Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника. Посилався на те, що наказом ДП «Чернівецький лісгосп» від 01.10.2018 року №125-к, виданим [PERSON] , який на той час обіймав посаду директора підприємства, було звільнено [PERSON] з посади лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді та виконуваній на ній роботі стану здоров`я, згідно п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Проте, рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 06.05.2019 року у справі №725/5773/18 та залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду наказ ДП «Чернівецький лісгосп» від 01.10.2018 року №125-к, виданий [PERSON] , було скасовано та поновлено [PERSON] на посаді лісничого Тарнавського лісництва ДП «Чернівецький лісгосп» з 01.10.2018 року. Стягнуто з ДП «Чернівецький лісгосп» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.10.2018 року по 26.09.2019 року в сумі 97500 грн. 00 коп. Вказане рішення суду у повному обсязі було виконане ДП «Чернівецький лісгосп». Таким чином, внаслідок винесення відповідачем наказу про звільнення, який судом було скасовано, позивач поніс матеріальні збитки у розмірі 97 500 грн.00 коп. за виплату [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також позивач зазначив, що ДП «Чернівецький лісгосп» є державним підприємством лісової галузі України. Оскільки [PERSON] звільнений з посади директора ДП «Чернівецький лісгосп», адміністрація підприємства отримала доручення Державного агентства лісових ресурсів України про вжиття заходів щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству у зв`язку з незаконним звільненням з роботи працівника [PERSON] . Обов`язок відповідача відшкодувати завдану ДП «Чернівецький лісгосп» шкоду обґрунтовує положеннями ст.130, п.8 ст.134, 237 КЗпП України та ст.1191 ЦК України. Просив стягнути з [PERSON] на користь ДП «Чернівецьке лісове господарство» шкоду, завдану внаслідок незаконного звільнення працівника у сумі 97500 грн. 00 коп. Відповідачем відзиву на позов подано не було. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, окрім того, зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки закінчився перебіг позовної давності, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Згідно положень ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин: Наказом Державного агентства лісових ресурсів України №379-к від 05.10.2017 року було продовжено термін дії контракту з директором державного підприємства «Чернівецьке лісове господарство», яке координується Чернівецьким обласним управлінням лісового та мисливського господарства, [PERSON] до 25.11.2018 року (а.с.7). 06.07.2020 року наказом Т.в.о. директора №54 к, виданого [PERSON] , було поновлено [PERSON] на посаді лісничого Тарнавського лісництва з 27.09.2019 року за рішенням суду (а.с.53). Наказом №125 к від 01.10.2018 року [PERSON] було звільнено з посади лісничого Тарнавського лісництва на підставі п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді та виконуваній на ній роботі стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи (а.с.6). Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 06.05.2019 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Скасовано наказ директора державного підприємства «Чернівецький лісгосп» №125-к від 01.10.2018 року про звільнення [PERSON] з посади лісничого Тарнавського лісництва державного підприємства «Чернівецький лісгосп» на підставі п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді лісничого з 01.10.2018 року. Стягнуто з ДП «Чернівецький лісгосп» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.10.2018 року а також моральну шкоду в сумі 3000 гривень (а.с.8-14). Постановою Чернівецького апеляційного суду від 26.09.2019 року зазначене рішення суду першої інстанції змінено в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.10.2018 року по 26.09.2019 року в сумі 97500 грн. (а.с.15-19). Зазначеними судовими рішеннями було встановлено, що ДП «Чернівецький лісгосп» не дотримався порядку звільнення працівника з роботи, оскільки не встановлено відповідно до вимог чинного законодавства невідповідність позивача займаній посаді або виконуваній ним роботі за станом його здоров`я, а також прийнято рішення про звільнення в період тимчасової непрацездатності [PERSON] . Окрім того, постановою Чернівецького апеляційного суду від 26.09.2019 року встановлено обставини, які мають значення для вірного вирішення спору у даній справі. Зокрема, судом Апеляційної інстанції встановлено, що довідкою МСЕК серії 12ААА №240754 від 19.10.2016 року підтверджено, що [PERSON] є інвалідом ІІ групи внаслідок загального захворювання, інвалідність встановлена безстроково. Однак, висновку МСЕК про неможливість позивача за станом здоров`я виконувати роботу за професією лісничого немає. На підставі викладеного суд дійшов правильного висновку, що у матеріалах справи немає доказів, які підтверджують невідповідність позивача займаній посаді або виконуваній ним роботі за станом його здоров`я. Державним підприємством «Чернівецький лісгосп» на виконання рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 06.05.2019 року та постанови Чернівецького апеляційного суду від 26.09.2019 року у справі №725/5773/18 було здійснено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівнику [PERSON] у розмірі 97500 грн. 00 коп. (а.с.20). Беручи до уваги встановлені обставини та аналізуючи вищезазначені норми, суд приходить висновку, що між сторонами склались трудові правовідносини, які регулюються главою ІХ КЗпП України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Покладення матеріальної відповідальності на працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків передбачено ст.130 КЗпП України. Відповідно до статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Згідно п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. За таких обставин, оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про доведеність факту заподіяння державі в особі ДП «Чернівецький лісгосп», матеріальної шкоди завданої винними діями відповідача [PERSON] , як директора ДП «Ліспгосп», внаслідок незаконного звільнення [PERSON] , що підтверджується В той же час, згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до вищевказаного позову. Із норм ЦК України та КЗпП України, що регулюють позовну давність, можна дійти висновку, що пропущення особою строку на звернення до суду із позовом без поважних причин, за умови встановлення судом порушеного права, про захист якого вона просить, є підставою для відмови в задоволенні позову за спливом позовної давності. Статтею 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України визначено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. У відповідності до ч.1,6 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 року № 14 визначено, що судам необхідно перевіряти чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Крім цього, у відповідності до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 за №6-152цс14, для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Так, Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 06.05.2019 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково та постановою Чернівецького апеляційного суду від 26.09.2019 року зазначене рішення суду першої інстанції змінено в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, Таким чином, оскільки судом встановлено, що уповноважений орган, а саме ДП «Ліспгосп» мала об`єктивну можливість знати про обставини порушення своїх прав на час виплати [PERSON] на підставі рішення суду 06.05.2019 та 26.09.2019, а ДП «Ліспгосп» беззаперечно знав про ці обставини. Отже, враховуючи, що позов заявлено після спливу позовної давності, і клопотань про поважність пропуску строку звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України суду не подано, і в ході судового розгляду поважних обставин, чому представник позивача не звернувся до суду за захистом інтересів держави протягом річного строку з моменту настання права регресної вимоги не здобуто, а тому суд відмовляє в задоволенні позову за спливом позовної давності.

Outcome: dismissed