Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення грошових коштів на загальну суму 1 172 277 грн 52коп. та моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. На обґрунтування своїх вимог посилається на ті обставини, що 11 березня 2020 року сторони уклали договір безвідсоткової позики № 1, за умовами якого позивач надав відповідачу позику у розмірі 1 000 000 грн, а відповідач зобов`язався повернути отриману суму позики та витрати у розмірі 1600 грн у строк 30 календарних днів. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання та передав відповідачу кошти у визначеному договором розмірі, а [PERSON] у визначений строк борг не повернув, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та стягнення коштів у судовому порядку. Зазначає, що у зв`язку з порушенням строку повернення коштів відповідач має сплатити основну суму боргу у розмірі 1 001 600 грн, пеню у розмірі 104 013 грн 75 коп, 3% річних у розмірі 23 956 грн 08 коп та інфляційні втрати у розмірі 42 707 грн 69 коп., а також відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 100 000 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з: судового збору у розмірі 120612 грн, з яких 10 510 грн - майнова вимога та 2102 грн моральна шкода, витрат на правову допомогу у розмірі 35 000 грн за підготовку та супроводження справи до набрання рішенням суду законної сили, та 10% від стягнутої за судовим рішенням суми коштів - після фактичного отримання коштів. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 27 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Згідно з частиною 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити його у повному обсязі та проти проведення заочного розгляду та постановлення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач в судові засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином за зареєстрованою адресою проживання відповідача, однак конверти повернулися на адресу суду з відміткою «кінець терміну зберігання» (а.с. 43, 47, 53, 66). Окрім того, за клопотанням представника позивача, відповідач повідомлявся про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.60). 3 червня 2021 року представник відповідача - адвокат Савченко В.І. ознайомився з матеріалами справи (а.с.67) та цього ж дня отримав копію позовної заяви з додатками (а.с.70), однак, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи призначений на 2 липня 2021 року, у судове засідання не з`явився та будь яких клопотань від нього до суду не надійшло. Отже зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами. Враховуючи викладене та вимоги статей 281 ЦПК України, суд провів заочний розгляд справи за правилами загального позовного провадження, у відсутності відповідача. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 11 березня 2020 року сторони уклали договір безвідсоткової позики № 1, за умовами якого [PERSON] надала [PERSON] грошові кошти у розмірі 1 000 000 грн строком на 30 календарних днів, а відповідач зобов`язався у визначений договором строк повернути позивачу суму позики та витрати у розмірі 1600 грн (а.с. 4-5). Тобто відповідач зобов`язався повернути борг до 10 квітня 2020 року. Відповідно до п. 1.5 Договору позика повертається Стороною 2 (відповідачем) Стороні 1 (позивачу) у спосіб не заборонений законодавством України. Факт передання позивачем та отримання позики відповідачем підтверджується підписаним сторонами 11 березня 2020 року актом приймання-передачі позики (а.с. 6-7). Однак взятих на себе зобов`язань відповідач у визначений строк не виконав та до цього часу борг не повернув. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. За приписом частини 1 статті 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України визначає, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Отже невиконання позичальником договірного зобов`язання у встановлений строк є підставою для судового захисту порушеного права позикодавця шляхом примусового стягнення суми позики. Частиною 1 статті 1048 цього Кодексу передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідальність за порушення грошового зобов`язання встановлена статею 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За нормою частини другої цієї статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За період з 10 квітня 2020 року по 25 січня 2021 року (включно) прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики склало 291 день. Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на добуток індексів інфляції за період прострочення (сукупний індекс інфляції). Три проценти річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3 х кількість днів прострочення платежу/365/100. На підтвердження розміру вимог позивачем надано розрахунки, відповідно до яких розмір належних йому процентів становить: інфляційні втрати внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання- 42 707 грн 69 коп., а три проценти річних - 23 956 грн 08 коп. та проценти від суми боргу з урахування облікової ставки НБУ в розмірі 104 013 грн 75 коп. Вказані розрахунки суд покладає в обґрунтування рішення, оскільки вони виконані з урахуванням даних про облікову ставку Національного банку України за період прострочення, за вірними формулами та не спростовані відповідачем. Отже на підставі оцінки наведених позивачем аргументів і наданих ним доказів суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики (основного боргу) в сумі 1 001 600 грн., процентів від суми позики в розмірі 104 013 грн 75 коп., індексу інфляції в розмірі 42 707 грн 69 коп. та трьох процентів річних в розмірі 23 956 грн 08 коп., а усього 1 172 277 грн 52 коп. Також, позивач зазначає, що нею понесені і моральні страждання, вона оцінює у розмірі 100 000 грн. моральна шкода виразилась у душевних стражданнях, приниженні ділової репутації та неможливості тривалий час користуватись своїми коштами. Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені статтею 23 ЦК України закріплює визначаючи, що моральна шкода, зокрема, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до статті 1167 цього Кодексу моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Отже з огляду на зміст зазначених норм матеріального права зобов`язання з відшкодування шкоди виникає при наявності таких складових: протиправної поведінки відповідача; настання шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою; вини завдавача шкоди. Проте доказів, які б підтверджували наявність усіх вищенаведених складових, позивачем не надано. Окрім того положення цивільного закону, які регулюють правовідносини, що виникають з договору позики, не передбачають такий спосіб захисту порушеного права як відшкодування моральної шкоди. За таких обставин суд відмовляє у позові про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю і безпідставністю вимог. Вирішуючи питання про стягнення відповідача судових витрати на професійну правничу допомогу понесених позивачем, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Норма частини 8 статті 141 ЦПК України визначає, що докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Разом з тим встановлено, що позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, до закінчення судових дебатів у справі сторона позивача не зробила відповідної заяви про намір подати докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, за таких обставин суд відмовляє у стягненні з відповідача витрат на правову допомогу. При цьому, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 11 350 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial