Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

У червні 2018 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві приватної власності належить 57/100 частини житлового будинку [ADDRESS]. У вказаному будинку окрім позивачки зареєстрований її колишній чоловік - відповідач по справі, шлюб з яким було розірвано 08.11.2017 року. Ще до розірвання шлюбу у травні 2017 року [PERSON], зібравши свої особисті речі та майно, виселився зі спірного житла. Крім того, будучи зареєстрованим у будинку, відповідач не несе жодних матеріальних витрат по його утриманню та ремонту, не сплачує комунальні послуги. У зв'язку з реєстрацією [PERSON] в належному позивачці будинку остання не має змоги розпоряджатись своїм майном та використовувати його на власний розсуд, а це порушує її право на володіння своєю власністю. Позивачка в судове засідання не з'явилась. Представник позивачки - адвокат [PERSON] звернулась до суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності, підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх у повному обсязі і усунути позивачці перешкоди у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування належною позивачці частиною будинку та зняти його з реєстрації. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно, належним чином, згідно вимог ЦПК України. Відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. За положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно приписів частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом з тим, частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім'ї або особи сімейні відносини, з якою припинені, за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб'єктивне право власності є абсолютним. Уразі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні майном, яке належить йому на праві власності. В судовому засіданні встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу від 26.06.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу [PERSON], позивачка є власницею 57/100 частини будинку [ADDRESS]. Вищевказане підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №145591779 від 16.11.2018 року. У серпні 2017 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому зазначив, що фактично більше року не проживає з жінкою як одна сім'я, загальне господарство між ними не ведеться. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2017 року (справа №334/5635/17, провадження №2/334/2988/17) шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно копії Домової книги на будинок [ADDRESS], [PERSON] з 08.02.2005 року зареєстрований за вказаною адресою, що також підтверджується копією його паспорта громадянина України та Довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради № 01-71/4881 від 10.07.2018 року. Обставини того, що відповідач понад рік не мешкає за адресою своєї реєстрації, а також того, що у будинку відсутні його особисті речі, предмети побуту, одяг та інше, підтверджується наданими в судовому засіданні від 30.10.2018 року поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, [PERSON] фактично більше року не проживає у належній позивачці частині житлового будинку, вказаним житлом не користується, особистих речей за вказаною адресою не має, не сплачує комунальні послуги, а в добровільному порядку знятись з реєстрації він не бажає, а тому як колишній чоловік, в силу статті 405 ЦК України він втратив право користування цим приміщенням. Зняття його з реєстрації місця проживання за приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на теперішній час, можливо здійснити лише на підставі судового рішення, про позбавлення права користування житловим приміщенням. В пункті 34 Постанови Пленуму № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ наголосив, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Безпідставне невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо зняття з обліку за адресою розташування належного позивачці житла, тягне за собою створення перешкод щодо реалізації нею відповідних житлових прав, а також безпідставного нарахування вартості комунальних послуг, у зв'язку з чим остання була змушена звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користування та розпорядження житловим приміщенням, шляхом визнання відповідача такими, що втратив право користування житлом. Таким чином, вивчивши надані в обґрунтування позовних вимог письмові докази та проаналізувавши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги позову про визнання [PERSON], [INFO] (ІПН [NUMBER]) таким, що втратив право користування 57/100 частинами будинку [ADDRESS], є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV. Відповідно до ст. 3 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 11 цього Закону орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Оскільки після визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: 57/100 частинами будинку [ADDRESS], позивачка не зверталась з вимогами до органу реєстрації про зняття відповідача з реєстраційного обліку та їй не було відмовлено у цьому, то зазначену вимогу суд вважає необґрунтованою. Таким чином, вимога позивачки про зняття з реєстрації [PERSON] не підлягає задоволенню.

Outcome: partial