Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

У червні 2018 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Запорізької районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, встановлення піклування, призначення піклувальником, яка уточнювалась 08.11.2018 року. Позивач [PERSON] в обґрунтування позову зазначає, що він є рідним братом неповнолітньої [PERSON], 2003 р.н. батьками якої є: відповідач [PERSON] та [PERSON], яка померла [INFO]. При житті матері дитини, відповідач, як батько, маючи реальну можливість виконувати свої батьківські обов'язки, самоусунувся від їх виконання, а саме, не піклується про фізичний та духовний розвиток доньки, не забезпечує її необхідними харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не надає доньці ніякої матеріальної допомоги, має заборгованість по сплаті аліментів станом на 22.06.2018 року в розмірі 84451,45 грн. З 2008 року відповідач не спілкується з донькою, не вітає її з днем народження або зі святами, не дарує подарунків і взагалі ніяким чином не контактує з донькою та її не бачить. З 2008 року неповнолітня [PERSON] знаходилась на утриманні позивача та їх померлої матері. Ніяких перешкод у спілкуванні з донькою позивач відповідачу не створює. Своїми діями відповідач, на думку позивача, порушує вимоги ст.150, 180 СК України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», а тому просить суд відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України позбавити його батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], оскільки батько ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню доньки, встановити піклування над [PERSON] та призначити його її піклувальником. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON], яка діє на підставі ордеру на надання правової допомоги, в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, неодноразово про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, в тому числі шляхом публікування оголошення на сайті «Судова влада». Представник третьої особи - органу опіки та піклування Запорізької районної державної адміністрації Гаркавенко А.О., яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні надала суду пояснення, аналогічні викладеним у письмовому висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, який долучений до матеріалів справи та вважає доцільним в інтересах неповнолітньої [PERSON], [INFO] позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до його доньки, встановити над нею піклування та призначити позивача опікуном дитини. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані по справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивача, прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 165 Сімейного Кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження виданого повторно серії [NUMBER] від 11.04.2018 р. батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON]. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 00019938829 від 12.04.2018 р. [PERSON] після реєстрації шлюбу 06.08.1988 р. змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». Відповідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 18.10.2000 р. виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Хортицької райадміністрації Запорізької ради [PERSON] після реєстрації шлюбу з [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 20.05.2003 р. відділом реєстрації актів громадянського стану Хортицького районного управління юстиції м. Запоріжжя що батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON]. Мати неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] померла [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16.02.2018 р. виданого Запорізьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Положеннями ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27.02.1991 року та набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитини такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 цієї Конвенції. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитини, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства». За змістом статей 15,18 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків, або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1997 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров?я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону (ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. За загальним правилом, позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до п. п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення поновлення батьківських прав», ухилення від виконання батьківських обов'язків має місце тоді, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Частиною 8 ст. 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Положеннями ч. 4, 5 ст. 19 СК України передбачена обов'язкова участь органу опіки та піклування при розгляді спору про позбавлення батьківських прав. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У відповідності до приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] протягом тривалого часу з 2008 року не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного матеріального утримання, має заборгованість по аліментам станом на 22.06.2018 року в сумі 84451,45 грн., а також взагалі не спілкується з дитиною, не зустрічається з донькою, не цікавиться її життям, здоров'ям, хоча має реальну можливість виконувати свої батьківські обов'язки стосовно своєї доньки. Така поведінка відповідача відносно своєї доньки [PERSON] свідчить про свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов'язками. Згідно висновку про щодо розв'язання спору орган опіки та піклування Запорізької районної адміністрації Запорізької області від 31.10.2018 року, зазначає, що батько самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, вихованням та утриманням доньки [PERSON], не займається, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, не проявляє відносно неповнолітньої доньки батьківського піклування, родинний зв'язок з нею не підтримує, вважають за доцільне позбавити батьківських прав громадянина України - [PERSON], [INFO] відносно неповнолітньої [PERSON], [INFO], встановити опіку над неповнолітньою [PERSON] та призначивши над нею опікуна [PERSON], [INFO] Зазначений висновок повністю узгоджується з іншими матеріалами справи та наданими суду доказами. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв'язку з чим, враховуючи те, що факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до своєї неповнолітньої доньки [PERSON], підтверджується зібраними у справі доказами. Отже, позбавлення відповідача батьківських прав на даний момент, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, враховуючи свідоме систематичне нехтування батьком своїми батьківськими обов'язками щодо участі у вихованні доньки, матеріальному забезпеченні доньки, духовному зростанні доньки, взагалі будь-якої участі у житті дитини, що повністю узгоджується з зібраними у справі доказами, до відповідача слід застосувати таких крайній захід як позбавлення батьківських прав, що, на думку суду, є єдиним можливим засобом забезпечення дитині спокійного життя та гармонічного виховання, як того вимагає ст. 150 СК України, тому суд приходить до висновку про наявність підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення його батьківських прав, що в свою чергу слугуватиме захисту прав дитини у вирішенні всіх її життєвих питань, прав, гарантованих державою соціальний захист як дитини, позбавленої батьківського піклування. При цьому застосовуючи такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав, суд також враховує, що у разі зміни обставин, що стали підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, він має право бути поновленим у батьківських правах відносно своєї доньки відповідно до положень ст. 169 СК України. Згідно з положеннями ст. 55 ЦК України, опіка та піклування встановлюється з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦК України суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Згідно з ч. 2, 3, 4 ст. 63 ЦК України, опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю; фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою; опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника; при призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Відповідно до ч. 1 ст. 244 СК України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. Частиною 2 ст. 244 СК України встановлено, що при призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини. Судом встановлено, що неповнолітня [PERSON], [INFO], після смерті її матері [PERSON], з [INFO] проживає разом з рідним братом - [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 290 від 19.04.2018 року. Допитана у судовому засіданні неповнолітня [PERSON], суду пояснила що після смерті матері, вона проживає з братом та знаходиться на його утриманні. Батька не бачила багато років, не спілкується з ним та не підтримує будь-якого зв'язку. Не заперечує проти того, що б її піклувальником було призначено позивача [PERSON] Дитина, над якою вставлено піклування, відповідно до ч. 1 ст. 247 СК України, має право: на проживання в сім'ї опікуна або піклувальника, на піклування з його боку; на забезпечення їй умов для всебічного розвитку,освіти,виховання і на повагу до її людської гідності; на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування. У разі від сутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону; на захист від зловживань з боку опікуна або піклувальника. Опікун, піклувальник, відповідно до ч. 1 ст. 249 СК України, зобов'язаний виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, психічний, духовний розвиток, забезпечити одержання дитиною повної загальної середньої освіти. Згідно з висновком органу опіки та піклування Запорізької районної державної адміністрації, [PERSON], [INFO] є дієздатною особою, матеріально забезпечений, позитивно характеризуюся за місцем мешкання, має всі необхідні умови для виховання, проживання та всебічного розвитку рідної сестри [PERSON], до кримінальної відповідальності не притягувався, у розшуку не перебуває, згідно медичного висновку про стан здоров'я може виконувати обов?язки піклувальника, стосунки між сестрою та братом близькі та родинні. З урахуванням позитивного висновку органу опіки та піклування Запорізької районної державної адміністрації, суд вважає, що [PERSON] може бути піклувальником по відношенню до неповнолітньої рідної сестри [PERSON]. [INFO] У зв'язку з тим, що суд дійшов висновку про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON]. [INFO], матір якої померла, беручи до уваги думку особи, над якою встановлюється піклування, вважає за можливе встановити [PERSON] піклувальником неповнолітньої сестри [PERSON]. [INFO] Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved