Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

У червні 2016 року позивач ТОВ «РАДА 7» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач є власником квартири [ADDRESS]. Позивач здійснює утримання житлового будинку, в якому проживає відповідач, забезпечує його експлуатацію і обслуговування. Відповідач користується житлово-комунальними послугами. Проте, не здійснює їх оплату. З метою врегулювання відносин між сторонами було укладено договір «Про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій» № 208/07/УЖ від 19 листопада 2013 року, яким серед іншого, передбачено погашення заборгованості за період з 10 квітня 2004 року. Разом з тим, відповідач не виконує умови договору щодо погашення заборгованості, у зв'язку з чим за період з 1 серпня 2012 року по 30 квітня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 12 015 грн. 14 коп. З урахуванням наведеного позивач просив стягнути вказану суму заборгованості з відповідача, а також 6 525 грн. 35 коп. інфляційних втрат та 890 грн. 59 коп. 3% річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги збільшив (а.с. 98-99), просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості за період з 1 січня 2010 року по 31 жовтня 2016 року у розмірі 12 568 грн. 59 коп., а також 10 641 грн. 71 коп. інфляційних втрат та 1 147 грн. 40 коп. 3% річних. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Зазначила, що нею сплачуються отримані житлово-комунальні послуги. Просила застосувати наслідки спливу позовної давності (а.с. 58). Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову, виходячи з такого. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Згідно зі ст. 1 цього Закону балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 16-19). Будинок, в якому проживає відповідач, обслуговується позивачем ТОВ «РАДА 7». У зв'язку з цим, ТОВ «РАДА 7» має права, передбачені ч. 1 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у тому числі одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг та котрий кореспондується з обов'язком споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, що передбачений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Судом встановлено, що з метою врегулювання відносин між сторонами було укладено договір «Про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій» № 208/07/УЖ від 19 листопада 2013 року, яким серед іншого, передбачено погашення заборгованості за період з 10 квітня 2009 року (а.с. 10-13) та договір № 208/07/УЖ від 19 листопада 2013 року «Про надання послуг» щодо забезпечення пропускного режиму, яким серед іншого, передбачено погашення заборгованості за період з 29 листопада 2013 року (а.с. 14-15). Крім того, сторонами 5 березня 2014 року було укладено договір про реструктуризацію боргу за договором № 208/07/УЖ від 19 листопада 2013 року «Про надання послуг з управління та утримання будинку, споруд та прибудинкових територій», який утворився станом на 4 березня 2014 року у розмірі 28 558 грн. 75 коп. (а.с. 53-54). Відповідно до ст. 162 ЖУ Української РСР наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Разом з тим, відповідач належним чином не виконала умови зазначених договорів, у зв'язку з чим за період з 1 січня 2010 року по 31 жовтня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 12 568 грн. 59 коп. (а.с. 100-101). З вказаним розрахунком суми заборгованості суд погоджується, оскільки відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Судом встановлено, що відповідач, уклавши 5 березня 2014 року договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, що надавались позивачем з 10 квітня 2009 року, визнала свій обов'язок по сплаті боргу саме з 10 квітня 2009 року. Тому суд погоджується з доводами представника позивача, що перебіг позовної давності за боргом, який виник 10 квітня 2009 року перервався 5 березня 2014 року, у зв'язку з чим до позовних вимог про стягнення заборгованості з 10 квітня 2009 року позовна давність не застосовується. Також суд дійшов висновку і про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 10 641 грн. 71 коп. інфляційних втрат та 1 147 грн. 40 коп. 3% річних, виходячи з такого. Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України. Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в п. 3 ч. 1 ст. 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Така правова позиція, висловлена Верховним Судом України від 30 жовтня 2013 року № 6-59цс13. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. З урахуванням наведено з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 1 січня 2010 року по 31 жовтня 2016 року у розмірі 24 357 грн. 70 коп. (12 568 грн. 59 коп. сума заборгованості + 10 641 грн. 71 коп. інфляційних втрат + 1 147 грн. 40 коп. 3% річних). Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved