Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

У травні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеними вимогами мотивуючи їх тим, що 04 червня 2008 року між ним та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено кредитний договір № 014/89-07/1055 про надання споживчого кредиту в сумі 50 000 доларів США строком до 05 травня 2013 року зі сплатою 15% річних та додатковою угодою від 30 червня 2011 року, якою сторони продовжили строк повернення кредиту до 05 травня 2016 року. Зазначає, що відповідач перед укладенням договору не надав йому необхідної, повної та достовірної інформації про кредит, вартість всіх сукупних послуг, що позбавило його можливості правильного вибору форми кредитування, відтак вважає, що такі дії відповідача містять в собі ознаки нечесної підприємницької практики, які виявилися у введені позивача в оману щодо умов договору. Крім того, посилався на те, що договір укладений з порушенням норм Закону України «Про захист прав споживачів», просив визнати недійсним кредитний договір № 014/89-07/1055. Перед початком розгляду справи по суті позивач доповнив позов додатковими підставами, а саме: зазначив, що п. 9.2. договору № 014/89-07/1055 від 04 червня 2008 року суперечить ч. 8 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже є несправедливим. Також додатково вказав, що 26 жовтня 2009 року було укладено додаткову угоду № 014/89-07/1055/2 та додаткову угоду № 014/89-07/1055/3 від 30 червня 2011 року до кредитного договору, якими було суттєво змінені певні умови договору. Також зазначив, що додатковою угодою № 014/89-07/1055/2 від 26 жовтня 2009 року фактичну заборгованість за сумою кредиту, було збільшено на суму заборгованості за процентами, але таке збільшення не супроводжувалося видачею кредитних коштів позивачу. Зазначив, що вищезазначені додаткові угоди безпосередньо ним не підписувалися, що свідчить про їх недійсність. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явилися, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивача направив суду заяву про розгляду справи за його відсутності, позов підтримує і просить задовольнити пред'явлені вимоги. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 04 червня 2008 року між позивачем та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено кредитний договір № 014/89-07/1055, згідно з умовами якого позивачу було надано кредит в сумі 50 000 доларів США строком до 05 травня 2013 року зі сплатою 15% річних. Згідно абзацу 2 п.6 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин вважається недійсним. Крім того, відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, заявляючи вимоги про визнання договору недійсним як такого, що був укладений під впливом обману, позивач не надав суду достатніх доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину представники відповідача навмисно ввели його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, при укладанні даного договору позивач був ознайомлений з його змістом та погодився з умовами зобов'язання, про що свідчить відповідний підпис позивача на кожній сторінці договору. Посилання позивача на те, що при укладенні договору сторонами не було досягнуто всіх істотних його умов щодо предмета договору не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки дана обставина не є підставою для визнання договору недійсним на підставі ст. 230 ЦК України. Також не можуть бути прийняті судом до уваги посилання позивача на те, що п. 9.2. Договору викладено з порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Така умова договору була відома споживачу до укладення договору, він погодився з нею та не відмовився до початку виконання зобов'язань. Як вбачається з матеріалів справи додаткова угода № 014/89-07/1055/2 від 26 жовтня 2009 року (а.с. 8) та додаткова угода № 014/89-07/1055/3 від 30 червня 2011 року (а.с. 12) містять підписи позивача. Позивач в своїх поясненнях посилався на той факт, що додаткові угоди безпосередньо ним не підписувалися. Однак, позивач своїм процесуальним правом ініціювати питання про призначення судової почеркознавчої експертизи з метою з'ясування справжності його підпису на вказаних документах не скористався, в той час як згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed