Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

У травні 2019 року до суду звернувся [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до Подільської районної в м. Києві державної адміністрації (надалі за текстом - відповідач), про визнання протиправним та скасування розпоряджень відповідача та визнання за позивачем права користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 12.06.2017 року [PERSON] (надалі за текстом - третя особа) було видано ордер на заняття службового житлового приміщення - 1 кімнати, житловою площею 21,30 кв.м. квартири [ADDRESS] . На думку позивача, вказане приміщення було незаконно зараховано до категорії службового житла, надано в користування третій особі і в подальшому незаконно приватизовано останнім. Зокрема, позивач вважає, що до числа службового може бути включено лише вільне житлове приміщення, а також приміщення, яке є облаштованим, відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам. Натомість, позивач вказує, що вказане приміщення не було вільним, оскільки він там проживає, а також, що він самостійно його облаштував, зробивши придатним для проживання. Крім того, на думку позивача, відповідач не мав права видавати ордер на заняття службового приміщення. Відтак, третя особа зайняла вказане приміщення незаконно і не мала права його приватизувати. У зв`язку із зазначеним, позивач просить визнати протиправним та скасувати розпорядження Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про включення спірної квартири до службового житла КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Подільського району», визнати протиправним та скасувати розпорядження Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про надання [PERSON] службового жилого приміщення на час виконання своїх обов`язків, визнати недійсним ордер, виданий [PERSON] на заняття службового жилого приміщення, визнати протиправним та скасувати розпорядження про передачу у власність в порядку приватизації 47/100 спірної квартири, визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, та визнати за позивачем право користування житловим приміщенням - кімнатою площею 19,1 кв.м. та кухнею 9,2 кв.м. квартири [ADDRESS] . Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 07.05.2019 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк відповідачу для подання відзиву. Представник відповідача подала відзив, в якому заперечила проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх необгрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечень зазначила, що всі розпорядження відповідача були прийняті відповідно до чинного законодавства, натомість сам позивач зайняв спірну квартиру самовільно, не маючи жодних правових підстав на вселення до неї. Зазначила, що позивач перебуває на черзі квартирного обліку по пільговій категорії «мешканці ветхих будинків», однак житлова площа вказаним особам надається в порядку черговості, відтак, підстави для визнання за позивачем права користування житловою площею в порушення правил черговості відсутні, оскільки посилання позивача на те, що він перебуває на квартирному обліку і тому має право зайняти будь-яку квартиру, є надуманими і незаконними. Представник третьої особи надав пояснення на позов, у якому заперечив проти задоволення позову, вважаючи позовні вимоги необгрунтованими, оскільки інтереси позивача не були порушені, позивач не є законним користувачем вказаного житлового приміщення, рішення про надання йому вказаного житла в користування не приймалося, а відтак, його вселення є самоправним та здійсненим без відповідних правових підстав. Крім того, зазначив, що житлове приміщення було зараховано да категорії службового і в подальшому надано в користування третій особі відповідно до положень чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач зареєстрований і проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 12.04.2019 року (а.с. 47). Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 29.05.2017 року № 368 до числа службових жилих приміщень Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Подільського району» включено одну кімнату, житловою площею 21,30 кв.м. у комунальній квартирі [ADDRESS] (а.с. 35). Рішенням адміністрації Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Подільського району» надано службову кімнату у комунальній квартирі [ADDRESS] , [PERSON] , майстру КП ШЕУ Подільського району (а.с. 90). Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.06.2017 року № 417 затверджено рішення адміністрації Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Подільського району» про надання службового жилого приміщення - однієї кімнати у комунальній квартирі [ADDRESS] , [PERSON] , та видано ордер на заселення службового жилого приміщення (а.с. 34). Відповідно до Розпорядження Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 08.11.2017 року [PERSON] приватизовано та передано у його власність 47/100 частини комунальної квартири [ADDRESS] (а.с.119), інші 53/100 вказаної квартири перебувають у власності [PERSON] , що підтверджується листом від 11.07.2019 року № 105 відділу обліку та розподілу житлової площі Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с. 123), інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 190506101 від 27.11.2019 року (а.с. 150). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] дав показання, що він проживає в одному будинку з позивачем, зазначив, що позивач проживає у будинку [ADDRESS] з дитиною та донькою тривалий час. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Згідно зі ст. 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Позивач вважає, що спірне житлове приміщення зараховане до службового житла незаконно, оскільки пунктом 4 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року № 37, передбачено, що до числа службових може бути включено тільки вільне жиле приміщення. Однак, оскільки він за власний кошт відремонтував вказане приміщення та з 2000 року почав проживати у ньому, то воно не є вільним, а відтак не могло бути віднесено до категорії службового. Крім того, позивач зазначає, що відповідно до п. 10 вказаного Положення службове жиле приміщення має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. А оскільки вказане приміщення було непридатне до проживання, то його незаконно віднесено до категорії службового. Суд не може погодитися з доводами позивача, оскільки сам факт самовільного заняття житлового приміщення, за відсутності правових підстав не свідчить про те, що приміщення втратило статус вільного, а відтак, не підлягає включенню до складу службового. Крім того, неблагоустроєність службового житлового приміщення, а також невідповідність встановленим санітарним і технічним умовам не перешкоджає включенню його до складу службового та не виключає можливості подальшого його приведення в стан, придатний для проживання. Позивач вважає, що ордер на вселення до службового приміщення видано незаконно, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 58 ЖК УРСР ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення, а оскільки він зайняв вказане приміщення, то відповідно воно не є вільним. Крім того, на думку позивача, ордер був виданий незаконно, оскільки рішення про видачу ордеру було прийнято Подільською районною в м. Києві державною адміністрацією, а не підприємством, якому належить (за яким закріплено) вказане приміщення, в порушення Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року № 37. Відповідно до ст. 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Стаття 122 ЖК УРСР передбачає, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Згідно з п. 16 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року № 37, службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація. Судом встановлено, що ордер третій особі був виданий відповідно до Розпорядження Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.06.2017 року № 417, яким затверджено рішення адміністрації Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Подільського району» про надання службового жилого приміщення, тобто, з дотриманням порядку, встановленого чинним законодавством. Щодо визнання протиправним та скасування розпорядження про передачу у власність в порядку приватизації, а також щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, суд зазначає наступне. Свідоцтво про право власності на 47/100 частини спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , видано [PERSON] 08.11.2017 року відділом з питань майна комунальної власності Подільської районної в м. Києві державної адміністрації на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 190). Відповідно до довідки про склад сім`ї, в квартирі за адресою: [ADDRESS] , проживає [PERSON] разом з [PERSON] (а.с. 206). Згідно з довідками, які видані [PERSON] , він не скористався своїм чеком на приватизацію житла за місцем свого попереднього проживання в [ADDRESS] (а.с. 208, 211). [PERSON] підписано заяву про оформлення передачі в приватну власність квартири, яку вони займають на підставі ордеру (а.с. 203). [PERSON] , яка проживає спільно з [PERSON] відмовилася від права приватизації вказаної квартири (а.с. 204). Відповідно до технічного паспорту від 12.10.2017 року, вказана квартира складається з 2 кімнат загальною житловою площею 41 кв.м. (кімната 1 - 19,1 кв.м., кімната 2 - 21,9 кв.м.), а також з кухні площею 9,2 кв.м. Загальна площа квартири становить 50,2 кв.м. (а.с. 104-106). Розпорядженням Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 08.11.2017 року № 162 [PERSON] передано в приватну власність 47/100 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , яка використовувалася ним на умовах найму, відділу з питань комунальної власності дано доручення оформити свідоцтво про право власності на вказане житло (а.с. 119). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Відтак, судом не встановлено правових підстав для визнання протиправним та скасування розпорядження про передачу у власність в порядку приватизації, а також щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло. Щодо визнання за позивачем права користування житловим приміщенням а саме кімнатою площею 19,1 кв.м. та кухнею 9,2 кв.м. квартири за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. В обгрунтування вказаної позовної вимоги позивач зазначає, що він займає вказане приміщення з 2000 року, після того, як звідти виїхав попередній власник, який вручив йому ключі від неї. Зробивши ремонт, позивач разом з сім`єю зайняв кімнату площею 19,1 кв.м. та кухню площею 9,2 кв.м. Відтак, позивач вважає, що вказані підстави є достатніми для того, щоб визнати за ним право користування даним приміщенням. Судом встановлено, що позивач разом з сім`єю проживає в квартирі [ADDRESS] , тобто суміжною з квартирою [ADDRESS] , яка є предметом спору. Право користування чужим майном регулюється Главою 32 ЦК України. Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Статтею 402 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав для встановлення сервітуту. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивачем не наведено жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність правових підстав для зайняття ним частини приміщень, які входять до складу квартири [ADDRESS] . Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача та відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed