Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

У травні 2015 [PERSON] (надалі - Позивач) звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК-1» (надалі - Відповідач) про стягнення компенсації за всі невикористанні дні щорічної відпустки, індекс інфляції, три відсотки річних. Свої вимоги мотивував тим що, з 01 листопада 2003 року по 11 липня 2014 року Позивач працював у Відповідача. З роботи був звільнений за власним бажанням. Позивачем не було використано жодної щорічної відпустки за весь період роботи на підприємстві. З питання про виплату йому компенсацію за невикористанні відпустки за весь період роботи приводу Позивач звертався не одноразово до Відповідача проте дані звернення залишені без виконання, що і змусило Позивача звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Під час розгляду справи в суді Відповідач сплатив Позивачу компенсацію за всі невикористанні дні щорічної відпустки у розмірі 18 960,57 грн. та Позивач з даною сумою погодився та подав заяву про зменшення позовних вимог, просив суд стягнути з Відповідача на його користь індекс інфляції у розмірі 10 788,56 грн. за час прострочення, а також 3 % річних в розмірі 518,95 грн. У судовому засіданні представника позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги з викладених підстав у позові підтримала та просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «МЖК-1» в судове засідання не з'явилося, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 35, 36), причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи, або про розгляд справи за відсутності Відповідача останній до суду не надсилав. На підставі ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи думку представника позивача, який не заперечив проти заочного розгляду справи, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність учасників судового процесу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення. Вислухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 01 листопада 2003 року відповідно до наказу № 45 від 01.11.2003 р. [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду арматурника 3-го розряду до товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК-1», що підтверджується записом у трудовий книжці (а.с. 12). 11 липня 2014 року відповідно до наказу № 85-п від 11.07.2014 р. Позивача було звільнено за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записом у трудовій книжці. Позивачем не було використано жодної щорічної відпустки за весь період роботи на підприємстві. 26 лютого 2015 року Позивач звернувся до Відповідача з заявою про проведення розрахунку за невикористані щорічні відпустки з 01.11.2003 р. по 11.07.2014 р. (а.с. 18). 28 квітня 2015 року Позивачем було направлено на адресу Відповідача вимога про здійснення розрахунку за невикористані дні щорічних відпусток (а.с. 20). Однак, дані заяви була залишені Відповідачем без виконання, що і змусило Позивача звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати та ч. 1 ст. 75 КЗпП України - щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно ч. 5 ст. 79 КЗпП України, конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Відповідно до ч. 1 ст. 45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок.

Outcome: approved