Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

у червні 2013 року позивач звернулась до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів, визнання договорів споживчого кредитування та іпотеки недійсними. Свої вимоги обґрунтовувала порушенням відповідачем при укладенні спірного договору положень Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки останній містить дискримінаційні, несправедливі та незаконні умови. Просила суд, вважаючи свої права порушеними, визнати договір відновлювальної кредитної лінії № 935/2-003 від 18 січня 2008 року, а також договір іпотеки від 18 січня 2008 року недійсними (а.с. 1-3). В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі, виходячи з обставин, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Крім того, звернув увагу суду на пропуск позивачем строку позовної давності (а.с. 41-43). Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов'язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст. ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Так, судом встановлено, що між сторонами у справі 18 січня 2008 року укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 935/2-003, до якого 27 червня 2008 року внесено зміни (а.с. 4-14). Виконання зобов'язань позивачем за вказаним договором було забезпечено іпотекою на підставі укладеного 19 січня 2008 року відповідного договору (а.с. 15-18). Відповідно до умов договору відновлювальної кредитної лінії № 935/2-003 банк зобов'язався надавати [PERSON] грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання окремими частинами - траншами зі сплатою 13,50 % річних за кредитом та комісій в розмірі та порядку, визначеному тарифами на послуги про надання кредитів, в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 34 000,00 доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 16 січня 2023 року, а остання, в свою чергу, зобов'язалась належним чином використати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором. Судом встановлено та це не заперечується сторонами у справі, що згідно умов кредитного договору банк надав, а позивач отримав кредитні кошти, що в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. В той же час, згідно ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. До того ж, згідно п. 14 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст. ст. 215, 1048- 1052, 1054- 1055), ст. ст. 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (ст. 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою ст. 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (ст. ст. 536, 638, 1056-1 ЦК). Пунктом 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Звертаючись до суду, позивач зазначила про те, що перед укладанням зазначеного договору про надання їй кредиту на поточні потреби, банк, в порушення вимог п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не повідомив її про кредитні умови, що, на її думку, свідчить не тільки про невідповідність договору Конституції України та вимогам ЦК України, інших актів законодавства, а й про те, що його зміст не відповідає її інтересам та волі, порушує її права та законні інтереси, умови останнього підпадають під визначення, дані п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому зазначений договір підлягає визнанню недійсним у повному обсязі. Виходячи з положень постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, суд знаходить обґрунтованими посилання позивача на поширення на виниклі відносини положень Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII (п. 1 постанови), проте, судом критично оцінюється вищевказана позиція позивача щодо порушень з боку відповідача останніх. Так, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. До того ж, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку про те, що сторони, зокрема, позивач, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач, підписавши 26 червня 2008 року зміни до спірного договору, ствердила за останнім свої зобов'язання. До того ж, позивач 18 січня 2008 року була ознайомлена з детальним розписом сукупної вартості кредиту, значенням реальної процентної ставки та абсолютним значенням подорожчання кредиту, підписавши який підтвердила те, що банк ознайомив її у письмовій формі з умовами кредитування, а також надав їй інформацію щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту (а.с. 56-57). З огляду на викладене, суд вважає, що посилання позивача на те, що перед укладенням кредитного договору її, як того вимагає ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не повідомив її як споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про його надання, є хибними. Критично оцінюється судом й позиція позивача щодо несправедливості та незаконності умов кредитного договору. До вказаного висновку суд приходить, виходячи з наступного. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей. Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовим установам забороняється в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки або інших платежів, передбачених кредитним договором або графіком погашення боргу, за винятком випадків, встановлених законом. Фінансовим установам забороняється вимагати дострокового погашення несплаченої частини боргу за кредитом та розривати в односторонньому порядку укладені кредитні договори у разі незгоди позичальника із пропозицією фінансової установи збільшити процентну ставку або інший платіж, передбачений кредитним договором або графіком погашення боргу. З аналізу умов договору від 18 січня 2008 року вбачається, що останній передбачає право банку вимагати дострокового виконання позичальником обов'язків за договором чи його розірвання у разі їх невиконання останнім своїх, в той же час як позичальник має право достроково повністю чи частково погасити кредити тощо, банк має право на договірне списання коштів з поточних рахунків позичальника з метою погашення кредиту, відсотків тощо, здійснювати яке, до речі, безпосередньо доручив йому позичальник (п. п. 3.2.2.2., 3.2.4., 3.2.7., 2.11., 3.4.1., 3.4.2. договору). Таким чином, наведене дає підстави суду вважати, що умови договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 18 січня 2008 року, а також відповідного договору від 27 червня 2008 року, якими внесено зміни до нього, не є несправедливими по відношенню до позичальника. Крім того, судом критично розцінюються посилання позивача як на підставу для визнання договору кредиту недійсним на наявність у ньому несправедливих та незаконних умов, оскільки останні не доведені позивачем, як того вимагає ст. 60 ЦПК України. Тому, суд приходить до висновку про те, що вказані твердження не можуть прийняті ним до уваги, і розцінює їх як спробу позивача уникнути від виконання взятих на себе відповідно до умов зазначених вище угод зобов'язань, а також відповідальності за їх невиконання. Також, [PERSON] при зверненні до суду стверджувала про те, що зазначеним кредитним договором встановлюються стосовно неї, як споживача фінансової послуги, дискримінаційні правила. За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов'язання. Проаналізувавши умови спірного договору, суд дійшов до висновку про відсутність в останньому умов дискримінаційного характеру, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань. Відтак, суд не вважає умови договору дискримінаційними. Також, на думку суду, слід звернути увагу на те, що підписавши договір, позивач засвідчив про те, що вона не вважає умови останнього невигідними для себе, дискримінаційними та несправедливими. Як наслідок, який випливає з вищезазначеного, суд не вбачає підстав для визнання умов договору кредиту від 18 січня 2008 року недійсними з вищевказаних підстав, оскільки вказані вимоги не є доведеними з точки зору вимог ст. 60 ЦПК України, а також не є такими, що ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, як визначає п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК України). Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Вказаних підстав судом не встановлено, а позивачем, як того вимагає ст. 60 ЦПК України, доказів зворотного не надано. Тому, позицію позивача щодо недійсності кредитного договору суд оцінює критично та не приймає її до уваги, вважаючи такі дії позивача спрямованими на уникнення відповідальності за неналежне виконання взятих на себе зобов'язань за оспорюваним кредитним договором. До того ж, відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України законодавчо закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи з зазначених положень закону, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини, яка також проявляється у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Враховуючи зазначені положення цивільного законодавства, суд дійшов до висновку про те, що позивач не був позбавлений можливості вступити у договірні відносити з будь-яким іншим банком і на будь-яких інших умовах. При цьому, отримавши кредит у відповідача, позивач користується кредитним коштами. Вказане, знову-таки, наводить суд на думку про намір позивача уникнути відповідальності за неналежне виконання умов кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо несправедливості умов кредитного договору, порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. При цьому судом не приймаються до уваги посилання сторони відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки наслідки пропуску позовної давності виникають при доведеності позовних вимог, а у даній справі позовні вимоги є недоведеними і про відмову в їх задоволенні суд дійшов до висновку, виходячи з їх безпідставності, через що строк звернення позивача до суду за захистом порушених прав не оцінюється. Відтак, у суду відсутні підстави для визнання недійсним іпотечного договору, укладеного між сторонами 19 січня 2008 року. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 203, 215, 233, 1046, 1049, 1054 ЦК України, ст. ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п. п. 15, 16, 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року, п. п. 8, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9,

Outcome: dismissed