Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18.09.2010 р. вона є власником квартири [ADDRESS]. У червні 2015 року вона звернулася для оформлення субсидії за довідкою про зареєстрованих у квартирі осіб. З зазначеної довідки їй стало відомо, що у належній їй квартирі окрім неї та її сина, зареєстрований також незнайомий їй [PERSON], який ніколи не мешкав у її квартирі і є відповідачем по справі. Враховуючи викладене просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою №1 у будинку №8 по вул. Революції у м. Краматорську Донецької області. У судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Надала до суду заяву, у якій підтримала позовні вимоги у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала та просила суд розглянути справу у її відсутність. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом поштового направлення повістки, яка повернулася до суду з відміткою про те, що відповідач не проживає за адресою. Про причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.09.2010р., посвідченого державним нотаріусом Другої Краматорської державної нотаріальної контори [PERSON] за №3492, зареєстрованого 20.10.2010 року Краматорським міським бюро технічної інвентаризації, [PERSON] є власником будинку розташованого за адресою: вул. Революції, 8 у м. Краматорську Донецької області. (а.с. 6) Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 401 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Як вбачається з домової книги (а.с.3-5) та акту від 08.06.2015 року, засвідченого депутатом Красноторської селищної ради [PERSON], відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] з 1982 року, але за вказаною адресою не мешкає. Місцезнаходження його невідомо, речей його в будинку не має, комунальних рахунків він не сплачує, відсутній з 1982 року (а.с.7). Відповідно до п.4 ч. 1 ст.406 ЦК сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відтак, враховуючи, що відповідач не є власником або членом сімї власника квартири [ADDRESS], тобто позивача по справі, а також те, що він набув право користування зазначеною квартирою у 1982р., тобто до моменту набуття права власності на неї позивачкою, суд вважає, що обставини, які були підставою для надання [PERSON] права користування квартирою [PERSON] на цей час припинені. Таким чином, позов [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 1 у жилому будинку №8 по вул. Революції у м. Краматорськ Донецької області підлягає задоволенню.

Outcome: approved