Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

У червні 2017р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-4 т.1) до відповідачів: Національної Академії Наук України (далі по тексту - відповідач 1), Інституту прикладної математики і механіки Національної Академії Наук України (далі по тексту - відповідач 2), в якому просила суд, з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 51-54 т.1): - зобов`язати відповідача 2 видати наказ про звільнення позивачки та внести відомості до трудової книжки про звільнення позивачки з посади старшого наукового співробітника за власним бажанням з 24 липня 2017р., згідно ст. 38 КЗпП України (далі по тексту - вимога № 1); - зобов`язати відповідача 2 видати позивачці трудову книжку (далі по тексту - вимога № 2); - стягнути солідарно з відповідачів 1, 2 на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 20000,0 грн. (далі по тексту - вимога № 3); - стягнути солідарно з відповідачів 1, 2 судові витрати. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що згідно наказу від 15 листопада 2002р. за №153/К її було прийнято на роботу до Інституту прикладної математики і механіки НАН України, остання посада яку обіймає позивачка з 01 лютого 2012р. - старший науковий співробітник. 29 вересня 2014р. позивачка [PERSON] виїхала в довгострокове наукове відрядження до Інституту Математики Академії Наук Чеської Республіки. 10 квітня 2017р. позивачкою на адресу відповідача 2 була направлена заява від 21 березня 2017р., в якій остання просила: звільнити її за власним бажанням з 24 квітня 2017р.; надіслати наказ про звільнення; провести остаточний розрахунок та надала згоду на пересилання оригіналу трудової книжки. У відповідь на заву позивачки, відповідач 2 повідомив, що позивачка не є їхнім співробітником, а отже заява про звільнення, проведення остаточного розрахунку та видачу трудової книжки не підлягає задоволенню. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав, враховуючи те, що діями відповідачів 1, 2 їй додатково було заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в 20000,00 грн. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Рибака М.А. від 26 червня 2017р. відкрито провадження по справі. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 вересня 2017р. позов задоволено частково. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2018р. скасовано заочне рішення суду від 21 вересня 2017р. і призначено справу до розгляду по суті. 10 вересня 2018р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 101-113 т.2), в якому відповідач 2 проти позову заперечив, зазначивши, що в 2015р., у зв`язку з тимчасовою окупацією сходу країни, Інститут прикладної математики і механіки НАН України був перереєстрований в м. Слов`янськ Донецької області. У зв`язку з чим, співробітникам установи було запропоновано подати заяви на переведення до м. Слов`янську Донецької області. За списками співробітників, які виявили бажання на переведення, особа позивачки відсутня. Разом з тим, за інформацією співробітників Інституту, які залишились і працюють у м. Донецьку, позивачка [PERSON] обліковується в їх Інституті на посаді старшого наукового співробітника, її особова справа і трудова книжка перебувають у відділі кадрів Інституту прикладної математики і механіки у м. Донецьку, до якого діюче керівництво Інституту прикладної математики і механіки НАН України не має доступу. Враховуючи викладене, позивачка не обліковується в Інституті, як співробітник, і у відповідача 2 не виникли зобов`язання щодо її звільнення, в порядку ст. 38 КЗпП України, проведення з нею остаточного розрахунку та видачі трудової книжки. 11 жовтня 2018р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача 2 (а.с. 183-185 т. 2), в якій сторона позивача не погоджувалась з доводами сторони відповідача 2, та зазначала, що позивачка є співробітником відповідача 2, вона не була звільнена у встановленому законом порядку з роботи, а в разі втрати відповідачем 2, як роботодавцем трудової книжки позивачки, як працівника, то у встановленому законом порядку така трудова книжка підлягає відновленню. Заперечення на відповідь на відзив, відповідачем 2 не подавались. Розпорядженням від 31 січня 2019р. за № 01-08-32 здійснено повторний автоматичний розподіл справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 лютого 2019р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 08 лютого 2019р. прийнято справу до розгляду. 08 травня 2019р. на адресу суду надійшов відзив (а.с. 203-207 т. 2), в якому відповідач 1 проти позову заперечив, зазначивши, що між відповідачем 1 та позивачкою відсутні трудові відносини. Відповідачем 1 не були порушені трудові права позивачки і відсутні правові підстави для відшкодування відповідачем 1 моральної шкоди позивачці, оскільки стороною позивача на обґрунтування цих вимог не надано жодного належного і допустимого доказу. Відповідь на відзив відповідача 1 стороною позивача не подавалась. В судовому засіданні представники позивачки заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити, наголошуючи, що правова позиція сторони відповідачів 1, 2 про встановлення судом фактів (не перебування позивачки у трудових відносинах з відповідачем 2 після липня 2014р.), під час розгляду цивільної справи № 761/20148/16-ц не може бути взяті судом до уваги, оскільки під час розгляду справи суду не були надані докази, які подавалась сторона під час розгляду теперішнього позову позивачки. Позивачка клопотала перед судом про розгляд справи у її відсутність. Представники відповідачів 1, 2 проти позову заперечили, з підстав зазначених у відзивах, зазначивши, що стороною позивача не було подано заяву про погодження змін істотних умов праці відповідача 1, а саме переміщення підприємства до іншого населеного пункту, при цьому стороною відповідача 2 не видавався наказ про довготривале службове відрядження позивачки за кордон. При цьому під час розгляду цивільної справи № 761/20148/16-ц судом було встановлено відсутність трудових відносин між позивачкою і відповідачем 2. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України). Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка [PERSON] , посилалась на те, що вона перебуває з відповідачем 2 у трудових відносинах та за відсутності законних підстав, останній відмовляється задовольнити її заяву про звільнення за власним бажанням від 21 березня 2017р., та видати відповідний наказ і повернути їй, як працівнику трудову книжку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, і не оспорювалося сторонами, що наказом відповідача 2 №153/к від 15 листопада 2002р. позивачку [PERSON] було прийнято на роботу до Інституту прикладної математики і механіки НАН України та з 18 листопада 2002р. зараховано на посаду інженера 1 категорії у відділ нелінійного аналізу (а.с. 6 т. 1). Відповідно до Наказу відповідача 2 №37/к від 26 березня 2003р. позивачка була переведена на посаду наукового співробітника вищезазначеного відділу. Наказами відповідача 2 № 86/к від 14 травня 2007р. та №17/к від 31 січня 2012р. позивачка [PERSON] була переведена на посаду наукового співробітника та старшого наукового співробітника відповідно. Як встановлено постановою касаційної інстанції під час розгляду цивільної справи № 761/20148/16-ц від 29 травня 2019р., з липня 2014р. Інститут прикладної математики і механіки НАН України у м. Донецьку не працював, працівники на роботу не виходили й роботу не виконували, так як будівля Інституту була пошкоджена у зв`язку з проведенням антитерористичної операції, в тому числі у м. Донецьку, який за розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» визнано таким населеним пунктом, на території якого органи державної влади не здійснюють своїх повноважень. Постановою Президії НАН України № 183 від 10 вересня 2014р. одним із основних напрямів участі НАН України у відбудові Донбасу визначено забезпечення належних умов ефективного функціонування установ Національної академії наук України, розташованих у регіоні, та затверджено окремі заходи з відновлення пошкодженої інфраструктури Національної академії наук України у Донбасі, розміщення установ та їх працівників при зміні місцезнаходження. Розпорядженням Президії НАН України № 704 від 19 листопада 2014р. «Про виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595» керівникам установ Національної академії наук України, що знаходяться на тимчасово неконтрольованій території, доручено невідкладно розглянути організаційні питання, пов`язані з переміщенням установ Національної академії наук України на контрольовану територію, а також доведено до їх відома, що до штатного розпису установи, яка змінила своє місцезнаходження, мають увійти лише посади працівників, які будуть виконувати свої функціональні обов`язки на контрольованій території. Розпорядженням Президії Національної академії наук України від 05 лютого 2015 року № 56 «Про подальшу діяльність Інституту прикладної математики та механіки Національної академії наук України» визначено місцезнаходження Інституту прикладної математики та механіки у місті Слов`янськ Донецької області. Наказом Інституту прикладної математики та механіки Національної академії наук України № 1-др/15 від 06 лютого 2015р. розпочато процедуру переміщення Інституту та зобов`язано керівників підрозділів інституту надати в двотижневий термін в дирекцію Інституту письмові заяви співробітників про їх згоду на переїзд до м. Слов`янськ разом з інститутом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач 2, повідомляв позивачку щодо наданння нею згоди на переїзд за новим місцезнаходженням відповідача 2 до м. Слов`янська Донецької області. Даних про те, що позивачка [PERSON] надала свою згоду на переїзд саме до м. Слов`янська Донецької області разом з відповідачем 2 матеріали справи не містять. Як і не подавались такі докази стороною позивача під час розгляду судом цивільної справи № 761/20148/16-ц. Суд не погоджується з доводами представників позивачки, що останньою надавалася така згода 04 грудня 2014р. (а.с. 67 т.1), оскільки як вставнолено судом позивачка надала згоду на переїзд до м. Києва, а не до м. Слов`янська Донецької області. Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, відповідач 2 зареєстрований 19 лютого 2015р. в якості юридичної особи, місцезнаходження: вул. Добровольського, 1 у м. Слов`янську Донецької області. Як було встановлено касаційною інстанцією в постанові від 29 травня 2019р. по цивільній справі № 761/20148/16-ц, відповідно до штатного розпису відповідача 2 та табелів обліку робочого часу за 2015-2016рр. позивачка [PERSON] не була прийнята на роботу у порядку переведення до відповідача, після його переміщення до м. Слов`янська Донецької області. На спростування зазначених фактів стороною позивача, протягом всього часу розгляду справи в суді не було надано жодного належного і допустимого доказу. Крім того касаційною інстанцією, також під час розгляду цивільної справи № 761/20148/16- ц було вставнолено, що відсутні підстави вважати, що позивачка [PERSON] була відряджена до Інституту математики Академії наук Чеської Республіки у контексті договірних взаємовідносин між вказаним інститутом та відповідачем 2. За змістом ст. 5? КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, вільний вибір виду діяльності. Частиною 1 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що судом не встановлено факту перебування позивачки у трудових відносинах з відповідачем 2 після його переміщення до м. Слов`янська Донецької області, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги № 1. Не підлягають задоволенню і вимога № 2, оскільки судом не вставнолено факту перебування позивачки у трудових відносинах з відповідачем 2 після його переміщення до м. Слов`янська Донецької області, як і не знайшло свого підтвердження того, що трудова книжка позивачки зберігається саме у відповідача 2. За змістом ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача, в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування вимоги № 3, як і не було спростовано доводи сторони відповідача 1, що між позивачкою та відповідачем 1 відсутні будь-які правовідносини. З урахуванням викладеного суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги № 3. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів 1, 2 не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed