Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

У червні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] з вищевказаним позовом, в якому просить визнати право власності у порядку спадкування на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 27,4 кв.м, загальна площа 42,2 кв.м, що у Подільському районі м.Києва. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що зазначений вище будинок в період 1953-1955 років побудувала її бабуся [PERSON] , яка померла, [INFO] , [INFO] помер батько Позивачки - [PERSON] . Після смерті бабусі батько Позивачки спадщину не оформив, так як він фактично проживав в даному будинку, то слід вважати, що він автоматично прийняв спадщину. Позивачка проживала у даному будинку з дня свого народження, тобто з 1971 року. З 1990 року Позивачка одружилася та її прізвище після реєстрації шлюбу стало - [PERSON] . Після смерті батька Позивачка теж не оформляла спадщину, так як фактично там проживала, то Позивачка вважає, що і вона автоматично прийняла спадщину. Брат Позивачки виписався з будинку в 1991 році і на час смерті батька проживав в іншій квартирі. В нотаріальну контору з питання спадщини, в той час, він теж не звертався. В 1996 році брат Позивачки виїхав в Чехію. В 2011 році брат повернувся в Україну, але останнє відоме місце його проживання -- це по [ADDRESS] . На даний час Позивачка зі своєю сім`єю проживає в спадковому будинку, сплачує всі необхідні платежі у тому числі і податок на землю, на якій побудований даний будинок. В жовтні 2016 року Позивачка звернулася до Чотирнадцятої київської держнотконтори з питання отримання свідоцтва про право на спадщину. 03.11.2016 року нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії стосовно видачі Позивачці свідоцтва про право на спадщину, так як за її бабусею та її батьком не було зареєстровано право власності на даний будинок. Провадження у справі відкрито ухвалою від 07.06.2017 року (суддя Зарицька Ю.Л.). На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 07.11.2018 року матеріали справи передані для розгляду судді Ларіоновій Н.М. Відповідно до п.9 розділу ХIII «Перехідні положення ЦПК України (2017 р.) розгляд даної справи підлягає за нормами ЦПК України (2017 р.), чинного з 15.12.2017 р. Справа розглядається в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва задоволено клопотання позивача про заміну неналежного відповідача та замінено відповідача - [PERSON] на належного відповідача - Київську міську раду ( 01044, м. Київ. Вул. Хрещатик,36), а [PERSON] залучено як третю особу на стороні відповідача без самостійних вимог. Відповідачем поданий відзив, в якому Київська міська рада не має заперечень щодо позову, посилаючись на те, що позивач, як спадкоємець за законом 1 черги, має право на спадкування у встановленому законом порядку. Під час підготовчого провадження третя особа [PERSON] не заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що з 1999 р. постійно мешкає у Чехії, не претендує на спадщину, її не приймав ані фактично, ані через звернення до нотаріуса. До початку судового засідання представником позивача - адвокатом Мироненком С.В. подана заява, в якій сторона позивача просила розглянути справу без їх участі та задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача, будучи у встановленому законом порядку повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, у відзиві міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача та прийняти рішення на підставі поданих стороною доказів згідно чинного законодавства. Третя особа в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог закону, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності та задоволення позову. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Згідно наданих документів, будинок [ADDRESS] , що в Подільському районі м.Києва, на праві власності не зареєстрований. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в м.Києві, про що Відділом ДРАЦС Шевченківського РУЮ у м.Києві 08.07.1987 р. складено актовий запис № 3099, що підтверджено свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 01.11.2016 року. Як вбачається з наданих документів, позивач [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] та онукою [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в місті Києві, що підтверджено свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 28.02.1994 року народження. Як вбачається з отриманої з Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори копії спадкової справи № 685/2016, із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] зверталася позивач уданій справі - [PERSON] , як дочка померлого, якою 03.11.2016 р. була подана заява про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом. 03.11.2016 р. Постановою державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , оскільки право власності на вищевказаний житловий будинок за спадкодавцем [PERSON] , не зареєстроване, спадкоємець також не має можливості надати документи, що посвідчують право власності спадкодавця на це нерухоме майно. Померлі [PERSON] та [PERSON] заповіту не залишали, а тому спадкування має здійснюватися за законом. До правовідносин, що виникли між сторонами, з урахуванням часу відкриття спадщини, підлягають застосуванню норми ЦК України (1963 р.) та ЦК України (2003 р.). Відповідно до ст.524 ч.1 ЦК України (1963 р.) Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Статтею 525 ЦК України визначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею 526 ЦК України визначено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. З побудинкової книги будинку [ADDRESS] від 1955 року, вбачається, що бабуся Позивачки - [PERSON] є домовласником даного будинку, зареєстрована в будинку по [ADDRESS] з 28.01.1955 року; З рішення № 925 виконкому Київської міської Ради від 19.06.1956 року, про висновки обміру земель в забудованих кварталах, зазначено, що згідно переліку земельних ділянок в кварталі [NUMBER] по [ADDRESS] за користувачем зареєстрована земельна ділянка площею 700 кв.м., а 303 кв.м. підлягають вилученню ( які так ніхто і не вилучав); З технічного паспорту будинку [ADDRESS] , виданого в 1977 році, вбачається, що забудовником та користувачем була бабуся Позивачки - [PERSON] ; З побудинкової книги вбачається, що батько Позивачки - [PERSON] був прописаний в даному будинку з часу народження - з 1944 року, та виписаний від 12.05.1994 року у зв`язку із смертю. З технічного паспорту 2004 року вбачається, що роком забудови основної частини будинку є 1953 рік. З квитанцій про сплату земельного податку видно, що після смерті бабусі та батька Позивачка сплачує податок за користування землею по [ADDRESS] , на якій розташований спадковий будинок. Статтею 529 частиною 1 ЦК України (1963 р.) визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст.549 ч.1 п.1 ЦК України (1963 р.), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно ч.2 ст.549 ЦК України зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що будинок по [ADDRESS] був побудований в період 1953-1955 року бабусею позивача - [PERSON] , після її смерті фактично прийнятий у спадщину її батьком - [PERSON] , як спадкоємцем за законом 1 черги, а після смерті батька Позивачка за законом прийняла, як спадкоємиця першої черги, яка проживала в спадковому будинку, що на той час відповідало вимогам ст. 529,549 ЦК України (1963 р). Отже, в судовому засіданні достеменно встановлений факт фактичного прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] ( [INFO] ) батьком позивача - [PERSON] , оскільки на час відкриття спадщини після смерті матері він був зареєстрований та постійно проживав у вищевказаному будинку, але не оформив свої спадкові права у нотаріуса, оскільки не звертався до нотаріуса, та не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказаний будинок. В судовому засіданні достеменно встановлений також і факт фактичного прийняття спадщини позивачем [PERSON] після смерті спадкодавця [PERSON] ([INFO]), оскільки на час відкриття спадщини після смерті батька вона була зареєстрована та постійно проживав у вищевказаному будинку, але не оформив свої спадкові права у нотаріуса, оскільки не звертався до нотаріуса, та не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказаний будинок. Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого Київським міським БТІ станом на 16.01.2004 р., від спадкодавця [PERSON] спадкоємець [PERSON] фактично прийняв спадщину у вигляді житлового будинку літ.А, житловою площею 27,4 кв.м, загальною - 42,2 кв.м, допоміжна - 14,8 кв.м, та прибудинкові споруди: сіни літ.а, сарай літ.Б, вбиральня літ.В; та в такому вигляді позивач, як спадкоємець, отримала від спадкодавця [PERSON] Н а підставі п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Згідно зі ст. 182 ЦК України (2003 р.) та ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV, право власності на нерухомість підлягає обов`язковій державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації. Будь-які правочини щодо нерухомого майна, в тому числі видача свідоцтва про право на спадщину, вчиняються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як роз`яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. В ході судового розгляду справи Позивачем було надано Звіт про проведення технічного обстеження Об`єкту - житлової прибудови А2 по [ADDRESS] , складений Експертом Охріменко Н.О. 11 січня 2020 року. Згідно висновків Звіту, встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації вищевказаного Об`єкту. Перевіряючи матеріали справи, судом встановлено, що усі подані докази є належними та відповідають вимогам зазначеним у Позовній заяві, також усі обставини зазначені Позивачкою у Позовній заяві є підтвердженими копіями доданих доказів до Позовної заяви. Згідно з п.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилася до 01 січня 2004 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР від 1963 року визначається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Отже, щодо спадщини, яка відкрилася до 01січня 2004 року, допускається фактичний вступ у володіння нею. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, померлий [PERSON] був зареєстрований у будинку [ADDRESS] з 27.12.1966 року та знятий з реєстрації [INFO] в зв`язку зі смертю. Мати спадкодавця [PERSON] була зареєстрована за вказаною адресою з 28.01.1955 року до дня смерті [INFO] . Згідно з п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах спадкування» суду слід звернути увагу на наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Згідно з п. 3,1 листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як вбачається з постанови державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. від 03 листопада 2016 року № 3188/02-31, видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її батька [PERSON] , померлого [INFO] , на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , неможливо у зв`язку з відсутністю належним чином зареєстрованого правовстановлюючого документа на зазначений житловий будинок. Пунктом 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 також роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунгоспу УРСР 31 січня 1966 року, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ, в тому числі на підставі записів у погосподарських книгах. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у господарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності , якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як передбачено вимогами ст. 8 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, положеннями ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 328 ЦК України (2003 р.) визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1); право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ч.2). В судовому засіданні достеменно встановлено, що іншим способом, ніж в судовому порядку, позивач позбавлена можливості захистити свої спадкові права. А відтак, за позивачем підлягає визнанню право власності на спірне спадкове майно - житловий будинок з господарськими спорудами, розташоване за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після останнього спадкодавця - батька [PERSON] , який фактично прийняв спадщину після смерті власника - матері [PERSON] . На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки є обґрунтованими, заснованими на законі на знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного, ст.ст.529, 549 ЦК України (1963 р.), ст.ст.182, 328, 392 ЦК України,

Outcome: approved