Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який було уточнено, обґрунтовуючи свої позовні вимоги наступним: 23 червня 2008 року, працюючи на підприємстві відповідача позивач отримав виробничу травму. Факт виробничої травми підтверджується актом № 46 від 26.08.2008 про нещасний випадок на виробництві. Згідно висновку МСЕК від 17.12.2008 року йому вперше встановлено 25% втрати професійної працездатності, висновком МСЕК від 08.02.2017 року встановлено 10% втрати професійної працездатності, у звязку із зазначеною виробничою травмою. Крім того, позивач зазначає, що працюючи на підприємстві він отримав професійне захворювання, що підтверджується актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 03.09.2013 року. На підставі висновку МСЕК від 21.10.2014 року йому встановлено вперше 30% втрати професійної працездатності, а також встановлена 3 група інвалідності. 08.02.2017 року у відповідності до висновку МСЕК позивачу стосовно цього професійного захворювання встановлено 20% втрати працездатності. Позивач зазначає, що у звязку із виробничою травмою та професійним захворюванням йому спричинено моральну шкоду, яка полягає у сильному болю і страху. Відповідач по теперішній час відчуває біль у травмованому органі, відчуває дискомфорт, отримана травма позбавила його можливості реалізувати свої звички і бажання. У звязку із професійним захворюванням погіршився стан його здоровя він відчуває болі у хребті, сильно ускладнена хода, відчуваються оніміння у задніх кінцівках. Все це спричинило порушення звичайного укладу життя і потребує від позивача додаткових зусиль для організації його життя, якість якого в нього значно погіршилася. Зазначену моральну шкоду позивачем оцінено у 20000,00 грн. З урахуванням уточненого позову позивач вважає законним та обґрунтованим стягнути з відповідача на його користь 9000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, про що й просить у позові. У судове засідання позивач і представник позивача не зявилися. Подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача подав до суду письмові заперечення проти позову в яких зазначив, що відповідач вимоги визнає частково. А саме, з урахуванням судової практики не заперечує проти часткового задоволення позовних вимог. Просить задовольнити позов у розмірі 9000.00 грн. У судове засідання представник відповідача не зявився. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач з 26.05.2008 р. по 14.06.2013 року перебував у трудових відносинах з «Шахтою ім. Ф.Е. Дзержинського» на даний момент ДП «Торецьквугілля», що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 8). Згідно акту № 46 від 28.08.2008 року про нещасний випадок, повязаний з виробництвом (а.с. 9,10), 23.08.2008 року з позивачем стався нещасний випадок на виробництві. Згідно висновку МСЕК від 17.12.2008 року позивачу вперше встановлено 25% втрати професійної працездатності, висновком МСЕК від 08.02.2017 року встановлено 10% втрати професійної працездатності, у звязку із зазначеною виробничою травмою (а.с. 15,16). Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 03.09.2013 року у позивача встановлено професійне захворювання (а.с. 11). 08.02.2017 року у відповідності до висновку МСЕК позивачу стосовно цього професійного захворювання встановлено 20% втрати працездатності (а.с.16). Відповідно до ч. 2 ст. 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено відшкодування\~власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я здійснюється Фондом соціального страхування України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Проте із Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключена частина 3 статті 34 відповідно до положень Закону України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Так, відповідно до ч.8 ст.36 чинного Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Суд враховує те, що відповідно до розяснень, які містяться в п.п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23вересня 1999року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року №2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року №229-IV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Конституційний Суд України в п. 4.1. Рішення від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 зазначив, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань та з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача й інших обставин. Згідно з ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Виходячи з положення статті 23 Цивільного кодексу України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду необхідно встановити характер завданої моральної шкоди, глибину і тривалість моральних та фізичних страждань потерпілого, настання негативних змін у його житті, можливість відновлення стану, який мав потерпілий до нещасного випадку чи професійного захворювання. Суд враховує тяжкість виробничої травми і професійного захворювання та відповідні ускладнення для здоровя позивача, ступінь втрати професійної працездатності, глибину і тривалість моральних і фізичних страждань позивача, необхідність проводити медикаментозне лікування і підтримувати стан здоровя на оптимально можливому рівні, докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Тому, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд погоджується з доводами позивача і відповідача про завдану моральну шкоду позивачеві в еквіваленті 9000,00 грн. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю, стягнувши з відповідача на користь позивача грошовий еквівалент завданої моральної шкоди, що є достатньою сатисфакцією за порушення ушкодження здоровя внаслідок виробничої травми і професійного захворювання, та судового збору на користь держави, на підставі ч. 3 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: approved