Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

у червні 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» в особі філії «Західне Головне регіональне управління» акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - відповідач, АТ КБ «Приватбанк»), третьої особи - Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі - Франківський ВДВС м. Львів ГТУЮ), в якому просила суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача інфляційні збитки в розмірі 3 896,73 грн., втрачену вигоду у розмірі 2 737,50 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., а всього - 11 634,23 грн. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що Шевченківським районним судом м. Львова в квітні 2013року було прийнято рішення, яким задоволено її, [PERSON], до [PERSON] позов та стягнуто на її користь 3 650 грн. відшкодування за поставлений не якісний товар. Вона подала виконавчий лист до Франківського ВДВС на примусове виконання рішення суду, оскільки боржник [PERSON] ухилявся від добровільного виконання. Крім того, подала у виконавчу службу усі необхідні документи, в тому числі, реквізити банківського рахунку, на який мали бути зараховані стягнуті кошти. Постановою державного виконавця Павлишина Т.І. від 18 листопада 2013 року виконавче провадження було закрито у зв'язку із виконанням рішення суду. На той час вона знаходилась в лікарні, оскільки є важко хворою людиною та проходила курс лікування, в т.ч. хірургічні втручання. З цієї причини вона не могла контролювати добросовісність виконання судового рішення. Однак, через деякий час вона виявила, що коштів на її рахунку немає, тому звернулася до державного виконавця з приводу виконання рішення суду та отримала відповідь, що рішення суду виконано, а чому не має грошей на рахунку - не відомо. Їй було надано копію квитанції, згідно з якою боржник [PERSON] переказав гроші для неї. На протязі трьох років вона намагалась відшукати свої гроші, у 2017 році відповідач на її письмову заяву повідомив, що платіж, який здійснив [PERSON] на її користь в 2013 році був некоректно оформлений і тому гроші повернулись до банку, де і знаходяться весь цей час та просив надати ті самі коректні реквізити отримувача. У відділенні АТ КБ «Приватбанк» їй роз'яснили, що під «коректністю» реквізитів банк розуміє відсутність при переказі одного реквізиту, а саме номер, який зазначений на її пластиковій картці. Вона виконала вимоги банку та отримала свої гроші, відправлені їй в 2013 році. Вона, [PERSON], весь цей час періодично знаходилася на лікуванні та потребувала своїх власних грошових коштів, якими користувався відповідач, тому вважає, що отримала збитки, оскільки за цей період, а саме за три роки гроші втратили свою купівельну спроможність втричі внаслідок зміни курсу долару США до гривні, що прямо впливає на ціноутворення в Україні та інфляційні процеси, та не отримала прибутку, який би мала змогу отримати, якби за власного волею передала банку кошти на умовах депозитного вкладу. У зв'язку з вищенаведеним, вона просить стягнути з відповідача інфляційні збитки в розмірі 3 896,73 грн. та втрачену вигоду у розмірі 2 737,50 грн. Вважає, що відповідач заподіяв їй моральну шкоду, яка полягає в стражданнях з приводу того, що вона не може захистити свої права, потребує коштів на лікування і не може витрати свої гроші, а має просити в борг у сторонніх людей. Її стан, неможливість захистити себе та свої права, необхідність принижуватись, просити в борг та отримувати відмови в життєво необхідних їй коштах,порушили її соціальні зв'язки, звичний для неї спосіб життя. Тому просить стягнути з відповідача на її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. У процесі розгляду справи до участі в справі в якості третьої особи було залучено акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль». В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, зіславшись на обставини, які викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача Деркач О.Р. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила з підстав, які викладенні у письмовому запереченні, просила відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи АТ «Райффайзен Банк Аваль» Кунинець Н.Й. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила з підстав, які викладенні у письмовому запереченні, просила відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце був повідомлений належним чином та не подав відзив. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача Деркач О.Р., представника третьої особи Кунинець Н.Й., з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що на примусовому виконанні у Франківському відділі державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебував виконавчий лист №2/466/1167/13, виданий Шевченківським районним судом м. Львова 24 квітня 2013 року, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 3 650 грн. З постанови головного державного виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Павлишин Т.І. про закінчення виконавчого провадження від 18 листопада 2013 року вбачається, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/466/1167/13 було закінчено, у зв'язку з погашенням боржником боргу (а.с.12). З листа ПАТ КБ «Приватбанк» від 25 січня 2017 року вбачається, що платіж згідно з квитанції №23637.558.1 від 15 листопада 2013 року виконаний [PERSON] у ПАТ КБ «Приватбанк» був некоректно оформлений, а тому грошові кошти на рахунок [PERSON] не надійшли і були повернуті до банку (а.с.13). З матеріалів справи вбачається, що 01 вересня 2006 року між АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Раййфайзен Банк Аваль» і [PERSON] було укладено договір на відкриття пенсійного карткового рахунку та емісію картки «Онікс - Пенсійний» №0372683400. У судовому засіданні представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» Кунинець Н.Й. пояснила, що платіжним дорученням від 15 листопада 2013 року від ПАТ КБ «Приватбанк» до АТ «Райффайзен Банк Аваль» надійшов платіж в сумі 3 650 грн., отримувач: [PERSON], рахунок [NUMBER], призначення платежу: штраф В\\п №4 [PERSON] оскільки в платіжному документі не було зазначено № Пенсійного карткового рахунку, банком в цей же день меморіальним ордером №27 кошти було повернуто до банку платника ПАТ КБ «Приватбанк». Для зарахування Банком отримувача коштів, що надходять отримувачу обов'язковим реквізитом є наявність № рахунку отримувача коштів. Відповідна вимога передбачена п. 2.3.4 глави 2 Інструкції про безготівкові розрахунки: банк отримувача зобов'язаний перевірити відповідність номера рахунку отримувача і його коду, що зазначені в електронному розрахунковому документі і зарахувати кошти на рахунок отримувача, лише якщо вони збігаються. Оскільки при здійснення переказу від 15 листопада 2013 року в платіжному документі, що надійшов до Банку отримувача не було зазначено № Пенсійного карткового рахунку власника рахунку, а рахунок [NUMBER] не належить фізичній особі [PERSON], то вказаний переказ було повернуто АТ «Райффайзен Банк Аваль» до Банку платника. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом ( ч.ч.1-3 ст. 1068 ЦК України). Відповідно до п.6.1 ст. 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» №2346 -ІІІ від 05.04.2001 року Банки мають право відкривати рахунки резидентам України (юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, фізичним особам), нерезидентам України (юридичним особам-інвесторам, представництвам юридичних осіб в Україні та фізичним особам). Пунктом 6.3. вищевказаного Закону передбачено, що порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка. Згідно з приписів п.7.1 Закону №2346 банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу) та кореспондентські рахунки. Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Порядок відкриття банками рахунків клієнтів, використання коштів за ними і порядок їх закриття визначаються Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою Постановою Правління Національного банку України №492 від 12.11.2003 року. У судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] було відомо номер її пенсійного карткового рахунку № [NUMBER]. Відтак, банк не може бути відповідальним за дії позивача щодо надання нею інформації до органів державної виконавчої служби чи будь - яких інших органів. Крім того, за необхідності [PERSON] в будь - який час могла звернутися до установи банку та отримати необхідну їй інформацію, що стосується стану її пенсійного карткового рахунку. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження. Згідно з ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Із позовом [PERSON] звернулась до суду 27 червня 2017 року, а постанова про закриття виконавчого провадження винесена 18 листопада 2013 року. З матеріалів справи вбачається, що позивачу [PERSON] було відомо про наявність постанови державного виконавця про закриття виконавчого провадження від 18 листопада 2013 року. Отже, трирічний строк позовної давності у спорі обчислюється з часу закриття виконавчого провадження та закінчився в листопаді - грудні 2016 року. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Така ж позиція викладена й у п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у зв'язку із спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed