника спірної квартири [PERSON] передав її в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк». Просила суд визнати недійсним зазначений договір іпотеки на підставі статей 203, 215, 369 ЦК України. Відповідач надав суду свій видзив на позов, в якому просить відмовити у позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Дослідивши доводи сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. 25 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» - з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (надалі - Банк) та [PERSON] (надалі - Позичальник) було укладено Договір про надання споживчого кредиту №11221315000 (надалі - Кредитний договір). Відповідно до умов Кредитного договору, Банк надав Позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 82 000,00 доларів США (вісімдесят дві тисячі доларів США 00 центів), а Позичальник зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 25 вересня 2036 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 11,90 % річних. Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-УІ від 17.09.2008 р. були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне Акціонерне Товариство « УкрСиббанк». Судом встановлено , що 25 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та громадянином Сирії - [PERSON] було укладено Договір іпотеки житлового приміщення, який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Е. Згідно пункту 1.1. зазначеного Договору іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно: трикімнатну ізольовану квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 69,2 кв.м., житловою площею 41,0 кв.м., яка належить йому на підставі договору-купівлі продажу від 25 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є. за реєстровим № 6812. В п.1.3. Договору іпотеки [PERSON], (іпотекодержатель) гарантує, що він ніби є єдиним власником предмету іпотеки, та свідчить що укладанням цього договору не порушені права та інтереси третіх осіб. Однак, позивачка з 2001 року, є дружиною [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб , виданим Відділом державної реєстрації актів громадського стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, та зроблено відповідний актовий запис № 65. Квартира [ADDRESS], яка передана [PERSON] в іпотеку, належала йому на підставі договору-купівлі продажу від 25 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є. за реєстровим № 6812. Дійсно , спірна квартира була придбана [PERSON] у 2007 р. в період шлюбу, тому може бути визнана спільною власністю подружжя. Своєї згоди як дружини, на передання квартири в іпотеку позивачка не давала, як стверджує , про договір іпотеки від 25 вересня 2007 р. нічого не знала. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону № 898-IV майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. У справі, яка розглядається, право спільної сумісної власності на спірну квартиру виникло у [PERSON] та [PERSON] з укладеного 25 вересня 2007 року договору купівлі-продажу, згідно зі статтею 578 ЦК України та статтею 6 Закону № 898-IV для укладення договору іпотеки необхідною була згода співвласника [PERSON] Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. З аналізу зазначених норм закону суд дійшов висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Однак, судом також встановлено, що для забезпечення виконання зобов'язань за Договором про надання споживчого кредиту №11221315000 від 25 вересня 2007 року [PERSON] укладено Договір іпотеки № 6818 від 25.09.2007 р. в іпотеку передано нерухоме майно: трикімнатну ізольовану квартиру, яка розташована з адресою: [ADDRESS] , В анкеті позичальника від 14 вересня 2007 року, які подавались до АБ «УкрСиббанк», [PERSON] зазначав, що він не одружений, дітей, у тому числі неповнолітніх, не має. ( а.с.36-39) Згідно з пунктом 1.3. договору іпотеки іпотекодавець свідчить, що Предмет іпотеки до цього часу не є Предметом іпотеки за іншими зобов'язаннями, жодні способом не відчужений, у спорі та під арештом (забороною) не перебуває, в оренду/лізінг/довірче управління і переданий. Іпотекодавець свідчить, що укладанням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, в тому числі і дітей. Забороняється розпорядження Предметом іпотеки без попередньої письмової згоди Іпотеко держателя. Отже, підписуючи договір іпотеки позичальник засвідчив, що Договором не порушені права та/або інтереси третіх осіб, а також не порушені права дітей. Наведене свідчить про те, що на час укладення договору іпотеки 25 вересня 2007 року банк не знав і не міг знати про те, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] і що остання не надала [PERSON] згоди на укладення цього договору. Тому банк не знав і не міг знати про факт укладення шлюбу з [PERSON] 24 січня 2001 року. В своєму позові [PERSON] посилається, що спірна квартира була придбана її чоловіком [PERSON] у 2007 р., тобто про факт укладення кредитного договору № 11221315000 їй було відомо, так як кошти на придбання квартири були надані згідно кредитного договору № 11221315000 п.1.4 кредитного договору цільове призначення (мета) кредиту - кредит надається Позичальнику для його особистих потреб, а саме: на придбання нерухомості - трьохкімнатної ізольованої квартири, що розташована за адресою [ADDRESS]. Також згідно розділу 2 даного кредитного договору з метою забезпечення виконання зобов'язань Позичальника Банком приймається: застава нерухомості, а саме: трьохкімнатна ізольована квартира, що розташована за адресою [ADDRESS], що належить [PERSON]. Тому про договір іпотеки [PERSON] було відомо ще в 2007р. Даний факт свідчить про те, що Позивач звернувся до суду через 9 років після вчинення зазначеного правочину та здійснених, на думку Позивача, порушень. Стаття 256 ЦК України дає визначення поняттю «Позовна давність» - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України визначено: позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовнгої давності, про застосування якої заявлено стороною у справі , є підставою для відмови у позові. За таких обставин, суд приймає рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed