Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

У червні 2018 року Заступник керівника Київської місцевої прокуратури №10 в інтересах Київської міської ради звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про витребування комунального майна. У своїй позовній заяві позивач просив суд: - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та х обтяжень індексний номер №31679689 від 03.10.2016, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1030542080000; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та х обтяжень індексний номер №31455107 від 19.09.2016, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1030542080000; - витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1030542080000). Cвої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у ході досудового розслідування кримінального провадження №12016100100013794 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.4 ст.358 КК України встановлено, що квартира [ADDRESS] , яка належить територіальній громаді міста Києва, вибула з її володіння поза волею власника. Згідно даних Комунального концерну «Центр комунального сервісу» квартира [ADDRESS] розташована на першому поверсі п`яти поверхового будинку, двокімнатна, має загальну площу 43,1 кв. м. та згідно з ордером Міністерства оборони СРСР від 25.03.1965 № 166 надавалась гр. [PERSON] , який 10.08.1989 знятий з реєстраційного обліку у зв`язку із смертю. На підставі Витягу з рішення № 448 виконкому Шевченківської райради народних депутатів м. Києва від 14.08.1989 особовий рахунок на квартиру було переведено на гр. [PERSON] 1934 р.н. (сина), який з 03.08.1965 року був зареєстрований в цій квартирі, та труп якого без видимих ознак насильницької смерті [INFO] виявлено у вказаній квартирі. Відповідно до інформації Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу КМР (КМДА) та Комунального концерну «Центр комунального сервісу» квартира [ADDRESS] не приватизувалась. В той же час встановлено, що державним реєстратором Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціалізованого призначення «Спецжитлофонд» Зайцевим І.П. 17.10.16 здійснено реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1030542080000) на підставі дублікату довідки, серії та номер: 03/84 від 15.03.2016 виданої Житлово-будівельним кооперативом «Родина». Проте, згідно з відповіддю Житлово-будівельного кооперативу «Родина» від 28.12.2016 №153/16, останній не мав і не має ніякого відношення до будівлі [ADDRESS] . На даний час, право власності на вказане майно зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03.10.16, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. (зареєстрованого в реєстрі під № 9243). За вказаних обставин, квартира [ADDRESS] у передбаченому законодавством порядку із комунальної власності територіальної громади міста Києва не вибувала, право власності на неї у [PERSON] та у [PERSON] не виникало, оскільки рішення уповноваженого органу щодо відчуження вказаного комунального майна не приймалось. На підставі викладеного позивач звернувся з вказаним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 червня 2018 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фролової І.В. (т.1, а.с.17). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2018 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків (т.1, а.с.18-19). 27 липня 2018 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків (т.1, а.с.22-24). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2018 року позовну заяву було повернуто позивачу (т.1, а.с.25-26). 19 листопада 2018 року на адресу суду надійшла апеляційна скарга представника позивача на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2018 року (т.1, а.с.28-37). Постановою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року було задоволено апеляційну скаргу заступника керівника Київської місцевої прокуратури №10, у зв`язку з чим було вирішено ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2018 року - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції (т.1, а.с.52-55). Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 14 січня 2019 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. (т.1, а.с.63). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2019 року було вирішено відкрити провадження у справі, призначити до розгляду в порядку загального позовного провадження (т.1, а.с.181-182). 21 лютого 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача (т.1, а.с.192-207). Відповідно до змісту відзиву вбачається, що представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено наявність права комунальної власності територіальної громади Шевченківського району міста Києва а спірну квартиру [ADDRESS] ; позивачем не додано до позовної заяви належних та допустимих доказів тих обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог; відповідач є добросовісним набувачем спірної квартири [ADDRESS] ; а також зазначено, що квартира [ADDRESS] не може бути витребувана у відповідача. Судом враховано, що представником відповідача не було пропущено строк для подачі відзиву, оскільки ухвалу про відкриття провадження у справі було вручено відповідачу 07 лютого 2019 року, про що свідчить відповідний підпис у рекомендованому повідомлені про вручення поштового відправлення, який наявний в матеріалах справи (т.1, а.с.186). 11 березня 2019 року на адресу суду надійшло клопотання від представника відповідача про залишення позовної заяви без руху (т.1, а.с.223-224). У судовому засіданні, яке відбулося 11 березня 2019 року протокольною ухвалою суду вказане клопотання про залишення позовної заяви без руху було задоволено, надано представнику позивача строк для усунені недоліків позовної заяви - до 22 березня 2019 року (включно) (т.1, а.с.230-231). 26 березня 2019 року на адресу суду надійшла уточнена редакція позовної заяви з урахування недоліків, які було вказано у клопотанні про залишення позовної заяви без руху (т.1, а.с.232-244). Судом враховано, що уточнену позовну заяву було підписано 20 березня 2019 року, а супровідний лист 21 березня 2019 року, а відтак представником позивача не було пропущено строк для усунення недоліків. 18 лютого 2019 року на адресу Верховного суду надійшла касаційна скарга представника відповідача на постанову Київського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року (т.2, а.с.1-14). Постановою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року касаційну скаргу представника відповідача на постанову Київського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року було залишено без задоволення (т.2, а.