Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

У червні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі договору дарування від 28 квітня 2018 року вона є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] у якому з 2008 року зареєстрований та проживає її колишній чоловік [PERSON] Після розірвання шлюбу між нею та [PERSON] відповідач втратив статус члена її сім'ї. Реєстрація відповідача у належному їй житловому будинку створює перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, однак добровільно знятися з реєстрації [PERSON] відмовляється. З врахуванням викладеного просила суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вищезазначеним житловим приміщенням. У серпні 2018 року [PERSON] змінила заявлені позовні вимоги, просила суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] з належного їй житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями без надання іншого житлового приміщення. У липні 2018 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив з посиланням на те, що належний позивачу житловий будинок є його єдиним житлом, у якому він разом з позивачем та трьома дітьми постійно проживали з 2008 року до часу розірвання шлюбу. Власником житла до укладення договору дарування був дід позивача [PERSON], який проживав і надалі проживає за іншою адресою. Зазначає, що він з дружиною були наймачами житлового будинку без укладення письмового договору найму з його власником, спільним побутом з ним не були пов'язані; з дозволу власника за спільні кошти подружжя провели капітальний ремонт будинку. Після набуття позивачем права власності на будинок він не втратив права користування житлом, оскільки набув це право при вселенні попереднім власником, а відносно позивача він є колишнім членом її сім'ї, а тому його право користування житлом існує і при новому власнику. У жовтні 2018 року відповідач направив суду відзив на змінену позовну заяву, у якій заперечив проти позову з тих підстав, що він є колишнім членом сім'ї власника житла, продовжує проживати у житловому будинку на законних підставах, а його виселення з житла становитиме втручання у його право на повагу до житла, що охороняється статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] змінену позовну заяву підтримали з наведених у ній мотивів, просили її задовольнити. Крім того позивач зазначила, що ремонт житлового будинку, де сторони спільно проживали, здійснювався переважно за кошти від продажу батькової квартири, відповідач у будинку на даний час не проживає, однак відмовляється знятися з місця реєстрації. Вона проживає з дітьми в іншому місті, які після розірвання шлюбу перебувають на її утриманні, має намір продати вищезазначений будинок для забезпечення фінансових потреб її та її неповнолітніх дітей, а відповідач створює їй перешкоди у розпорядженні майном. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] проти задоволення позову заперечили з підстав, наведених у відзиві, просили в задоволенні позову відмовити. Крім того відповідач зазначив, що вселився в житловий будинок по [ADDRESS] зі згоди власника будинку [PERSON], іншого житла не має, вклав кошти у ремонт будинку, договору найму з власником будинку не укладав. Представник відповідача - адвокат [PERSON] зауважив, що до спірних правовідносин підлягають до застосування ст.ст. 156, 157 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР), в той час, як ст. 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) - не підлягає. Заслухавши вступне слово сторін та їх представників, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив характер спірних правовідносин і такі фактичні обставини. Позивач [PERSON] з 28 квітня 2018 року є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований по [ADDRESS] Тернопільської області. Попереднім власником зазначеного нерухомого майна був [PERSON]. Зазначені обставини підтверджуються договором дарування, що посвідчений 28 квітня 2018 року приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Ковтунович О.П. та зареєстрований в реєстрі за № 531, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 122373217 від 28 квітня 2018 року. Шлюб між сторонами розірвано згідно рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 17 березня 2017 року у справі № 601/39/17, що підтверджується зазначеним судовим рішенням. З будинкової книги реєстрації громадян вбачається, що у житловому будинку № [ADDRESS] зареєстроване місце проживання наступних осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] З листа Кременецької міської ради № 947/434/02-21 від 19 червня 2018 року вбачається, що [PERSON] роз'яснено, що зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] може бути здійснене лише у разі його присутності або подання його представником посвідченої в установленому порядку довіреності. Згідно з листом Кременецької міської ради № 1109/278/02-22 від 19 липня 2018 року на запит адвоката [PERSON] повідомлено, що за відомостями картотеки відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Кременецької міської ради за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - з 17 травня 2008 року, [PERSON] - з 27 березня 2008 року, [PERSON] - з 27 березня 2008 року, [PERSON] - з 10 червня 2008 року, [PERSON] - з 16 вересня 2010 року. Статтею ст. 150 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 158 ЖК УРСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Отже, житловим законодавством встановлено, що особа може користуватися житловим приміщенням, яке перебуває у приватній власності, у випадку, якщо вона є членом сім'ї власника житла, або на підставі договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі. Судом встановлено, що на час вселення відповідача [PERSON] у житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями по [ADDRESS] Тернопільської області власником даного будинку був [PERSON], який проживав за іншою адресою, спільно з відповідачем ніколи не проживав, не вів з ним спільного господарства, а отже, відповідач [PERSON] членом сім'ї попереднього власника будинку [PERSON] ніколи не був. З матеріалів справи та з пояснень сторін також вбачається, що договір найму жилого приміщення у встановленому законом порядку відповідач [PERSON] не укладав ні з [PERSON], ні з [PERSON] Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач поселився у житловий будинок по [ADDRESS] не у встановленому законом порядку та продовжує проживати у даному будинку без достатньої правової підстави. Стаття 41 Конституції України гарантує непорушність права приватної власності. Згідно з ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отримавши вищезазначений житловий будинок в особисту приватну власність після розірвання шлюбу з відповідачем, позивач [PERSON] набула всіх правомочностей власника майна, що встановлені ч. 1 ст. 319 ЦК України, в тому числі і передбачене ст. 391 ЦК України право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном у спосіб, що не заборонений законом. Судом також встановлено, що відповідачем [PERSON] порушується право позивача на володіння, користування та розпорядження вищезазначеним нерухомим майном на її власний розсуд, оскільки [PERSON], який проживає у належному позивачу на праві власності житлі без належної правової підстави, відмовляється в добровільному порядку звільнити займане ним житло та знятися з реєстраційного обліку у даному житлі. Стаття 47 Конституції України гарантує, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Враховуючи встановлені судом обставини справи, вимоги закону, суд вважає, що відповідач вселився та продовжує проживати у належному позивачу на праві приватної власності будинок не у встановленому законом порядку, а тому підлягає виселенню з нього без надання іншого житлового приміщення. Посилання відповідача на те, що він провів ряд робіт по відновленню будинку, суд не приймає до уваги, оскільки ці обставини не можуть бути доказами правомірності набуття відповідачем права користування спірним будинком. Також суд відхиляє доводи [PERSON] про те, що він має право на частку у спірному житлі, оскільки жодних доказів з цього приводу відповідачем суду не надано, так само як і не заявлено відповідних позовних вимог, в той час як принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений у ст. 13 ЦПК України, передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Щодо доводів відповідача про порушення його права на повагу до житла, суд зазначає таке. Національне законодавство України та, зокрема, Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) як його складова, гарантують дотримання і захист права на повагу до житла. Разом з тим ч. 2 ст. 8 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що втручання у право на повагу до житла [PERSON] відповідає Конвенції, оскільки здійснюється згідно із законом - адже відповідач займає житлове приміщення позивача без правової підстави, а також для такого втручання існують легітимні цілі: воно є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах захисту прав і свобод позивача [PERSON], яка проживає в іншому місті, має потребу у здійсненні продажу належної їй на праві власності спірної житлової нерухомості для забезпечення належного утримання трьох неповнолітніх дітей, які після припинення її шлюбу з відповідачем залишилися проживати з матір'ю. Суд відхиляє доводи представника відповідача - адвоката [PERSON] про необхідність застосування до спірних правовідносин статей 156, 157 ЖК УРСР, оскільки зазначені норми права регулюють житлові відносини між власником житла та членами його сім'ї, в той час, як судом встановлено, що [PERSON] не був членом сім'ї попереднього власника житлового будинку [PERSON], що не заперечується відповідачем, а також відповідач вже не був членом сім'ї нового власника будинку [PERSON] на момент набуття нею права власності на спірне житло, оскільки шлюб між сторонами розірвано згідно рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 17 березня 2017 року, а право власності на житловий будинок [PERSON] набула 28 квітня 2018 року. Беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд зазначає, що до спірних правовідносин підлягають до застосування норми цивільного законодавства, які регулюють захист права приватної власності, та приходить до переконання, що порушене відповідачем право позивача на володіння, користування та розпорядження належним їй житловим будинком з господарськими будівлями підлягає судовому захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Доказів понесення інших судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, сторонами не надано. Таким чином з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені нею судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 (вісімдесят) копійок.

Outcome: approved