Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

У травні 2018 р. до Іллінецького районного суду Вінницької області звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 200 000,00 (двісті тисяч гривень 00 коп.) грн. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 23 травня 2018 року відкрите провадження у даній цивільній справі та постановлено проводити судовий розгляд в порядку загального позовного провадження з роз`ясненням прав учасникам справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на відзив. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 вересня 2018 року до участі у цій справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів залучено приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ТАС». Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, відмовлено. Постановою Вінницького апеляційного суду від 30 травня 2019 року апеляційна скарга [PERSON] задоволена, рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 лютого 2019 р. скасоване, позов [PERSON] задоволений частково, стягнуто солідарно із [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у сумі 100 000,00 (сто тисяч гривень 00 коп.) грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат на стадії апеляційного провадження. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року (провадження № 61-12814св19) касаційні скарги [PERSON] , [PERSON] задоволені частково, рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 лютого 2019 року та постанова Вінницького апеляційного суду від 30 травня 2019 року скасовані, дана цивільна справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2020 року цивільна справа № 131/709/18 прийнята до провадження суду першої інстанції у новому складі та призначена до судового розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 20 січня 2021 року до участі у цій справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів залучено [PERSON] . Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 29 січня 2021 року постановлено витребувати з ВП № 5 Вінницького РУП ГУ НП у Вінницькій області матеріали кримінального провадження № 12016020150000372, внесеного 28 жовтня 2016 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] про незаконного заволодіння транспортним засобом. 18 лютого 2021 р. до Іллінецького районного суду Вінницької області від ВП № 5 Вінницького РУП ГУ НП у Вінницькій області надійшли матеріали кримінального провадження № 12016020150000372 внесеного 28 жовтня 2016 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] про незаконного заволодіння транспортним засобом. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Кіцула В.І. позов підтримали та із посиланням на зміст статей 1172, 1187 ЦК України просили його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. В обґрунтування зазначеного позову додатково пояснили, що 16 серпня 2016 року [PERSON] , не маючи прав керування транспортними засобами, керуючи автомобілем марки ЗИЛ-431412, д.н.з. [NUMBER] , який перебуває у володінні відповідачів [PERSON] , [PERSON] , та який мав технічні несправності гальмової системи, про що [PERSON] було заздалегідь відомо, порушуючи ряд ПДР України, не впорався з керуванням, виїхав на пішохідну доріжку й здійснив наїзд на неї лівою частиною автомобіля. Вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 14 листопада 2017 року [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді трьох років обмеження волі. Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди вона отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості та тривалий час перебувала на лікуванні, що призвело до тяжких моральних страждань та завдало моральної шкоди. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ТАС» здійснило виплату страхового відшкодування в загальному розмірі 67 281,11 грн., з яких 64 078,00 грн. розмір шкоди, заподіяної здоров`ю позивача та 3 303,86 грн. моральної шкоди, яку позивач вважає занадто малою, оскільки через отримані тілесні ушкодження вона переживає негативні емоції та моральні страждання, стан її здоров`я до сьогодні не поновлений, їй встановлена безстроково друга група інвалідності, тобто на все життя вона стала непрацездатною особою. Посилаючись на те, що [PERSON] не мав прав керування транспортними засобами, а автомобіль марки ЗИЛ-431412, державний номерний знак [NUMBER] , був переданий йому відповідачами, з якими він фактично перебуває у трудових відносинах, й які є власниками даного транспортного засобу та повинні нести відповідальність за шкоду, спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивач просила стягнути в солідарному порядку з із відповідачів на її користь 200 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Сухомудь Ф.С. позовні вимоги не визнав, просив суд у їх задоволені відмовити, пояснивши суду, що його довіритель був відсутній за місцезнаходження свого господарства під час того, як [PERSON] та [PERSON] виконували роботи по прибиранню будівельного сміття та в подальшому вивозу даного сміття на автомобілі марки ЗИЛ-431412, д.н.з. [NUMBER] . Будь-яких вказівок та розпоряджень що виконання даних робіт та передачу даним особам зазначеного транспортного засобу [PERSON] не надавав, у зв`язку із чим відсутні підстави для застосування статті 1187 ЦК України. Крім того, оскільки матеріали даної цивільної справи не містять доказів наявності належним чином оформлених трудових відносин між [PERSON] з однієї сторони і [PERSON] та/або [PERSON] із іншої правова позиція представника відповідача полягає у тому, що положення статті 1172 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, що виникли між сторонами. Додатково представник відповідача повідомив, що з урахуванням наявного станом на 16 серпня 2016 року договору страхування, укладено між його довірителем та ПАТ «Страхова група «ТАС», саме даний страховик має нести цивільно-правову відповідальність за завдану моральну шкоду, яку понесла позивач внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, автомобіль марки ЗИЛ-431412, державний номерний знак [NUMBER] вибув із володіння відповідачів поза їх волею, що підтверджується змістом матеріалів кримінального провадження № 12016020150000372, внесеного 28 жовтня 2016 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] про незаконного заволодіння транспортним засобом, у зв`язку із чим правова позиція представника відповідача із даного питання полягає у тому, що у даному випадку відсутні підстави для застосування змісту частини 2 статті 1187 ЦК України. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовних вимог [PERSON] не визнав, просив суд відмовити у їх задоволені, повідомивши, що будь-яких трудових відносин у нього та його сина [PERSON] із [PERSON] , який керував транспортним засобом під час ДТП, не було. Він не передавав автомобіль марки ЗИЛ-431412, д.н.з. [NUMBER] ні [PERSON] чи будь-якій іншій особі, зазначене підтверджується тим, що свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу та автомобільний ключ залишались у відповідача, у зв`язку із чим останній вважає, що відповідальність перед позивачем з відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди має нести саме заподіювач даної шкоди, тобто особа, яка визнана винною у вчиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди. У судовому засіданні третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів [PERSON] приймаючи участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції повідомив, що він проживаючи у домогосподарстві, що належить [PERSON] та [PERSON] , певний період часу виконував доручення останніх по здійсненню тієї чи іншої роботи по господарству, періодично отримуючи за дану роботу кошти для задоволення дрібних побутових життєвих потреб та харчуючись за кошт відповідачів. 16 серпня 2016 року він, разом із [PERSON] , із яким вони виконували вищенаведені роботи, отримав від [PERSON] вказівку на вивіз будівельного сміття. В подальшому виконуючи дане доручення він разом із [PERSON] , не маючи відповідних посвідчень водіїв та технічного паспорта на автомобіль марки ЗИЛ-431412, д.н.з. [NUMBER] , завантажили до даного транспортного засобу, зазначене сміття, [PERSON] запустив двигун даного автомобіля за допомогою проводів, які звисали із замка запалювання та почав рух за межі міста Іллінці Вінницької області до лісосмуги з метою вивантаження вищенаведеного будівельного сміття, при цьому за водійським кермом перебував [PERSON] . Прибувши на місце вивантаження сміття, [PERSON] не впорався із керуванням транспортного засобу та допустив наїзд на дерево, чим пошкодив автомобіль марки ЗИЛ-431412, д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого його гальмівна система перестала працювати. У зв`язку із наявністю даних обставин [PERSON] відмовився їхати назад за кермом даного автомобіля, а тому [PERSON] надаючи пояснення суду, повідомив що він самостійно зайняв водійське місце та керуючи транспортним засобом на шляху прямування до домогосподарства, яке належить відповідачам допустив наїзд на позивача, чим спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС», в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, врегульовані Цивільним кодексом України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так, судом встановлено, що автомобіль марки ЗИЛ-431412, державний номерний знак [NUMBER] належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 18.05.2005 р. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] володіють вказаним транспортним засобом на підставі довіреності від 20 червня 2014 року. Цивільно-правова відповідальність володільця даного транспортного засобу відповідача [PERSON] була застрахована ПАТ «Страхова група «ТАС» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності АЕ № 8696486, код страховика № 078, укладеним 08 липня 2016 року і дійсним до 07 липня 2017 року, відповідно до якого страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю становить 200 000,00 грн.; за шкоду, заподіяну майну складає 100 000,00 грн. 16 серпня 2016 року, близько 15:30, [PERSON] , керуючи технічно несправним вантажним автомобілем марки «ЗИЛ 431412», державний номер [NUMBER] , який мав технічні несправності у вигляді несправності гальмівної системи, про яку [PERSON] було заздалегідь відомо, рухаючись по автодорозі в м. Іллінці Вінницької області, по вул. Весняній, в напрямку вул. Польової, порушуючи пункти 2.1.а, 10.1, 11.13, 12.1, 31.6 (а) Правил дорожнього руху України, під час здійснення повороту ліворуч на вул. Польову, в районі будинку № 44, внаслідок наявної технічної несправності автомобіля, не впорався з керуванням, у результаті чого виїхав на пішохідну доріжку, де в цей час в зустрічному напрямку на велосипеді рухалась [PERSON] , та здійснив наїзд на останню передньою лівою частиною автомобіля. Внаслідок чого [PERSON] отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, які спричинили тривалий розлад здоров`я, що підтверджується висновком експерта Немирівського міжрайонного відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи від 26.10.2016 р. № 224. Внаслідок вищенаведеної дорожньо-транспортної пригоди позивачу спричинено тілесні ушкодження, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, про що свідчить висновок експерта. Вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 14 листопада 2017 року [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років обмеження волі. Вирок суду вступив в закону силу 15 грудня 2017 року. На виконання страхових зобов`язань ПрАТ «Страхова група «ТАС» за заявою [PERSON] проведено відшкодування витрат на лікування травм, які були отримані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 16 серпня 2016 р. за участю забезпеченого автомобіля марки ЗИЛ 431412, державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] на суму 67 281,11 (шістдесят сім тисяч двісті вісімдесят одна грн. 11 коп.), яка складається із шкоди, заподіяної здоров`ю позивача у розмірі 64 078,00 грн. та моральної шкоди, що полягала у фізичному болі та стражданнях, яких потерпіла зазнала у зв`язку із каліцтвом у розмірі 3 303,86 грн. При цьому, 28 жовтня 2016 р. слідчим Іллінецького відділення поліції Гайсинського відділу поліції ГУ НП у Вінницькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбачене частиною 1 статті 289 КК України що підтверджується витягом з кримінального провадження № 12016020150000372. Згідно змісту даного витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 серпня 2016 р. до чергової частини Іллінецького ВП Гайсинського ВП ГУ НП у Вінницькій області надійшло повідомлення від [PERSON] [INFO] жителя [ADDRESS] про те, що [PERSON] [INFO] житель [ADDRESS] незаконно заволодів його автомобілем марки ЗИЛ д.н.з. [NUMBER] . З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність та допустимість кожного письмового доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд вважає, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. Змістом пункту 3 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я. У відповідності до статті 1 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 р. № 85/96-ВР страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Згідно статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина 1 статті 10 Закону України «Про страхування»). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина 1 статті 999 ЦК України). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 р. № 1961-ІV. Згідно пункту 22.1 статті 22 даного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Змістом пункту 23.1 статті 23 зазначеного Закону України передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є зокрема моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; Відповідно до пункту 9.1. статті 9 даного Закону України страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. При цьому пунктом 9.4 даної статті визначено, що страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. У відповідності до частини 1 статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов`язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України. При цьому змістом статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 р. № 1961-ІV передбачено, що страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Враховуючи вищенаведене суд приходить до цілком обґрунтованого висновку про те, що чинне законодавство, яке регулює суспільні відносини у даній сфері, передбачає відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 % від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, а не від ліміту відповідальності страховика за шкоду, заподіяну здоров`ю. Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 05 березня 2018 року у справі № 687/1585/16-ц (провадження 61-3469св18), від 07 березня 2018 року у справі № 157/353/16-ц (провадження № 61-5265св18) та від 28 листопада 2018 року у справі № 357/12069/14-ц (провадження № 61-14006св18). Як вбачається зі змісту відповіді ПАТ «Страхова компанія «ТАС» від 19.03.2016 р. № Г1400/ 1049 розмір страхового відшкодування моральної шкоди, який був нарахований та виплачений позивачу становив 3 203,86 (три тисячі двісті три гривні 86 коп.) грн., із розрахунку 64 078,00 грн. (страхова виплата за шкоду, заподіяну здоров`ю позивача) х 5% = 3 203,86 грн.) У зв`язку із зазначеним суд відхиляє посилання представника відповідача [PERSON] адвоката Сухомудя Ф.С. на те, що належним відповідачем у даній справі є ПАТ «Страхова компанія «ТАС», як страховик цивільно-правової відповідальності відповідача [PERSON] , оскільки, як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, у зв`язку із чим в силу частини 1 статті 82 ЦПК України дані обставини не потребують доказуванню, зазначена страхова компанія виконала свої зобов`язання, в частині виплати позивачу суми страхового відшкодування у розмірі 67 281,11 грн., яка складається із шкоди, заподіяної здоров`ю позивача у розмірі 64 078,00 грн. та моральної шкоди, що полягала у фізичному болі та стражданнях, яких потерпіла зазнала у зв`язку із каліцтвом у розмірі 3 303,86 грн. При цьому зазначений розмір моральної шкоди був нарахований страховиком та виплачений позивачу на виконання вимог статті 26-1 Закону України від 01.07.2004 р. № 1961-ІV у розмірі 5 % від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, у зв`язку із чим покладання на ПАТ «Страхова компанія «ТАС» обов`язку вчиняти дії направлені на відшкодування [PERSON] моральної шкоди, що полягала у фізичному болі та стражданнях, яких остання зазнала у зв`язку із каліцтвом, понад зазначений законодавчо визначений розмір не відповідає змісту Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». В свою чергу, з приводу посилання представника позивача на положення статті 1172 ЦК України, як на одну із підстав пред`явленого позову, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з частинами 1, 3 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Положеннями частини 1 статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У відповідності до статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника. Для покладення на особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність, як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-933цс16. Перебування у трудових відносинах доводиться відповідно до норм трудового законодавства. Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 524/1629/16-ц (провадження № 61-251св18), від 05 червня 2019 року у справі № 742/3364/17 (провадження № 61-3210св19) та від 25 листопада 2020 р. у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61-12464св20). Згідно зі статтею 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому КМУ. Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (статті 76, 80 ЦПК України). Так, позивачем та його представником суду не було надано належних та допустимих письмових доказів наявності трудових відносин між [PERSON] та відповідачами по справі (трудової книжки із наявністю відповідних записів із зазначенням конкретної посади, наказу про прийняття на роботу, відомостей про сплату роботодавцем внесків на соціальне страхування тощо). Таким чином, доводи позивача про перебування [PERSON] у трудових відносинах із [PERSON] та/або [PERSON] на час дорожньо-транспортної пригоди є безпідставними, оскільки даний факт не підтверджується матеріалами справи. Так, суд вважає за необхідне зазначити, що зміст чинного законодавства України, яке регулює суспільні відносини у сфері трудових відносин не містить терміну «фактичні трудові відносини» на який посилається представник позивача, як на підставу застосування до правовідносин, що виникли між сторонами положень статті 1172 ЦК України. Крім того, суд критично ставиться до наданих у судовому засіданні пояснень [PERSON] , згідно із якими він повідомив про факт наявності трудових відносин між ним з однієї сторони і [PERSON] та/або [PERSON] з іншої, оскільки зазначені пояснення базуються та полягають на невірному сприйнятті та розумінні особою вимог чинного законодавства, які висуваються до змісту понять «трудовий договір» та «оформленні трудові відносини». В свою чергу, виконання [PERSON] доручень відповідачів щодо здійснення тієї чи іншої роботи по господарству не може свідчити про його перебування у трудових відносинах із останніми. З приводу визначення представником позивача такої підстави заявленого позову про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, як зміст частини 2 статті 1187 ЦК України, суд зазначає наступне. Положеннями частини 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою статті 1167 ЦК України. При цьому моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (згідно із пунктами 1 та 3 частини 2 статті 1167 ЦК України). У відповідності до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Змістом частини 1 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. У відповідності до частини 2 даної статті шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. В свою чергу, частиною 3 статті 1187 ЦК України визначено, що особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 674/1666/14-ц (провадження № 61-6468зпв18) вказано, що зобов`язання про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою. Вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 14 листопада 2017 року [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України. Згідно змісту даного вироку вбачається, що [PERSON] після пошкодження гальмівної системи транспортного засобу самовільно взяв на себе відповідальність за керування технічно несправного автомобіля марки «ЗИЛ 431412», державний номерний знак [NUMBER] не повідомивши про даний факт відповідачів, як осіб, які використовують даний транспортний засіб на законних підставах, що безумовно виключає причинно-наслідковий зв`язок безпосередньо між діями відповідачів і шкодою, завданою позивачу. Згідно частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до пункту 4 постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Змістом пункту 2.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10 жовтня 2001 р. № 1306 передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб. Згідно положень пункту 2.12. Правил дорожнього руху власник транспортного засобу має право довіряти в установленому порядку розпорядження транспортним засобом іншій особі. У відповідності до пункту 2.2. Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Так, судом під час судового розгляду зазначеної справи не встановлено обставин вчинення відповідачами дій щодо передання [PERSON] права керування вантажним автомобілем марки «ЗИЛ 431412», державний номерний знак [NUMBER] , що в свою чергу додатково підтверджується матеріалами кримінального провадження, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 жовтня 2016 р. за № 12016020150000372 за заявою [PERSON] про незаконне заволодіння транспортним засобом, а саме змістом протоколу допиту свідка [PERSON] від 17.08.2016 р., протоколу допиту підозрюваного [PERSON] від 18.08.2016 р., протоколом допиту свідка [PERSON] від 19.08.2016 р., протоколом допиту свідка [PERSON] від 19.08.2016 р., протоколом допиту свідка [PERSON] від 19.08.2016 р., протоколом допиту потерпілого [PERSON] від 24.08.2016 р., протоколом допиту свідка [PERSON] від 05.10.2016 р. Крім того, суд звертає увагу, що під час дослідження у судовому засіданні матеріалів кримінального провадження, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 жовтня 2016 р. за № 12016020150000372 за заявою [PERSON] про незаконне заволодіння транспортним засобом встановлено, що ухвалою слідчого судді Іллінецького районного суду Вінницької області від 06 вересня 2019 р. скасовано постанову старшого слідчого СВ Іллінецького ВП Гайсинського ВП ГУ НП у Вінницькій області від 05 грудня 2018 р. про закриття даного кримінального провадження та станом на момент винесення судового рішення у даній цивільній справі у відповідності до постанови начальника Іллінецького відділу Немирівської місцевої прокуратури про визначення територіальної підслідності від 19 січня 2021 р. місцем проведення досудового розслідування даного провадження визначено слідчий відділ відділу поліції № 5 Вінницького районного управління поліції ГУ НП у Вінницькій області. Для деліктних відносин є характерним застосування презумпції вини заподіювача шкоди, проте усі інші умови застосування такого виду цивільно-правової відповідальності підлягають доведенню у повному обсязі позивачем, який наполягає на наявності підстав для задоволення такого позову. Аналогічні правові висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) (пункт 81 зазначеної постанови): «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)». З урахуванням вищенаведених обставин та з огляду на відсутності у [PERSON] під час керування вантажним автомобілем марки «ЗИЛ 431412», д.н.з. [NUMBER] реєстраційного документу на даний транспортний засіб та ключів від замка запалювання, самовільне та свідоме взяття ним відповідальності за керування технічно несправним автомобілем, про що йому було заздалегідь відомо, не повідомивши про даний факт відповідачів, що підтверджується змістом вироку Липовецького районного суду Вінницької області від 14 листопада 2017 р., суд приходить до висновку про відсутність підстав для покладання на відповідачів відповідальності за шкоду заподіяну позивачу внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, за частиною 2 статті 1187 ЦК України, оскільки у даному випадку відсутня сукупність таких обставин, наявність яких є обов`язковою для покладення на особу відповідальності за завдану шкоду, а саме протиправність дій відповідачів та причинно-наслідковий зв`язок безпосередньо між діями відповідачів і шкодою, завданою позивачу внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди. Зазначене підтверджується правовою позицією наведеною Верховним Судом у складі у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13 (провадження № 61-10802св18). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилаються позивач та його представник, як на підставу для задоволення позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, які доводять наявність у відповідачів обов`язку нести відповідальність з відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, а тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Висновки суду містять узагальнені відповіді на основні проміжні доводи сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням того, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяву на підставі пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» та з огляду на те, що відповідачами судові витрати у даній справі понесені не були суд не вбачає підстав для вирішення питання про розподіл судових витрат між сторонами. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed