Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~У травні 2021 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання права власності на частину квартири, а саме просила визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , у зв`язку з втратою правовстановлюючого документа. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася\~на те,\~щоправо власності на 1/3 частину вказаної квартири належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 06.08.2002 року державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори, а інші 2/3 частини на праві спільної сумісної власності їй та померлому у 2020 році колишньому чоловіку [PERSON] на підставі дубліката свідоцтва про право власності, виданого УЖКГ виконкому Кременчуцької міської ради народних депутатів від 04.12.1995 р. замість втраченого, виданого УЖКГ адміністрації Кременчуцької міської ради народних депутатів від 22.04.1993 року. Однак вказаний правовстановлюючий документ, а саме дублікат свідоцтва про право власності, який було видано УЖКГ виконкому Кременчуцької міської ради народних депутатів 04.12.1995р. пізніше був втрачений. Пізніше віднайшовся оригінал свідоцтва, який було видано у 1993 році, і з метою державної реєстрації права власності на 1/3 частину квартири звернулася із відповідною заявою про здійснення державної реєстрації, проте рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 08 травня 2019 року за № 46761533 їй було відмовлено у державній реєстрації у зв`язку із відсутністю дубліката свідоцтва про право власності, виданого 04.12.1995 р. УЖКГ виконкому Кременчуцької міської ради народних депутатів. У судове засіданні позивач [PERSON] , представники відповідача Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, третіх осіб: виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, Департаменту ЖКГ виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області не прибули, просили розглянути справу за відсутності позивача, представників відповідача та третіх осіб, позивач позов підтримала, представники відповідача та третіх осіб не заперечували щодо позову та щодо ухвалення рішення суду по суті спору, про що подали письмові заяви. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. З довідки КП «Кременчуцьке МБТІ Кременчуцької міської ради Полтавської області» від 10.10.2018 р. за № 61/4484 постає, що станом на 28.12.2012 р. в цьому підприємстві була здійснена державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] , а саме: - [PERSON] та [PERSON] на 2/3 частини квартири на праві спільної сумісної власності на підставі дубліката свідоцтва про право власності, виданого УЖКГ виконкому Кременчуцької міської ради народних депутатів від 04.12.1995 р. замість втраченого, виданого УЖКГ адміністрації Кременчуцької міської ради народних депутатів від 22.04.1993 року; - [PERSON] на 1/3 частину вказаної квартири на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 06.08.2002 року державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори, реєстр за № 580. З повідомлення ВДРАЦС у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області та наданого відділом актового запису за № 967 про смерть, які надійшли до суду 07.07.2021 р., постає, що [PERSON] помер [INFO] . Крім того з повідомлення завідувача Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори, яке надійшло до суду 09.07.2021 р., постає, що спадкова справа по смерті [PERSON] не заводилася. 19.04.2019 р. за рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області Нестерович О.В. за позивачем було зареєстровано право власності на 1/3 частину квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 06.08.2002 року державним нотаріусом Четвертої Кременчуцької державної нотаріальної контори, реєстр за № 580. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області Смішко А.М. від 08 травня 2019 року за № 46761533 позивачеві було відмовлено у державній реєстрації права власності на 2/3 частини квартири, які перебувають на праві спільної сумісної власності позивачеві та померлому [PERSON] у зв`язку із відсутністю дубліката свідоцтва про право власності, виданого 04.12.1995 р. УЖКГ виконкому Кременчуцької міської ради народних депутатів замість втраченого, виданого УЖКГ адміністрації Кременчуцької міської ради народних депутатів від 22.04.1993 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Згідно ст. 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутись до суду за його захистом. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пункті 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 зазначено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). 3 ч. 1 ст. 368 ЦК України постає, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Домовленості про визначення часток у спірній спільній сумісній власності на 2/3 частини квартири між власниками [PERSON] та [PERSON] за життя останнього не було досягнуто. Отже частки позивача та померлого [PERSON] як співвласників у праві спільної сумісної власності на 2/3 частини квартири є рівними, оскільки інше не встановлено домовленістю між ними або законом. \~ \~ \~ \~Суд також враховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини про міжнародно-правові механізми захисту права власності, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини 1948 р. та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод 1950р. (основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу), учасниками яких є, зокрема й Україна. \~ \~ \~ \~Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. 3, 4 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Розглядаючи питання щодо застосування до спірних правовідносин статті 1 Протоколу ( колишнього Першого ) до Конвенції та практики ЄСПЛ, що є джерелом права в Україні, суд виходить з наступного. \~ \~ \~ \~Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Протоколу до Конвенції є втручання держави \~в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. \~ \~ \~ \~У практиці ЄСПЛ,\~в тому числі у справах: «Стретч проти Сполученого Королівства»\~, «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Ґаші проти Хорватії» від 13 грудня 2007 року,\~визначені критерії, які слід оцінювати\~про\~сумісність\~заходів\~втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності розглядається як порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття справедливої рівноваги передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу,\~ЄСПЛ визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.\~\~\~\~\~\~ Оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Протоколу до Конвенції,\~ЄСПЛ\~загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи \~не оспорюється, і справами, в яких особи позбавлені права власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Отже, стаття 1 Протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. В оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Суд також враховує, що відповідач та треті особи не надали суду жодних належних і допустимих доказів на спростування позову та на підтвердження факту належності спірної квартири у цілому чи у певній частці на праві власності саме відповідачу, третім особам, у тому числі територіальній громаді, або будь-яким іншим особам. У ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. У відповідності до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Звідси, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Враховуючи рівність співвласників у праві спільної сумісної власності на 2/3 частини квартири, зокрема кожному по 1/3 частині, факт смерті [PERSON] , необхідно визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] у зв`язку з втратою правовстановлюючого документа - дубліката свідоцтва про право власності, виданого 04.12.1995 р. УЖКГ виконкому Кременчуцької міської ради народних депутатів замість втраченого, який було видано 22.04.1993 року УЖКГ адміністрації Кременчуцької міської ради народних депутатів. Вирішуючи питання про судові витрати, суд приймає до уваги, що позивач не ставила вимогу про стягнення із відповідача коштів у повернення сплаченого судового збору.

Outcome: approved