Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить щомісячно стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , як повнолітньої дитини, що продовжує навчання, у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку щомісяця упродовж усього часу навчання до закінчення навчання 30 червня 2023, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Від цього шлюбу сторони мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З 01 вересня 2019 року [PERSON] навчається на денному відділенні механіко-математичного факультету ДНУ ім. Олеся Гончара. Строк закінчення навчання - 30 червня 2023 року. Враховуючи що донька навчається на денній формі, вона не має можливості працювати та самостійно себе утримувати, а доходів матері недостатньо, позивачка звернулась до суду оскільки відповідач працює та має дохід, а отже має змогу утримувати свою доньку. Позивач надала до суду заяву, у якій просила цивільну справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того відповідачем було надано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти обставин викладених у позовній заяві та просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Згідно із приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. У судовому засіданні встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] (а.с.19) Згідно із довідкою від 20 травня 2020 року № 275 [PERSON] є студенткою 1 курсу денної форми навчання Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара. Термін навчання з 01 вересня 2019 року по 30 червня 2020 року (а.с.15). Правовідносини, що виникли між сторонами законодавчо урегульовані наступним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 3 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ст. 199 СК України визначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Статтею 201 СК України визначено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання [PERSON] , ураховуючи означені правові норми, а також те, що [PERSON] будучи повнолітньою особою продовжує навчання, у зв`язку із чим не має можливості самостійно заробляти грошові кошти на своє утримання, суд приходить до висновку про можливість щомісячного стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання повнолітньої доньки у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходів), до закінчення [PERSON] навчання, але не пізніше, ніж до досягнення останньою двадцяти трьох років, задовольнивши таким чином позовні вимоги частково. Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допустити до негайного виконання. Судові витрати слід розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial