Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому, збільшивши в подальшому свої вимоги, просила стягнути з [PERSON] 9213 грн матеріальних збитків та 5000 грн моральної шкоди, мотивуючи заявлені вимоги тим, що внаслідок незаконного заволодіння відповідачем урожаєм люцерни, яка була посіяна на її земельній ділянці для потреб власної пасіки, продуктивність бджіл різко знизилась, що призвело до значного недобору меду. Рішенням від 02 жовтня 2017 року Бахмацький районний суд позовні вимоги [PERSON] задовольнив частково. Стягнув з [PERSON] на її користь 6442,03 грн у відшкодування матеріальної шкоди та 1500 грн моральної шкоди. Вирішив питання розподілу судових витрат у справі. В апеляційній скарзі [PERSON], вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позову. Також просить стягнути на його користь понесені в суді першої інстанції витрати на правову допомогу. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що неправомірними діями відповідача були заподіяні реальні збитки, до яких відніс вартість сіна люцерни та вартість придбаного позивачкою цукру. Заявник зазначає, що районний суд, не взяв до уваги приписи ст. 39 ЗУ «Про бджільництво», ст. 1166 ЦК України та не надав належної оцінки тій обставині, що докази протиправності його дій в матеріалах справи відсутні, а кримінальне провадження, відкрите за заявою [PERSON], закрито постановою слідчого за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. Стверджує, що суд також не звернув уваги на ту обставину, що між ним та позивачем була усна домовленість про користування травостоєм, що підтверджується показами допитаних у судовому засіданні свідків. Вказує, що позивачем не доведено належними доказами, як то висновком експерта, що саме для годівлі бджіл вона використала придбаний нею цукор, чи дійсно бджоли у червні-липні 2016 року потребували такої годівлі, і що саме косіння люцерни призвело до голодування бджіл. Крім того, посилається на те, що суд визначив площу люцерни на підставі свідоцтва про права на спадщину за заповітом та Державного акту на право приватної власності на землю, проте, не прийняв як доказ у справі протокол огляду місця події, згідно якого фактична площа ділянки, на якій росла люцерна, була значно меншою, ніж 0,54 га. [PERSON] звертає увагу апеляційного суду, що наявність цивільного зобовязання взагалі унеможливлює застосування ст. 1167 ЦК України щодо стягнення моральної шкоди з однієї із сторін. В письмових запереченнях [PERSON], вважаючи оскаржуване рішення законним та обґрунтованим і не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить відхилити її, а рішення суду залишити без змін. Вислухавши суддюдоповідача, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, враховуючи наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Задовольняючи частково позов [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що у судовому засіданні був доведений факт заподіяння їй неправомірними діями відповідача матеріальних збитків, до яких відніс вартість сіна люцерни та придбаного позивачем цукру. У рішенні констатовано, що наявність упущеної вигоди, в контексті положень ст. 60 ЦПК України, позивачем відповідними належними доказами не підтверджена. Виходячи із засад розумності та справедливості, враховуючи протиправну поведінку [PERSON] та глибину душевних страждань позивача, суд частково задовольнив її вимогу про стягнення моральної шкоди. З такими висновками районного суду не в повній мірі погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. У справі встановлено, що [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 17 червня 2003 року, набула право власності на нерухоме майно, в тому числі, і на земельну ділянку площею 0,59 га, надану для обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території Дмитрівської селищної ради, Бахмацького району за адресою: вул. Семиліски, 49 в с. Щуча Гребля (а.с. 85). Частина земельної ділянки площею 0,05 га зайнята під будівлями, а 0,54 га під ріллею (а.с. 4). Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, чого не заперечувалось і сторонами, що рілля земельної ділянки протягом декількох останніх років засівалась багаторічними травами люцерною, як медонос, для потреб пасіки. У 2015 році за домовленістю з позивачем, врожай люцерни скошував [PERSON] 20 липня 2016 року комісія у складі депутата Дмитрівської селищної ради [PERSON], представника селищної ради [PERSON], власника земельної ділянки [PERSON] та мешканця [INFO] В.О. склала акт обстеження земельної ділянки, в якому зазначила, що присадибна земельна ділянка, що належить на праві приватної власності позивачу, три року тому була засіяна люцерною і кілька днів тому скошена, а сіно вивезене. З боку земельної ділянки розташована пасіка з 30 вуликів, для потреб якої і був посіяний медонос (а.с. 5). 12 серпня 2016 року за заявою [PERSON] про скоєння крадіжки травостою з належної їй земельної ділянки Бахмацьким відділом поліції було заведене кримінальне провадження № 12016270070000 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. Постановою від 06 квітня 2017 року вказане кримінальне провадження було закрито у звязку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с. 1, 84-86 КР № 12016270070000). Мотивувальна частина постанови про закриття кримінального провадження свідчить, що [PERSON] у липні 2016 року двічі скосив люцерну на земельній ділянці, яка належить [PERSON], не досягнувши із нею домовленості з цього приводу. Факт косіння люцерни влітку 2016 року не заперечував також відповідач, який в суді першої інстанції пояснював, що двічі, у червні та липні 2016 року, за попередньою усною домовленістю з [PERSON] здійснив косіння люцерни, яка була посіяна на її земельній ділянці. Вказував, що за два укоси люцерни він пропонував позивачу заплатити 500 грн. З повідомлення Дмитрівської селищної ради, яке надійшло на запит апеляційного суду, вбачається, що згідно щорічного погосподарського обліку у жителів с. Щуча Гребля на 01 січня 2016 року та 2017 років проводився перепис сільськогосподарських тварин у приватній власності. У господарстві [PERSON] по вул. Семиліски, 49 мається пасіка у кількості 30 бджолосімей, про що відображено у погосподарській книзі № 2 (а.с. 148). Бахмацьким районним управлінням Головного управління Держпродспоживслужби в Чернігівській області на запит апеляційного суду повідомлено, що інформація про видачу на імя [PERSON] ветеринарно-санітарного паспорту пасіки відсутня. Положеннями ст.ст. 22, 1166 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Завдану майнову шкоду особистим немайновим правам фізичної особи в повному обсязі відшкодовує особа, яка її завдала своїми неправомірними діями. Проаналізувавши вищенаведені норми, а також розяснення, викладені у постанові Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивача матеріальних збитків, завданих скошуванням урожаю люцерни. Сам відповідач не заперечував, що не дійшов згоди щодо розміру оплати за скошену люцерну з [PERSON], отже його посилання на існування між сторонами договірних відносин не може бути взято до уваги при вирішенні даного спору. Проте, при визначенні розміру завданої шкоди, яка підлягає стягненню, на думку колегії суддів, слід врахувати наступне. За повідомленням управління агропромислового розвитку Бахмацької РДА від 26 липня 2017 року, яке використало надіслану від окремих господарств інформацію, середня урожайність сіна люцерни на удобреній площі у 2016 році могла складати з одного укосу в межах 35 ц з 1 га за середньою повною собівартістю одного центнера 96,35 грн (а.с. 52). Розраховуючи суму шкоди, завдану косінням люцерни, районний суд прийняв до уваги розмір земельної ділянки (ріллі), який зазначений у Державному акті на право приватної власності на землю позивача. Проте, належних доказів на підтвердження того, що вся площа цієї земельної ділянки була засіяна люцерною, позивачем ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду, не надано. З протоколу огляду місця події, наявного в матеріалах кримінального провадження, вбачається, що 29 серпня 2016 року у присутності [PERSON] та понятих був проведений огляд господарства позивача, яке розташоване по вул. Семиліски, 49 в с. Щуча Гуща, та встановлено, що на час огляду на земельній ділянці розміром 20 м х 55 м росте люцерна (а.с. 26 КР № 12016270070000). Вказаний протокол підписаний особисто [PERSON], яка жодних застережень чи зауважень до його змісту на час його складання не заявляла. Визнавши вказаний протокол неналежним доказом, суд першої інстанції послався на те, що він містить сумніви з приводу деяких записів у ньому, в тому числі щодо розміру засіяної люцерною земельної ділянки. Разом із тим, суд не врахував, що належні докази на підтвердження таких висновків матеріали справи не містять. Ні сама позивач, ні свідок з її боку не заперечували в цілому факт проведення дільничим огляду належної [PERSON] земельної ділянки та складання відповідного протоколу. Заперечення щодо підписів у протоколі про згоду з викладеними у ньому обставинами і позивач, і свідок з її боку висловили лише в ході розгляду даної цивільної справи і належних доказів на підтвердження своїх тверджень не надали. Натомість дільничий, який складав цей протокол, пояснював, що обмір земельної ділянки здійснював особисто кроками у присутності позивача. Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає протокол огляду місця події належним доказом на підтвердження розміру земельної ділянки, що була засіяна люцерною. Беручи до уваги наведене, а також те, що інші надані позивачем докази (акт обстеження земельної ділянки приватного землекористування від 20 липня 2016 року) не містять даних про розмір засіяної землі, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги [PERSON] в цій частині є слушними, а площа ділянки, на якій була посіяна люцерна, складає 0,11 га (20 м х 55 м), як це зазначено у протоколі огляду місця події. Оскільки відповідачем було здійснено 2 укоси, вартість сіна скошеної люцерни складає 741,9 грн (0,22 га х 35 ц х 96,35 грн), яка і підлягає відшкодуванню [PERSON] Відповідно до положень ст. 60 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку апеляційного суду, висновок суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача вартості цукру є хибним, оскільки суперечить приписам вищезазначеної норми. Так, на підтвердження придбаних 200 кг цукру на загальну суму 2800 грн позивачем надана квитанція від 17 червня 2016 року (а.с 66). У той же час, нею не надано жодного належного доказу наявності безпосереднього причинного звязку між косінням люцерни влітку 2016 року та необхідністю придбання цукру саме в цей період та саме для годівлі бджіл; потреби такої підкормки. Відсутні також належні докази на підтвердження того, що саме косіння люцерни призвело до голодування бджіл, враховуючи наявний у матеріалах кримінального провадження протокол допиту спеціаліста-бджоляра (а.с.зв. 74 провадження), який свідчить про те, що бджола «Українська степова» збирає нектар на відстані 3-х км від вулика і не лише з люцерни, а з різних квітів, трав та дерев: липи, акації, тощо. Крім цього, пасіка позивача у передбаченому чинним законодавством порядку не зареєстрована. Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а розмір визначеної судом першої інстанції матеріальної шкоди слід зменшити також на 2800 грн. Посилання відповідача про незаконність стягнення моральної шкоди на підставі ст. 1167 ЦК України не беруться до уваги колегії суддів, оскільки вони ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні скаржником положень даної норми. У той же час, апеляційний суд не може погодитись з визначеним судом першої інстанції розміром грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 1500 грн, оскільки судом не були в повній мірі враховані розяснення п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» щодо характеру скоєного [PERSON] правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, яких вона зазнала внаслідок скошування люцерни. Отже, колегія суддів вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди має бути зменшеним до 250 грн. Апеляційний суд вважає також обґрунтованими доводи заявника про те, що суд першої інстанції безпідставно не відшкодував йому витрати на правову допомогу, виходячи з наступного. Відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Проте, в порушення положень ст. 88 ЦПК України, районним судом при ухваленні рішення про часткове задоволення позову питання про судові витрати вирішено не було. Згідно розяснень, викладених у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст.ст. 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. В матеріалах справи наявні договір про правову допомогу від 13 вересня 2017 року та додаткова угода до договору від 29 вересня 2017 року, укладені між відповідачем та адвокатом [PERSON] (а.с. 76, 100), копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю останнього (а.с. 75), акт наданих юридичних послуг адвоката (а.с. 101) та квитанції про сплату коштів на загальну суму 6000 грн (а.с. 97-99). Враховуючи наявні обставини та матеріали справи, беручи до уваги складність справи, ціну позову та обсяг наданих адвокатом послуг (виконаних робіт), колегія суддів вважає за доцільне стягнути з [PERSON] у відшкодування витрат на правову допомогу, понесених відповідачем, 400 грн. Відтак, апеляційний суд вважає, що, ухвалюючи судове рішення, районний суд прийшов до правильного висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, визначивши при цьому необґрунтовані суми до стягнення та не вирішивши в цілому питання судових витрат, а отже рішення суду слід змінити в частині розміру матеріальної та моральної шкоди. Позивач [PERSON] є інвалідом 2 групи (а.с. 15) і згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору в усіх судових інстанціях. Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції і частково задовольняє позов, відповідно до правил п.п. 1, 2, 5 ст. 88 ЦПК України належить провести розподіл судових витрат пропорційно задоволеним вимогам, а саме, стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір у сумі 83,52 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та компенсувати відповідачу за рахунок держави понесені судові витрати з судового збору за розгляд справи апеляційним судом у розмірі 1316,13 грн.

Outcome: partial