Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. Вказувала, що після смерті батька успадкувала 1/2 частина квартири [ADDRESS]. Інша половина квартири належить відповідачу, який відмовляється добровільно визначити порядок користування житлом, до якого вселив сторонніх осіб, перешкоджаючи таким чином спільному користуванню майном. Просила визначити порядок користування квартирою, виділити їй кімнати № 5, відповідачу - кімнату № 7, а кухню, вбиральню, коридор, ванну і кімнату № 6 залишити в спільному користуванні та розділити особові рахунки. В ході розгляду справи позивачка уточнила позовні вимоги, просила зобовязати ЖКП Іллічівського району розділити особові рахунки згідно встановленого рішенням суду порядку користування, інші вимоги залишила без змін. 23.11.2015 року до судового засідання не зявилась, надала заяву, в якій вказала, що відповідач на теперішній час знаходить в Росії, без дозволу вселив у квартиру сторонніх людей, свої речі зачинив у кімнаті № 7, іншою частиною квартири, в якій також знаходяться речі померлого батька, користуються сторонні особи. Справу просила розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Представник позивачки [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, додатково вказала, що у кімнаті № 5 за життя проживав батько позивачки і в ній знаходяться його речі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, пояснила, що відповідач тимчасово знаходиться в Росії на заробітках. Наразі в квартирі проживають родичі [PERSON] з окупованої території. Визнала, що відповідач останні декілька років займає кімнату № 7. Не заперечувала, що за життя кімнату № 5 належала їх батьку. Представник ЖКП Іллічівського району м. Маріуполя в судове засідання не зявився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.95р. квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. За ст. 383 ЦК України громадяни, що мають у приватній власності квартиру (будинок) користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до вимог ст. ст. 356, 358 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Судом встановлено, що [PERSON], який є батьком сторін, помер 17.11.2014р. За життя йому належала 1/2 частина квартири [ADDRESS], що за заповітом успадкована позивачкою. Власником іншої половини квартири є відповідач. Як убачається з інвентаризаційної справи до складу квартири входять жилі кімнати № 5 площею 12,54 кв.м, № 7 площею 11,9 кв.м, № 6 площею 16,8 кв.м, кухня № 4 площею 7,3 кв.м, вбиральня № 2 площею 1,62 кв.м, коридор № 1 площею 10,23 кв.м, ванна № 3 площею 3,42 кв.м. Згідно особового рахунку № 37881 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та його дружина [PERSON] В судовому засіданні також встановлено, що між відповідачем та його батьком склався стійкий порядок користування житловим приміщенням, згідно з яким відповідач займав кімнату № 7, а його батько, після смерті якого позивачка успадкувала половину квартири, користувався кімнатою № 5. За правилами ст. 61 ЦПК України цей факт не вимагає доказування як такий, що визнаний сторонами. Оскільки сторони не можуть добровільно визначити порядок користування квартирою, суд вважає, що він має бути встановлений в судовому порядку за варіантом запропонованим позивачкою, а саме їй слід виділити у користування жилу кімнату № 5 площею 12,54 кв.м, а кімнату № 7 площею 11,9 кв.м, виділити в користування відповідачу. Інші приміщення залишити у спільному користуванні. Встановлюючи такий порядок, суд відповідно до вимог ст. 3 ЦК України керувався принципами справедливості, добросовісності та розумності, взяв до уваги порядок користування квартирою, що фактично склався за життя одного з колишніх співвласників житла, ніколи не оспорювався іншим (відповідачем) і прийнятий новим співвласником (позивачкою) та з урахуванням балансу інтересів сторін вирішив, що збереження цього порядку не порушить житлових умов сторін, оскільки кожній з них виділяється ізольована кімната з майже однаковою площею. При цьому суд зважає й на те, що відповідач не навів переконливих доводів на обґрунтування заперечення проти означеного порядком користування квартирою чи свого переважного права у вирішенні спірного питання. В той же час підлягає залишенню без задоволення вимога позивачки до житлово-комунального підприємства про розподілу особового рахунку, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таку ж за змістом норму містить ст. 15 ЦК України, де також сказано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а отже позивач, звертаючись до суду має довести, що його право порушується, оспорюється чи не визнається відповідачем, чого в справі, що розглядається, позивачкою, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не зроблено.

Outcome: partial