Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-12 00:00:00

У травні 2018 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної власності на майно з визначенням часток. 27.07.2018 позивачем до суду подано уточнену позовну заяву, відповідно до якої змінено предмет позову на «встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, з визначенням часток». Уточнена позовна заява мотивована тим, що з 2004 року позивачка [PERSON] проживала разом з відповідачем [PERSON] однією сім`єю без укладення шлюбу, проте мешкали разом та вели спільне господарство на двох. 18.11.2009 між сторонами було зареєстровано шлюб, який рішенням суду від 19.03.2018 розірваний. Проте фактично шлюбні стосунки були припинені ще у березні 2017 року і з вказаного часу вони не проживають разом та не ведуть спільного господарства. Під час перебування у шлюбі із відповідачем, спільними зусиллями подружжя було побудовано об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок, загальною площею 146,7 кв.м., житловою площею 66,9 кв.м., розташовананий за адресою: [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано 25.04.2013. Також, під час перебування у шлюбі, сторонами набуто земельну ділянку, площею 0,1450 га, кадастровий номер 2322187901:03:001:0272, цільове призначення: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, розташовану за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку підтверджується Державним актом серії ЯЕ № 262439 від 08.01.2008. Позивачка вважає, що, оскільки право власності на спірний будинок було зареєстровано під час офіційних шлюбних відносин, то вказаний будинок підлягає поділу між сторонами разом з земельною ділянкою, на якій він розташований, у рівних частинах. У зв`язку з викладеним, позивачка просила суд встановити факт спільного проживання її з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2004 року по 18.11.2009; поділити житловий будинок (як об`єкт незавершеного будівництва об`єкт житлової нерухомості), загальною площею 146,7 кв.м., житловою площею 66,9 кв.м., та земельну ділянку, площею 0,1450 га, кадастровий номер 2322187901:03:001:0272, цільове призначення: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, розташовані за адресою: [ADDRESS] , визначивши за позивачкою право власності на 1/2 частину будинку та 1/2 частину земельної ділянки та за відповідачем - право власності на 1/2 частину будинку та 1/2 частину земельної ділянки. Позивачка до суду не з`явилась, про час і місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. Раніше у судових засідання позивачка пояснила, що з 2004 по 2009 рік вона проживала з відповідачем однією сім`єю, а у 2009 році зареєстрували шлюб та проживали однією сім`єю до 2018 року, весь зазначений час мали спільне господарство. Наголосила на тому, що будівництвом спірного будинку займались разом, а право власності на нього було зареєстровано 25.04.2012 - під час перебування сторін у шлюбі. Зауважила, що відповідно до технічного паспорту на спірний будинок, основна частина будувалась у 2010 році. Так само під час шлюбу була придбана й спірна земельна ділянка. Представник позивачки у судовому засіданні уточнений позов підтримав, раніше надав суду відповідь на відзив на уточнену позовну заяву. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення уточненої позовної заяви заперечували. Раніше надали суду відзив на уточнену позовну заяву. Відповідач пояснив, що у 2002 році познайомився з позивачкою на роботі, а 18.11.2009 уклав з нею шлюб та після цього переїхав до неї жити. Певний час до укладання шлюбу вони зустрічалися з позивачкою, проте разом не мешкали, сімейних відносин не мали, спільного господарства не вели. У період часу з січня 2004 року по 18.11.2009 проживав за адресою: [ADDRESS] . Зазначив, що у 2007 році йому виділили земельну ділянку під будівництво та він почав будівництво будинку. Станом на 2007 рік був побудований перший поверх спірного будинку, а у жовтні 2009 року будинок був засклений. Навесні 2012 року, коли у будинку було повністю облаштовано дві кімнати, відповідач запропонував [PERSON] переїхати жити до будинку, проте вона відмовилась, тому він переїхав туди один та з цього часу вони вже не проживали разом. Зауважив, що будинок він будував для себе та за власний кошт, позивачка будь-яких грошей на будівництво та обладнання будинку не давала. Також пояснив, що паспорт на кіоск, який знаходився на одній земельній ділянці з будинком, був зроблений у 2008 році, а сам кіоск працював з 2009 по 2010 роки. Представник відповідача зауважив на тому, що до одруження відповідач разом з позивачкою не мешкав, з 2009 року по квітень 2012 року вони жили разом як родина. Зазначив, що жодної участі у будівництві спірного будинку позивачка не приймала. Станом на осінь 2009 року будинок був майже повністю добудований. Вислухавши доводи учасників справи, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши всі докази у сукупності, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Судом встановлені наступні обставини. 18.11.2009 сторони зареєстрували шлюб, про що Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 960 (Т. 1 а.с. 18). Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 19 березня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (Т. 1 а.с. 8-9). Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 19 березня 2018 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання на те, що шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] припинені з січня 2015 року. Рішення суду набрало законної сили 19.03.2018. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Так, допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є донькою позивачки, повідомила, що її мати перебувала у стосунках з [PERSON] з 2004 року. Восени 2004 року відповідач переїхав додому до [PERSON] та вони почали проживати однією родиною, вели спільний бюджет, проживали та харчувалися разом, за спільні кошти купували речі. В свою чергу, на період свого навчання, [PERSON] проживала у квартирі відповідача у м. Запоріжжя. У 2006 році позивачка з відповідачем вирішили розвивати власний бізнес та займалися продажем речей, пізніше відкрили разом кіоск на земельній ділянці [PERSON] . Крім того, зазначила, що у 2006 році позивачка з відповідачем разом почали будувати будинок, у 2007 році - будували стіни, у 2009 році був побудований перший поверх та почали будувати другий. У 2016 році [PERSON] захворіла, у зв`язку з чим від [PERSON] почали надходити пропозиції про розірвання шлюбу. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є подругою позивачки, повідомила, що [PERSON] проживала з [PERSON] однією сім`єю з 2004 року, у 2009 році вони уклали шлюб. З 2004 року по 2012 рік, [PERSON] , приблизно два рази на місяць була у гостях в позивачки та відповідача, чим підтверджує факт того, що вони проживали разом та вели спільний побут. [PERSON] приносив продукти та переодягався у домашню одежу. Також зауважила, що відповідач забирав дохід від реалізації товарів у кіоску. Крім того, вказала, що сторони по справі разом будували будинок, так, у 2007 році була побудована «коробка» будинку, а у 2012 році - дах. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є донькою позивачки, повідомила, що [PERSON] постійно мешкав разом з її матір`ю з 2004 року по 2016 рік та весь цей час вони проживали як одна сім`я. З 2007 року сторони почали вести спільний бізнес, а у 2009 році уклали шлюб. Зазначила, що у 2006 році [PERSON] та [PERSON] відкрили кіоск та розпочали будівництво спірного будинку. У 2011 році спірний будинок вже був добудований, проте ще не був придатний для життя. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є однокласницею та сусідкою відповідача по квартирі на [ADDRESS] , зазначила, що до 2009 року [PERSON] постійно мешкав у квартирі за адресою: [ADDRESS] , та в цей час будував будинок. Приблизно у 2005-2006 році відповідач проводив у вказаній квартирі ремонт. Позивачку по справі свідок жодного разу не бачила, хоча проживала у квартирі по сусідству весь час. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який є однокласником та сусідом відповідача по квартирі на [ADDRESS] , зазначив, що відповідач, після смерті свого батька, постійно мешкав у будинку [ADDRESS] . У 2009 році [PERSON] повідомив, що буде одружуватись. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сусідкою відповідача у будинку в [ADDRESS] , повідомила, що у 2002 році, після смерті свого батька, [PERSON] переїхав проживати до квартири по [ADDRESS] та почав робити в ній ремонт та весь час там мешкав. Позивачку свідок бачила один раз, коли у її доньки було весілля, оскільки наречений забирав наречену з квартири [PERSON] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , зазначила, що працювала разом з відповідачем по справі та зауважила, що кіоск працював з 2009-2010 року, а в 2011 - вже не працював. Жодних пояснень щодо спільного проживання сторін по справі повідомити не може, оскільки нічого про це не знає. