Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

У червні 2014 року до Малиновського районного суду міста [PERSON] звернувся з позовом [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи Малиновської районної адміністрації Одеської міської [PERSON] про вселення та усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, посилаючись на те, що народився в м. Одесі та був зареєстрований за адресою: [INFO] (Івана і [PERSON] , Радянська) 44 квартира № 9, а відповідачка по справі є його рідною сестрою. 19.11.1964 року їхні батьки отримали ордер та вселилися в квартиру №№ 9 по вулиці Пішеніна в м. Одесі. Вся сімя включаючи відповідачку була зареєстрована за спірною адресою. 02 березня 2006 року їхній батько [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської [PERSON] про визнання права власності на вже реконструйовану квартиру [ADDRESS], загальна площа якої після реконструкції стала складати 82,1 кв.м. Позов [PERSON] було задоволено і він став єдиним власником спірної квартири. 01 листопада 2006 року [PERSON] подарував спірну квартиру [PERSON]. Про рішення Малиновського районного суду від 13.06.2006 року йому стало відомо тільки 05 грудня 2012 року, вказане рішення він оскаржив, і тільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, рішення Малиновського районного суду від 13.06.2006 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2013 року, якою це рішення залишено без змін скасовані. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2013 року позовна заява [PERSON] залишена без розгляду. В подальшому позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування укладеного між [PERSON] та [PERSON] недійсним. 28 березня 2014 року позов про визнання договору дарування недійсним задоволено. Позивач вказує, що у нього з відповідачкою систематично виникали суперечки, скандали на ґрунті особистих неприязних відносин. 09 лютого 2014 року він прийшов до себе в квартиру і не зміг увійти до неї, звязку з тим, що [PERSON], користуючись своїм правом власності на квартиру, змінила два замки на вхідній двері квартири, чим перешкодила йому доступ до житла. В той же день він звернувся до Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області з заявою проте, що йому перешкоджають проживати у власні квартирі, однак отримав відповідь щодо необхідності звернення до суду, що стало приводом для предявлення даного позову. Не погоджуючись з позовом, [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому вказує, що була власницею квартири [ADDRESS], однак рішенням Малиновського районного суду міста [PERSON] від 28 березня 2014 року договір дарування був визнаний недійсним. [PERSON] вказує, що у спірній квартирі зареєстрована: вона, її малолітня донька та її брат [PERSON], який незважаючи на реєстрацію жодного дня в цій квартирі не проживав. [PERSON] в своєму позові наголошує, що [PERSON] з 1980 року постійно проживав та проживає у реконструйованій ним квартирі [ADDRESS] і факт його проживання саме за цією адресою підтверджується матеріалами цивільної справи порушеної за його позовом провисання права власності на вказану квартиру, а тому за правилами статті 107 ЖК України втратив право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити, зустрічний позов не визнав та пояснив, що все життя проживав у спірній квартирі, однак [PERSON], чинить йому перешкоди у користуванні житлом, що стали причиною для звернення до суду. [PERSON] розповів, що дійсно мешкає у колишній квартирі № 11 розташований у тому ж будинку де і квартира № 9, однак проживання там є вимушеним, тому що відповідачка не впускає його до квартири де він зареєстрований. [PERSON] не заперечував, що вживав заходи щодо реконструкції квартири [ADDRESS], однак рішення яким за ним визнано право власності на цю квартиру скасовано, а тому не має підстав вважати, що він вибув на постійне проживання до іншого жилого приміщення. Відповідачка за основним позовом [PERSON], будучи присутньою в судових засіданнях 17 березня 2015 року, 22 квітня 2015 року, 18 травня 2015 року, 18 червня 2015 року,05 серпня 2015 року, 28 жовтня 2015 року позов [PERSON] не визнала, свій зустрічний підтримала та розповіла суду, що її брат [PERSON] з 1980 року не проживав за місцем реєстрації, тому що прийняв рішення зайняти вільну квартиру № 11 , розташовану в цьому ж будинку. На протязі всіх років [PERSON] займався реконструкцією квартири [ADDRESS], і одночасно проживав там. Іноді [PERSON] переїжджав проживати до своїх дружин, а потім після розлучення повертався знову жити до квартири № 11. З зазначених вище підстав [PERSON] вважає правильним прийняття судом рішення про визнання [PERSON] таким що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS] у звязку з вибуттям в інше жиле приміщення. В судові засідання призначені до розгляду на 20 листопада 2015 року, 23 лютого 2016 року [PERSON] не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчать розписки про отримання судових повісток. Представник третьої особи органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в судовому засіданні 23 лютого 2016 року, правову позицію з приводу заявлених позовних вимог як [PERSON]В, так і [PERSON] не висловлював, покладаючись на розсуд суду. Представник третьої особи органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради в судові засідання не зявлялися, про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Заслухавши пояснення сторін по справі та їхніх представників, свідків, перевіривши матеріали справи, дослідивши представлені докази, суд вважає, що позов [PERSON] про вселення, усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням обґрунтований та підлягає задоволенню, позов [PERSON] задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до ордеру № 3279 від 19.11.1964 року квартира [ADDRESS] (раніше вулиця І. і [PERSON], Радянська) надавалася батькові сторін по справі [PERSON] на склад сімї два чоловіка (він та дружина). Основним наймачем вказаного житла був батько [PERSON] та [PERSON], [PERSON]. Інші члени сім ї, а саме його діти позивач та відповідачка набули право проживання, користування вказаним житлом, були зареєстровані за вказаною адресою. В березні 2006 року [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду міста [PERSON] з позовом про визнання права власності на реконструйоване житло квартиру № 9 по вулиці Івана і [PERSON] (раніше Радянська), 44 в м. Одесі. На підставі рішення Малиновського районного суду міста [PERSON] від 13.06.2006 року право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано в КП «ОМБТІ і РОН». На підставі договору дарування від 01.11.2006 року [PERSON] подарував своїй дочці [PERSON] квартиру [ADDRESS] і [PERSON] (раніше Радянська, 44) в м. Одесі. 11 лютого 2007 року [PERSON] помер. Як пояснив в судовому засіданні [PERSON], він дізнався про рішення Малиновського районного суду міста [PERSON] від 13.06.2006 року за позовом [PERSON] про визнання права власності на реконструйовану квартиру та про договір дарування квартири № 9, укладений між батьком та сестрою, внаслідок якого [PERSON] стала єдиною власницею цієї квартири, йому стало відомо після того, як [PERSON] у липні 2012 року предявила до нього позов про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. Після цього, [PERSON] подав апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду міста [PERSON] від 13.06.2006 року. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2013 року, рішення Малиновського районного суду міста [PERSON] від 13 червня 2006 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2013 року скасовані. Рішенням Малиновського районного суду міста [PERSON] від 28 березня 2014 року договір дарування квартири № 9 по вулиці (Радянська, Івана і [PERSON]) Пішеніна,44 в м. Одесі від 01 листопада 2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], визнано недійсним. 02 жовтня 2014 року Малиновським районним судом м. Одеси постановлено рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS], який подано до суду 25.07.2012 року. [PERSON], уточнивши позовні вимоги просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням з підстав статті 71 ЖК України, зазначаючи, що відповідач зареєстрований, однак не проживає у квартирі № 9, оскільки проживає у власній квартирі № 11 цього ж будинку. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02.10.2014 року у позові відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 22.01.2015 року рішення Малиновського районного суду міста [PERSON] залишено без змін. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарський або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Апеляційний суд Одеської області в ухвалі від 22.01.2015 року встановив, що між сторонами тривалий час існує конфлікт з приводу користування спірним жилим приміщенням і підсобними приміщеннями, розташованими на земельній ділянці. У 2008 році позивачка баз згоди відповідача здала в найм спірну квартиру і вселила сторонніх осіб. Згодом [PERSON] самочинно реконструював квартиру [ADDRESS], особовий рахунок на яку до цього часу оформлено на [PERSON], однак станом на січень 2015 року заданими КП ЖКС «Черьомушки» дільниця № 7 у зазначеній квартирі ніхто не проживає і ніхто не зареєстрований. [PERSON] у 2013-2014 роках намагався у судовому порядку визнати за ним право власності на самочинно реконструйовану квартиру № 11, однак у позові йому відмовлено. Судом апеляційної інстанції встановлено і не оспорюється всіма учасниками даного процесу, що [PERSON] без правових підстав користується квартирою № 11 по вулиці Пішеніна, 44 в м. Одесі у якій ніхто не зареєстрований, а колишній наймач цієї квартири помер ще у 1978 році. Згідно довідки КП ЖКС «Черьомушки» ділянка № 7 від 12.01.2015 року витяг з особового рахунку [NUMBER] оформлений за адресою: [ADDRESS] на [PERSON]. Надати довідку витяг по формі № 1 не надається можливим, так як за даним особовим рахунком відсутня форма «А» (картка прописки) та форма «Б» відсутні. Свідки [PERSON] та [PERSON]Ю, допитані в судовому засіданні з боку [PERSON] розповіли суду про складні взаємовідносини, які склалися в сімї позивача та відповідачки, у звязку з чим [PERSON] дійсно періодично не проживав за місцем своє реєстрації у квартирі, яка була надала його батькам. Свідки розповідали і про проведення [PERSON] реконструкції у квартирі № 11, що розташована поруч з квартирою № 9 по вулиці Пішеніна, 44 в м. Одесі. Покази даний свідків приймаються судом до уваги разом з іншими доказами по справі. Суд критично ставиться до пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитаних за клопотанням [PERSON], які пояснювали, що [PERSON] тривалий час не проживає у [INFO], тому що пояснення цих осіб не мають правового означення для вирішення спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі, предявленого за правилами статті 107 ЖК України. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням у спірній квартирі, заявляла клопотання про огляд в судовому засіданні матеріалів цивільної справи за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права власності на житлове приміщення. [PERSON] вважала, що факт вибуття [PERSON] зі спірної квартири № 9 до реконструйованої ним квартири № 11 підтверджується матеріалами зазначеної цивільної справи. Суд, ознайомившись з матеріалами вказаної цивільної справи, не погоджується з такою правовою позицією [PERSON] з огляду на наступне. 22 липня 2014 року апеляційний суд Одеської області розглянув цивільну справу за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Одеської міської [PERSON] про визнання права власності на житлове приміщення, за апеляційною скаргою [PERSON] на заочне рішення Малиновського районного суду від 06 лютого 2013 року та ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2013 року. Даним рішенням встановлено, що квартира [ADDRESS] зазнала реконструкції та перепланування, внаслідок чого її площа збільшилася із 18 кв.м до 48,2 кв.м, і в ній були обладнані підсобні приміщення площею 22,6 кв.м, замість 7 кв.м, що надавались у користування [PERSON] Судом встановлено, що на проведення реконструкції і перепланування квартири дозвіл власникам житла не надавався, не складалась необхідна проектно-кошторисна документація, новостворена квартира в експлуатацію не здавалася. Оскільки спірна квартира після проведення реконструкції і перепланування являє собою новостворене майно, то вона повинна бути здана в експлуатацію та піддана державній реєстрації і лише за таких умов вона стає обєктом права власності. Так як квартира в експлуатацію не здавалась, не реєструвалася як нерухоме майно у встановленому законом порядку, то відповідно вона не є обєктом права власності, а особа яка створила цей майно вважається власником матеріалів та обладнання, які були використані в процесі цього будівництва створення майна. Відповідно до статті 107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сімї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розварним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сімя, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сімї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Таким чином враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що квартира [ADDRESS] яка реконструйована за кошти [PERSON], не може за вимогами цивільного кодексу України вважатися нерухомим майном, а тому і не є обєктом який можна вважати жилим приміщенням. В судовому засіданні суду також не надано доказів, що реконструйована квартира [ADDRESS], склад приміщень якої після реконструкції значно відрізняється від кількості та площі цієї квартири до реконструкції, прийнята на баланс Малиновської районної адміністрації Одеської міської [PERSON], за даним обєктом відрито новий особовий рахунок, і [PERSON] звертався з клопотанням до компетентних органів про укладення з ним договору найму житла на квартиру № 11. Таким чином з підстав викладених вище у мотивувальній частині рішення, суд приходить до висновку, що [PERSON] всупереч ст. 60 ЦПК України належними та допустимими доказами не довела того, що [PERSON] вибув зі спірного приміщення на постійне проживання до іншого жилого приміщення, тому суд відмовляє і в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання від подача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. Оскільки встановлено, що відсутні підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS], за правилами статі 107 ЖК України, тому суд приймає рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] про вселення до квартири [ADDRESS] та зобовязує [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні житловим приміщенням квартирою № 9 у будинку № 44 по вулиці Пішеніна в м. Одесі.

Outcome: approved