Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.03.2016 року рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10.11.2014 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 07.04.2015 року скасовано в частині вирішення позову про визнання спільною сумісною власністю подружжя будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних елементів, які були використані в процесі будівництва, та поділ незакінченого будівництвом будинку, та справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 07.04.2015 року, в частині, що залишена без змін, встановлено факт спільного\~\~проведення будівельних робіт [PERSON] та [PERSON] незакінченого будівництвом житлового будинку № 21ж по вул. Л. Українки в с. Шипинці Кіцманського району; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені по справі витрати. В частині позовних вимог, які підлягають розгляду, про поділ спільного майна подружжя та поділ незакінченого будівництвом будинку, [PERSON] мотивує свої вимоги тим, що з 30.09.1991 року перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, в якому мають двох дітей. Шлюб між ними розірвано рішенням Кіцманського районного суду від 14.01.2013 року. Під час шлюбу, 30.06.2004 року, вони придбали: земельні ділянки, розташовані в с. Шипинці Кіцманського району, площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, та площею 0,496 га, для ведення особистого селянського господарства. В період з початку літа 2005 року по жовтень 2008 року вони за рахунок спільних коштів збудували житловий будинок, господарські будівлі та споруди, а саме: літню кухню, вбиральню, вигрібну яму, колодязь, в с. Шипинці, вул. Л.Українки, 21ж, Кіцманського району. Будівництво будинку здійснювалось на підставі рішення Шипинської сільської ради № 143/10 від 13.10.2014 року, проекту забудови земельної ділянки, акту виносу границь земельної ділянки і розбивки будівель, дозволу на виконання будівельних робіт №1 від 06.01.2005 року, проектної документації, затвердженої та зареєстрованої за №15/8 від 06.01.2005 року. З грудня 2008 року вони розпочали проживати в збудованому житловому будинку. Спірний будинок, господарські будівлі і споруди не були здані в експлуатацію, хоча ступінь їх готовності складає 100 %, а тому на сьогоднішній день залишається незавершеним будівництвом. Здійснити поділ спільного майна подружжя в добровільному порядку відповідач відмовився. Просила: - визнати спільною сумісною власністю подружжя будівельні матеріали, вироби та конструктивні елементів, які\~\~були використані на будівництво житлового будинку і належних до нього господарських будівель і споруд,\~\~розташованих в с. Шипинці, вул. Л.Українки, 21ж, Кіцманського району; - провести поділ незакінченого будівництвом будинку, виділивши в натурі: [PERSON] 504/1000 часток незакінченого будівництвом житлового будинку, а саме: на першому поверсі: коридор 18,80м.кв., гараж 28,40кв.м., санвузол 7,80кв.м., кухню 31,60кв.м., кімнату 33,20кв.м., всього 119,80 м.кв.; [PERSON] виділити 496/1000 часток незакінченого будівництвом житлового будинку, а саме: на мансардному поверсі: коридор 27,90кв.м, кімнату 32,70кв.м., кімнату 28,30кв.м., кімнату 28,90кв.м.; всього 117, 80 кв.м.; у спільному користуванні залишити літню кухню (літ.Б), вбиральню (літ.В), вигрібну яму (літ.І), огорожу (№ 1-2), криницю (№ 3). Вирішити питання про відшкодування судових витрат. Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17.08.2016 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних елементів, які були використані в процесі будівництва, та поділ незакінченого будівництвом будинку та належних до нього господарських споруд, розташованих в с. Шипинці, вул. Л. Українки, 21ж, Кіцманського району Чернівецької області, - залишити без розгляду. Представник позивача [PERSON], в межах наданих їй згідно довіреності повноважень, змінила заявлені вимоги, просила виділити в незакінченому будівництвом будинку № 21ж по вул. Л.Українки в с. Шипинці Кіцманського району, загальною площею 237,60кв.м., 100% готовності, їй, [PERSON], 496/1000 частин, зокрема наступні приміщення на мансардному поверсі: коридор 27,90кв.м., кімнату 32,70кв.м., кімнату 28,30кв.м., кімнату 28,90кв.м.; всього 117, 80 кв.м., для завершення будівництва; виділити в незакінченому будівництвом будинку № 21ж по вул. Л.Українки в с. Шипинці Кіцманського району, загальною площею 237,60кв.м., 100% готовності, [PERSON], 504/1000 частин, зокрема наступні приміщення на першому поверсі: частину коридору 18,80м.кв., гараж 28,40кв.м., санвузол 7,80кв.м., кухню 31,60кв.м., кімнату 33,20кв.м., всього 119,80 м.кв., для завершення будівництва; у спільному користуванні залишити літню кухню (літ.Б), вбиральню (літ.В), вигрібну яму (літ.І), огорожу (№ 1-2), криницю (№ 3); витрати просила не стягувати з відповідача. Відповідач [PERSON] змінені позовні вимоги визнав, наслідки визнання позову йому відомі. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.61 Сімейного кодексу України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як передбачено частиною першою статтею 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.4 ст.71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у справі спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Згідно ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено статтею 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Пунктом 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рекомендовано судам вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5\~ст.71 СК \~щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~ ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Верховний суд України у постанові від 01.07.2015 року у справі № 6-612цс15 висловив наступну правову позицію. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У постанові № 6-2710цс15 від 16.12.2015 року Верховний Суд України висловив наступну правову позицію. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Як розяснив Пленум Верховного суду України у п.9 постанови № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» за позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Ступінь готовності житлового будинку № 21ж по вул. Л.Українки в с.Шипинці Кіцманського району згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 21.08.2013 року становить 100%. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини визнані сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поділ незакінченого будівництвом будинку підлягають задоволенню у звзку з визнанням заявлених вимог відповідачем, за наявності законних на те підстав і оскільки це не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб. Враховуючи наведене, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 355, 364, 367, 369, 370, 372, 377 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 81, 116, 120 Земельного кодексу України,

Outcome: approved