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який був співробітником відповідача по справі, зауважив, що він у 2006 році безкоштовно допомагав відповідачу будувати спірний будинок. Приблизно у 2006-2007 роках був збудований перший поверх будинку. Кіоск для торгівлі привезли у 2006 році. На той час, відповідач стверджував, що він розлучений. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який є другом відповідача з дитинства, повідомив, що до 2009 року відповідач постійно мешкав у квартирі по [ADDRESS] . В кінці 2009 року відповідач повідомив свідку, що він одружився. До цього йому було відомо, що [PERSON] був розлучений. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що з 1996 по 2002 роки проживала разом з відповідачем, після чого один рік вони не підтримували стосунки. У 2004 році стосунки між нею та [PERSON] відновились та впродовж 2 років, а саме до 2006 року [PERSON] приблизно 2-3 рази на тиждень зустрічались з відповідачем у нього на квартирі за адресою [ADDRESS] , а на вихідних [PERSON] залишався у квартирі свідка у Бородинському мікрорайоні у м. Запоріжжя. У 2006 році спілкування між ними майже повністю припинилось. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який є колишнім працівником відповідача по справі, зауважив, що приймав участь у будівництві спірного будинку разом з [PERSON] , а саме: допомагав з будівництвом фундаменту та даху, який робили у жовтні 2009 року. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який є товаришем відповідача, зазначив, що [PERSON] у 2006 році виділили земельну ділянку для будівництва будинку, яка розташована навпроти його ділянки. Будівництво спірного будинку розпочалось у 2006 році, у 2007-2008 роках був збудований перший поверх, а всі остаточні роботи щодо будівництва виконані до 2009 року, восени 2009 року був зроблений дах будинку. Про відносини сторін по справі свідок знав, проте повідомив, що [PERSON] участі у будівництві спірного будинку не приймала, в будинку не проживала та не мала своїх речей у ньому. До укладення шлюбу з позивачкою, відповідач більшість часу мешкав у недобудованому будинку. Всі витрати на будівництво будинку покладались на відповідача, який у зв`язку з цим був вимушений брати кредити. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , зазначив, що план на будівництво спірного будинку отримав у 2006 році, в цей же час розпочалось будівництво фундаменту та, приблизно через рік, будівництво першого поверху. Після обладнання першого поверху, [PERSON] почав жити у вказаному будинку. Також зауважив, що допомагав у будівництві даху будинку, яке відбувалось восени 2009 року. Зазначив, що позивачку під час будівництва будинку не бачив. Вже після того, як спірний будинок був добудований, на цій же земельні ділянці з`явився кіоск. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який був керівником насосної станції, зазначив, що [PERSON] мешкав у будинку через дорогу від нього. У вказаному будинку відповідач мешкав сам, жодного разу позивачку у нього не бачив. Вважав, що відповідач взагалі не перебуває ні з ким у сімейних відносинах, лише згодом довідався, що сторони по справі були певний час одружені. Позивачкою [PERSON] до матеріалів справи долучено фотографії на підтвердження доводів щодо спільного проживання з відповідачем з 2004 року по 18.11.2009. Проте, вказані фотографії, жодним чином не доводять того, що сторони проживали разом однією сім`єю у період часу з 2004 по 2009 роки та що між ними склалися стосунки, які притаманні подружжю, а також те, що вони були пов`язані між собою спільним побутом. Твердження позивачки про те, що факт її працевлаштування у 2007-2009 роках у торгівельному кіоску, який знаходився на території спірної земельної ділянки, яка належить [PERSON] , та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , жодним чином не підтверджують факт її спільного проживання з відповідачем у цей проміжок часу. Так, відповідно до копії Договору оренди від 15.02.2010, [PERSON] передав ПП [PERSON] в особі [PERSON] в тимчасове володіння та користування земельну ділянку площею 0,005 га та торгівельний кіоск площею 24 м.кв. за адресою: [ADDRESS] , строком на три роки (Т. 1 а.с. 250). Відтак, навіть перебуваючи у шлюбі, сторони укладали договір про оренду кіоску, який належить [PERSON] А отже, робота позивачки у вищевказаному торгівельному кіоску носила суто комерційний характер та жодного відношення до проживання однією сім`єю з відповідачем не мала. Крім того, відповідач [PERSON] у судових засіданнях заперечував існування будь-яких сімейних відносин з позивачкою, що також спростовують доводи позивачки про проживання сторін однією сім`єю ще до укладення шлюбу. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги те, що пояснення свідків є суперечливими та неоднозначними, судом встановлено, що позивачкою не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із [PERSON] з 2004 року по 18.11.2009, наявності спільного побуту, відпочинку та бюджету, ведення сумісного господарства, а також факту придбання ними майна за спільні кошти та будівництва спірного будинку. З урахуванням вказаного, суд дійшов висновку, що до 18.11.2009 [PERSON] та [PERSON] не проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки у цей період вони спільно не проживали, не вели спільний побут та не мали взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Відтак, позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2004 року по 18.11.2009 не підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про поділ земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а також визначення за позивачкою права власності на її 1/2 частину та за відповідачем - права власності на її 1/2 частину, слід зазначити наступне. Відповідно до копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 262439 від 08 січня 2008 року, [PERSON] , який проживає: [ADDRESS] , на підставі Рішення Новоолександрівської сільської ради від 04.12.2007 № 17 є власником земельної ділянки, площею 0,1450 га, яка розташована: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2322187901:03:001:0272 (Т. 1 а.с. 233). Згідно з копією Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2304232342018 від 03.05.2018, право власності [PERSON] на вищевказану земельну ділянку зареєстровано 08.01.2008 (Т. 1 а.с. 13-17). Право власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку також підтверджується Інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 04.04.2018 (Т. 1 а.с. 12). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Беручи до уваги те, що спірна земельна ділянка набута відповідачем 08.01.2008 - тобто до укладення шлюбу з [PERSON] 18.11.2009, а відтак вона є особистою приватною власністю [PERSON] , суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині поділу земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а також визначення за позивачкою права власності на її 1/2 частину не підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про поділ житлового будинку (як об`єкт незавершеного будівництва), розташованого за адресою: [ADDRESS] , а також визначення за позивачкою права власності на його 1/2 частину та за відповідачем - права власності на 1/2 частину будинку, слід зазначити наступне. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 119150935 від 30.03.2018, [PERSON] на праві приватної власності належить об`єкт нерухомого майна: незавершене будівництво, загальною площею 146,7 кв.м, житлова площа 66,9 кв.м., матеріали стін: 15 % бетон, 29 % бетон, 56 % шлакобетон, за адресою: [ADDRESS] (Т. 1 а.с. 10-11). Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Сам по собі факт придбання спірного майна та/або реєстрація права власності на нього за час шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, якщо спростовується презумпція спільності майна подружжя. У ч. 1 ст. 62 СК України визначено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17, а також Верховним Судом у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 331/8757/14-ц та від 30 жовтня 2019 року у справі № 317/4981/14-ц. З урахуванням вказаного, для поділу спірного будинку між сторонами та визнання за кожним з них по 1/2 його частини, суд повинен визнати вказаний будинок спільною сумісною власністю, а також встановити участь кожного з подружжя у реконструкції цього приміщення та з урахуванням цього визначити частки сторін у цьому майні. Відповідно до копії Технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , виготовленого станом на 21 липня 2010 року, оригінал якого міститься в Інвентаризаційній справі № 414, на вказаній ділянці розташовані наступні об`єкти: двоповерховий недобудований житловий будинок літ. А-2, недобудована житлова прибудова літ. А1, погріб літ. Пг, балкон, побудовані у 2000 році; паркан № 1, ворота № 2, хвіртки № 3, паркан № 4, ворота № 5, паркан № 6, яма зливна № 7, яма зливна № 8, побудовані у 2008 році; фундамент під сарай літ. Б, душ літ. В, вбиральня літ. Г, яма зливна № 10, стінки підпір № 9, побудовані у 2009 році. Факт понесення витрат на будівництво та облаштування спірного будинку саме відповідачем підтверджується копіями видаткових накладних, актів, накладних, товарних чеків та рахунків-фактури, в яких [PERSON] зазначений одержувачем/покупцем/платником, а також копією Договорів про надання послуг та актів виконаних робіт, де [PERSON] виступає замовником (Т. 1 а.с. 40-92). Так, серед наданих відповідачем доказів на підтвердження будівництва будинку за його рахунок, крім іншого, містяться Акти виконаних робіт саме за 2006-2009 роки (Т. 1 а.с. 170-179). У свою чергу, позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що вартість спірного будинку істотно збільшилася за час перебування сторін у шлюбі та що це відбулось внаслідок їх спільних трудових та грошових затрат з відповідачем. Сам факт перебування сторін у шлюбних відносинах без встановлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. За таких обставин, як встановлено судом, спірний об`єкт житлової нерухомості, а також інші будівлі та споруди, розташовані за адресою: [ADDRESS] , побудовані у період з 2000 по 2008 рік, та певна їх частина у 2009 році. Відтак, спірний будинок фактично створений та набутий відповідачем до шлюбу, а добудований [PERSON] під час його перебування у шлюбі з [PERSON] , проте за кошти, які належали йому особисто, що підтверджується матеріалами справи. Так, відповідно до копії Договору купівлі-продажу квартири від 28 січня 2003 року, [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру відповідача [ADDRESS] за 55965,00 грн. (Т. 1 а.с. 248). Вказане, крім іншого, підтверджує факт наявності у відповідача грошових коштів для створення та набуття у власність спірного будинку. Враховуючи вищенаведене та те, що позивачкою не доведено спільність участі подружжя коштами та працею в набутті майна, суд вважає, що спірний об`єкт нерухомості не є спільним сумісним майном подружжя та не підлягає поділу між сторонами в рівних частках. За таких обставин та з урахуванням обсягу наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог через їх необґрунтованість, відтак позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позовної заяви до суду сплачено судовий збір у розмірі 1000,00 грн. та заявлено клопотання про відстрочення сплати суми судового збору, у встановленому розмірі. За подання позовної заяви, з урахуванням її уточнення, позивачка повинна була сплатити судовий збір у розмірі 5976,04 грн., що складається з 1) 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на день подання позовної заяви), відповідно до вимог п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», - за немайнову вимогу - про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу - у розмірі 704,80 грн.; 2) 1 відсотка ціни позову, відповідно до вимог п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», - за майнову вимогу - про поділ житлового будинку та визначення за позивачкою права власності на його 1/2 частину, вартість якого складає 781575,00 грн. (відповідно 1/2 складає 390787,50 грн.) - у розмірі 3907,875 грн.; 2) 1 відсотка ціни позову, відповідно до вимог п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», - за майнову вимогу - про поділ земельної ділянки та визначення за позивачкою права власності на її 1/2 частину, вартість якої складає 272673,00 грн. (відповідно 1/2 складає 136336,50 грн.) - у розмірі 1363,365 грн. Беручи до уваги те, що у задоволенні позову відмовлено, з урахуванням раніше сплаченої суми судового збору, суд вважає, що судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з позивачки [PERSON] в дохід держави у розмірі 4976,04 грн. (704,80 грн. + 3907,875 грн. + 1363,365 грн. - 1000,00 грн. = 4976,04 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: approved