Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-19 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] і [PERSON] звернулися до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилались на те, що квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло належить на праві спільної часткової власності по 1/3 їм, позивачам, та 1/3 [PERSON] (третя особа). Навесні 2013 року відповідачка (дружина [PERSON]) без їх згоди вселилась у квартиру, де проживає і дотепер. На протязі усього часу між мешканцями постійно виникають сварки з приводу самовільного заселення відповідачки у квартиру, вона поводить себе як повноправна господарка, виносить речі позивачів за межі квартири, не дає їм можливості вільно користуватися кухнею та іншими приміщеннями, зловживає спиртними напоями, приходить у квартиру в нетверезому стані, висловлюється нецензурною лайкою, влаштовує сварки, іноді бійки, принижує честь та гідність інших мешканців, у звязку з чим на протязі останніх років позивачі змушені були неодноразово викликати співробітників міліції. Вважають відповідачку тимчасовою мешканкою, оскільки вона не являється членом їхньої сімї, вона вселилась самовільно, без згоди їх як власників, між ними не встановлювалась домовленість про користування спірним житлом, відповідачка не сплачує комунальні платежі, а, крім того, її поведінка унеможливлює нормальне співжиття у квартирі, тим більше, що вона зареєстрована в іншій квартирі, де за нею зберігається право на користування житловим приміщення. Посилаючись на ст. 16, 386, 401, 405 ЦК України, ст. 645, 156 ЖК УРСР просили усунути їм перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] із квартири без надання іншого житлового приміщення (а.с.2-4). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2015 року позовні вимоги задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а.с.33-34). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.38-42). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03 листопада 2011 року, виданого Департаментом житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], свідоцтво видано згідно розпорядження від 03 листопада 2011 року №7/76-11, яке зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 25 січня 2012 року (а.с.5). Із витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 25 січня 2012 року №32968811, вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частині за кожним (а.с.6). Згідно довідки Комунального підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради № 1353 від 21 травня 2015 року, в квартирі [ADDRESS]: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Із акту від 20 травня 2015 року, складеного [PERSON] та [PERSON], встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [INFO] з березня 2012 року по теперішній час, [PERSON] переїхала до свого чоловіка [PERSON], та перевезла особисті речі, їм, як сусідам, відомо, що [PERSON] проживає у квартирі без згоди співвласників, і що у квартирі постійно відбуваються сварки між мешканцями з приводу самовільного заселення відповідачки та викликаються співробітники міліції (а.с.8). Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на ч.3 ст.116, ст. 99, 156 ЖК УРСР, ч.2,3 ст.818, ст. 405 ЦК України та виходив з того, що відповідачка вселилась у квартиру без згоди позивачів, у спірній квартирі вона не зареєстрована, договорів найму, оренди з позивачами не укладала, чинить позивачам перешкоди у користуванні квартирою. Однак, з такими висновками суду погодити не можна, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального права. Вирішуючи спір на підставі статей 386, 391 ЦК України, судом не враховано, що квартира є житлом, а виселення можливе на підставі вимог закону, який регулює житлові правовідносини. Так, згідно із ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS], а [PERSON] є його дружиною, тому відповідно до ст.156, ч.2 ст.64 ЖК УРСР є членом його сім'ї. Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено лише у випадках, які передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР: якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, розяснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сімї на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 59 ЦПК про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. У позовній заяві позивачі не посилались на те, що до відповідачки застосовувалися будь-які заходи запобігання чи громадського впливу, і в матеріалах справи даних про це не має. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права (не застосовано закон, який підлягав застосуванню), що, згідно із п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. При цьому посилання позивачів на те, що [PERSON] самоправно зайняла жиле приміщення, - не заслуговує не увагу, оскільки вона вселилась у квартиру як член сім'ї співвласника квартири. Не являється підставою для виселення відповідачки і посилання позивачів на те, що вона вважають відповідачку тимчасовою мешканкою, оскільки вона не являється членом їхньої сімї, між ними не встановлювалась домовленість про користування спірним житлом, оскільки дані обставини не спростовують вимог закону щодо можливості виселення члена сімї власника лише з підстав, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК УРСР. Посилання позивачів на те, що відповідачка не сплачує комунальні платежі, і що вона зареєстрована в іншій квартирі, де за нею зберігається право на користування житловим приміщення також не заслуговують на увагу, оскільки ці обставини не являються підставою для виселення відповідачки.

Outcome: dismissed