Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

У червні 2015 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, якою просила ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 91455,00 грн.; додатково понесені витрати у розмірі 86,00 грн.; моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн.; судовий збір у розмірі - 915,41 грн., у розмірі 200,00 грн. та у розмірі 121,80 грн. В обґрунтування позовної заяви, позивач вказала на те, що 23 липня 2014 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджено квитанцією ПАТ КБ «Приватбанк» «Київське ГРУ Броварське відділення, 07400, Київської області, м.Бровари, бульвар Незалежності, буд.12» про занесення на рахунок/картку №5168757269596609 суми у розмірі 9000,00 грн. та сплати комісії у розмірі 45,00 грн., а разом 9045,00 грн. та квитанцією ПАТ КБ «ПриватБанк» «Київське ГРУ Броварське відділення, 07400, Київської області, м.Бровари, бульвар Незалежності, буд.12» про занесення на рахунок/картку №5168757269596609 суми у розмірі 3000,00 грн. та сплати комісії у розмірі 15,00 грн., а разом 3015,00 грн. 01 серпня 2014 року між позивачем та відповідачем знову був укладений договір позики, що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «ПриватБанк» «Київське ГРУ Броварське відділення, 07400, Київської області, м.Бровари, бульвар Незалежності, буд.12» про занесення на рахунок/картку №5168757269596609 суми у розмірі 48000,00 грн. та сплати комісії у розмірі 240,00 грн., разом 48240,00 грн. 04 серпня 2014 року між позивачем та відповідачем знову був укладений договір позики, що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «ПриватБанк» «Печерський філіал, Жовтневе відділення, 03127, м.Київ, пр-т 40-річчя жовтня, 118, корпус 1» про занесення на рахунок/картку №5168757269596609 суми у розмірі 15000,00 грн. та сплати комісії у розмірі 75,00 грн., а разом 15075,00 грн. 05 серпня 2014 року між позивачем та відповідачем знову був укладений договір позики, що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «ПриватБанк» «філіал «Розрахунковий центр», відділення №73, м.Київ, вул.Василевська, буд.38, приміщення 120 (літ.А)» про занесення на рахунок/картку №5168757269596609 суми у розмірі 16000,00 грн. та сплати комісії у розмірі 80,00 грн., а разом 16080,00 грн. Отже, у період часу з 23 липня 2014 року по 05 серпня 2014 року відповідач отримала від позивача грошову позику на суму 91455,00 грн. Відповідно до усної домовленості між позивачем та відповідачем, остання повинна була повернути отримані грошові кошти від позивача у строк до 01.05.2015 року, але відповідач так і не виконала своїх зобовязань з приводу повернення позикодавцю позики, у звязку з чим, позивач вимушена звернутися до суду із вказаним позовом. У судовому засіданні позивач, її представник, кожний окремо, позовну заяву підтримали, просили її задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви, посилаючись на те, що жодних договорів позики між позивачем та відповідачем не укладалось, вимоги про надання грошових коштів відповідач особисто не заявляла, особисто грошових коштів не отримувала. Крім того, представник відповідача зазначив, що самого договору позики взагалі не існує, тому, просив відмовити в задоволенні заяви. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у звязку з наступним. Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини. Згідно п.3 ч.1 ст.208 ЦК України правочин фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 ЦК України, належить вчиняти в письмовій формі. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. В судовому засіданні встановлено, що 23 липня 2014 року на рахунок/картку №5168757269596609 була занесена сума у розмірі 9000,00 грн. та сплата комісії у розмірі 45,00 грн., що підтверджено квитанцією ПАТ КБ «Приватбанк» «Київське ГРУ Броварське відділення, 07400, Київської області, м.Бровари, бульвар Незалежності, буд.12», а разом 9045,00 грн. та на рахунок/картку №5168757269596609 була занесена сума у розмірі 3000,00 грн. та сплата комісії у розмірі 15,00 грн., що підтверджено квитанцією ПАТ КБ «ПриватБанк» «Київське ГРУ Броварське відділення, 07400, Київської області, м.Бровари, бульвар Незалежності, буд.12», а разом 3015,00 грн. (а.с.12). 01 серпня 2014 року на рахунок/картку №5168757269596609 була занесена сума у розмірі 48000,00 грн. та сплата комісії у розмірі 240,00 грн., що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «ПриватБанк» «Київське ГРУ Броварське відділення, 07400, Київської області, м.Бровари, бульвар Незалежності, буд.12», а разом 48240,00 грн. (а.с.12). 04 серпня 2014 року на рахунок/картку №5168757269596609 була занесена сума у розмірі 15000,00 грн. та сплата комісії у розмірі 75,00 грн., що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «ПриватБанк» «Печерський філіал, Жовтневе відділення, 03127, м.Київ, пр-т 40-річчя жовтня, 118, корпус 1», а разом 15075,00 грн. (а.с.12). 05 серпня 2014 року на рахунок/картку №5168757269596609 була занесена сума у розмірі 16000,00 грн. та сплата комісії у розмірі 80,00 грн., що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «ПриватБанк» «філіал «Розрахунковий центр», відділення №73, м.Київ, вул.Василевська, буд.38, приміщення 120 (літ.А)», а разом 16080,00 грн. (а.с.12). Отже, у період часу з 23 липня 2014 року по 05 серпня 2014 року на рахунок/картку №5168757269596609 були занесені грошові кошти на суму 91455,00 грн. (а.с.12). Факт одержання грошей відповідачем [PERSON], розпискою, не підтверджується, оскільки остання взагалі відсутня, строк повернення грошей, відповідно, також відсутній. Відповідно до вимог ч.2 ст.1047 ЦК України, обовязковими реквізитами боргового документу є власноручний підпис боржника (позичальника). З матеріалів справи не вбачається, що відповідачем власноручно була написана розписка про отримання грошових коштів та підписання розписки особисто відповідачем [PERSON]. Крім того, в силу передбаченого ст.545 ЦК України, загального правила на позикодавця, як кредитора, покладається обовязок підтвердити прийняття виконання. Позикодавець повинен видати позичальникові розписку про отримання виконання або повернути отриманий при укладенні договору борговий документ (розписку позичальника). Отже, якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобовязання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ. Відсутність розписки у позикодавця позивача по справі, свідчить про відсутність боргових зобовязань. За таких обставин, відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 91455,00 грн. Вимога позивача про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає, у звязку з наступним. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя. В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» є розяснення, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, згідно із ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а ч.1 ст.11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Із матеріалів справи вбачається, що позивач не надала суду жодних доказів про те, що поведінка відповідача була протиправною, а також доказів на підтвердження причинного зв'язку між протиправними діями відповідача та душевними стражданнями позивача (якщо вони були). За таких обставин, вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed