Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

У червні 2011 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності у порядку спадкування та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності у порядку спадкування, виділ майна в натурі ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2008 року накладено арешт на нерухоме майно - приміщення магазину № 39 загальною площею 86,1 кв. м у будинку [ADDRESS]. Постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (далі Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ) від 02 вересня 2008 року відкрито виконавче провадження за вищевказаною ухвалою суду, якою заборонено відчужувати та передавати у користування третім особам належне боржнику майно - нежитлове приміщення магазину № 39 загальною площею 86,1 кв. м у будинку [ADDRESS]. На підставі акта передачі від 17 липня 2009 року вказане нежитлове приміщення магазину передано на зберігання [PERSON] Відповідно до акта передачі в приміщенні на момент передачі [PERSON] також знаходились два кондиціонери. Позивач зазначав, що [PERSON] у порушення постанови Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ передала вказане нежитлове приміщення магазину в оренду третій особі ВКП «ГАББА» та безпідставно отримувала прибуток. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили, визнано за [PERSON] право власності на нерухоме майно - приміщення магазину № 39 загальною площею 86,1 кв. м у будинку [ADDRESS]. Позивач звернувся до відповідачів з приводу належного виконання ухвали суду про арешт вказаного нежитлового приміщення та передачі приміщення на зберігання позивачу, однак йому було відмовлено. [PERSON] вважав, що у результаті протиправних дій [PERSON] у магазині було пошкоджено майно та саме приміщення, у звязку з чим йому була завдана шкода, яку він просив солідарно стягнути з відповідачів, а саме: завдану майнову шкоду у розмірі 48000, 03 грн., моральну шкоду у розмірі 1700 грн., судові витрати у розмірі 1577 грн., та стягнути з [PERSON] 96000 грн. незаконно отриманого доходу від передачі приміщень у оренду( т.1, а.с. 2-7 ). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2011 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] та Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 48000, 03 грн., 96000 грн. безпідставно отриманих доходів та моральну шкоду у розмірі 500 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті позову відмовлено( т. 1, а.с. 138-142 ). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2012 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2011 року в частині стягнення безпідставно отриманих доходів у розмірі 96000 грн. - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові. Зменшено розмір судових витрат до 608, 50 грн. В іншій частині рішення залишено без змін( т.1, а.с. 207-209 ). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 грудня 2013 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2012 року скасовано в частині відшкодування майнової та моральної шкоди, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції( т.2, а.с. 61-64 ). В апеляційних скаргах [PERSON] та Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставлять питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі( т.1, а.с.146-149, 165-167 ). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2008 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності у порядку спадкування та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності у порядку спадкування, виділ майна в натурі накладено арешт на нерухоме майно - приміщення магазину № 39 загальною площею 86,1 кв. м у будинку [ADDRESS]. Постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 02 вересня 2008 року відкрито виконавче провадження за вищевказаною ухвалою суду, якою заборонено відчужувати та передавати у користування третім особам належне боржнику майно нежитлове приміщення магазину № 39 загальною площею 86,1 кв. м у будинку [ADDRESS]. На підставі акта передачі від 17 липня 2009 року вказане нежитлове приміщення магазину було передано на зберігання [PERSON], яка порушення ухвали суду передала його в користування ВКП «Габба». Крім того, в порушення вимог ч. 1 ст. 58 Закону України «про виконавче провадження» державним виконавцем Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ не було описано, опечатано та передано згідно акту [PERSON] приміщення магазину та не було надано копію такого акту [PERSON] Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2010 року, яке набрало законної сили, визнано за [PERSON] право власності на нерухоме майно -приміщення магазину № 39 загальною площею 86,1 кв. м у будинку [ADDRESS]. Позивач звернувся до відповідачів з приводу належного виконання ухвали суду про арешт вказаного нежитлового приміщення та передачі приміщення на зберігання позивачу, однак йому було відмовлено. [PERSON] вважав, що у результаті протиправних дій [PERSON] у магазині було пошкоджено майно та саме приміщення, у зв'язку з чим йому була завдана шкода, яку він просив солідарно стягнути з відповідачів, а саме: завдану майнову шкоду у розмірі 48000, 03 грн. та моральну шкоду у розмірі 1700 грн., та стягнути з [PERSON] 96000 грн. незаконно отриманий дохід від передачі приміщень в оренду. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами завдана позивачу майнова та моральна шкода невиконанням ухвали суду про накладення арешту на майно та постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, заборону відчуження майна та передачу майна третім особам, також зазначав, що на користь позивача підлягає стягненню безпідставно отриманий дохід від передачі майна в оренду. Так були взяті до уваги доводи позивача стосовно прийняття у присутності майстра ділянки №1 КЖЕП-2 та свідків, 29 квітня 2011 року [PERSON] нежитлового приміщення - магазину № 39 загальною площею 86,1 кв. м у будинку [ADDRESS] та встановлення при огляді наступних обставин: магазин не був опечатаний, знаходився у непридатному для використання стані, відсутність внутрішнього обладнання. Суму збитків позивач обґрунтував кошторисом ЗАТ «Будівельник-1». На підставі наведеного судом було застосовано положення ст. 936, 976 ЦК України, та визнано вину [PERSON] як зберігача вказаного нежитлового приміщення. Однак колегія суддів апеляційного суду не може прийняти як належний доказ вини відповідачів вищевказані доводи з наступних підстав. На спірне приміщення ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2008 року було накладено арешт, у зв'язку із чим було передане [PERSON] на відповідальне зберігання, тобто вказане приміщення не передавалось [PERSON] (як поклажодавцем) за договором зберігання [PERSON], тому не мають застосовуватись до спірних правовідносин по вказаній справі положення ст.ст. 936, 976 ЦК України. Неможна погодитись також з висновками суду стосовно завдання позивачу майнової шкоди неналежним виконанням ухвали суду [PERSON] та передачі нею третім особам в оренду спірного приміщення, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази стосовно підтвердження даного факту, а відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Згідно копії договору оренди від 01 жовтня 2006 року( а.с.67-68 ) спірне приміщення [PERSON] було передано в оренду ВКП «ГАББА» на строк до 30 вересня 2007 року та в якому зазначено, що договір пролонгується лише у разі підписання нового договору, який, в свою чергу, не укладався. Однак згідно відповіді ВКП «ГАББА» ( а.с. 92) дане приміщення станом на 24 червня 2008 року звільнено підприємством на підставі положень цивільного законодавства, у відповіді також зазначалось, що орендна плата буде виплачена у повному розмірі після вирішення спору стосовно права власності на орендоване приміщення. Будь-яких доказів (квитанцій, платіжних доручень) щодо виплати [PERSON] орендної плати підприємством - орендатором суду не надавалось. Не знаходять свого обґрунтування висновки суду щодо формального та поверхневого складання державним виконавцем Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ актів арешту спірного приміщення, оскільки складені акти не оскаржувались позивачем у встановленому цивільним процесуальним кодексом України порядку а постанова про закінчення виконавчого провадження від 09 вересня 2008 року є чинною. Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Вирішуючи питання щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції зазначав, що в позовній заяві та під час судового розгляду позивачем було надано докази наявності моральної шкоди, завданої йому діями відповідачів, однак не було зазначено які саме ці докази. Тобто суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 212 ЦПК України повно та об'єктивно не дослідив докази щодо обґрунтування зазначених позовних вимог. 3гідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. На підставі наведеного, та оскільки відсутні належні докази щодо неправомірності дій відповідачів та не з'ясовано з чиєї вини позивачу була завдана майнова шкода, не підлягає стягненню й моральна шкода. За таких обставин рішення суду у частині задоволенні позовних вимог щодо солідарного стягнення з [PERSON] та Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області на користь [PERSON] матеріальної шкоди в сумі 48000, 03 грн., безпідставно отриманих доходів в сумі 96000 грн., судових витрат в сумі 1577, 50 грн., моральної шкоди в сумі 500 грн., а всього 146077, 53 грн. підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Outcome: partial