с.47-50). 25 лютого 2020 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення від представника відповідача (т.2, а.с.70-72). Відповідно до змісту додаткових пояснень вбачається, що представник відповідача звертає увагу суду на судову практику Верховного суду з аналогічного питання, зокрема постанови у справі №521/8368/15 від 20.03.2019 року. З урахуванням зазначеного просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні, яке відбулося 27 лютого 2020 року представником позивача було заявлено клопотання про долучення доказів (т.2, .а.с.77-85). У вказаному клопотанні просив суд долучити до матеріалів справи копію вироку Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/40982/19 від 08 липня 2019 року. З наданої копії вироку Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/40982/18 від 08 липня 2019 року вбачається, що [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України та призначено покарання у вигляді обмеження волі на строк 1 (один) рік 3 (три) місяці. Проте, на підставі ст.75 КК України, від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік, та було вирішено питання про стягнення судових витрат. 18 лютого 2020 року на адресу суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони вчиняти дії у справі за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про витребування комунального майна (т.2, а.с.91-107). У своїй заяві просили суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1030542080000) (власник [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) та заборони [PERSON] та будь яким іншим особам вчиняти дії з квартирою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1030542080000), у тому числі укладати договори, вчиняти інші правочини. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони вчиняти дії у справі за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про витребування комунального майна - задоволено у повному обсязі (т.2, а.с.112-114). Було вирішено: - накласти арешт на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1030542080000) (власник [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ). - заборонено [PERSON] та будь яким іншим особам вчиняти дії з квартирою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1030542080000), у тому числі укладати договори, вчиняти інші правочини. 27 травня 2021 року на адресу суду надійшла заява про уточнення позовних вимог (т.2, а..с129-132). Відповідно до вказаної заяви позивач просить суд: - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] оформлену записом, вчиненим 03.10.2016 державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. за №16699169 про право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1030542080000; - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] оформлену записом, вчиненим 19.09.2016 державним реєстратором Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціалізованого призначення «Спецжитлофонд» Зайцевим І.П. за №16460478 про право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1030542080000; - витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1030542080000). Як вказує позивач у своїй заяві, вказане викликано тим, що з метою уникнення складнощів при виконанні судового рішення за цим позов, виникла необхідність в уточненні формулювання позовних вимог відповідно до приписів ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зокрема, вказана правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 26.02.2020 у справі №635/2208/16-ц; від 05.02.2020 у справі №759/20387/18; від 19.02.2020 у справі №758/25241/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №802/13640/18-а. 24 липня 2020 року на адресу суду надійшли пояснення щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді (т.2, а.с.140-142). 03 листопада 2020 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення від Київської міської ради (т.2, а.с.153-156). Зі змісту вказаних пояснень вбачається, що представник КМР просить суд задовольнити позовні вимоги. 20 січня 2021 року за допомогою використання підсистеми «Електронний суд» представником відповідача було долучено до матеріалів справи додаткові пояснення у справі (т.2, а.с.162-164). Зі змісту вказаних пояснень вбачається, що представник просить суд відмовити у задоволенні позовних вимоги, посилаючись на те, що укладаючи Договір купівлі-продажу [PERSON] не допустила жодного порушення, в свою чергу задоволення даного позову призведе до втручання у набуте Відповідачем право власності на майно. Представник вважає, що пред`явлення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння є передчасним, оскільки даним вимогам передує встановлення права власності безпосередньо за територіальною громадою Шевченківського району міста Києва, доказів чого не наведено. Також 20 січня 2021 року за допомогою використання підсистеми «Електронний суд» представником відповідача було подано клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а саме приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича (т.2, а.с.170-171). У судовому засіданні, яке відбулося 18 лютого 2021 року, представником позивача було подано відповідь на додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву (т.2, а.с.176-181). Відповідно до вказаної відповіді представник позивача зазначає, що право власності територіальної громади перейшло до [PERSON] в обхід встановленої законодавством приватизаційної процедури. За вказаних обставин, квартира [ADDRESS] у передбаченому законодавством порядку із комунальної власності територіальної громади міста Києва не вибувало, право власності на неї ні у [PERSON] , ні у [PERSON] не виникало. У зв`язку з викладеним просить суд задовольнити позові вимоги. Також представником позивача було подано заперечення, відповідно до яких останній заперечував щодо залучення третьої особи у справі, вказавши, що рішення у справі жодним чином не впливає на права і обов`язки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича, а отже відсутні підстави для його залучення (т.2, а.с.182-184). Протокольною ухвалою суду від 18 лютого 2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а саме приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича (т.2, а.с.188-189). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2021 року було вирішено закрити підготовче провадження у справі, призначити справу до розгляду по суті (т.2, а.с.187). 13 квітня 2021 року на електронну адресу суду надійшли додаткові пояснення до заперечень позивача від представника відповідача, відповідно до яких останній проси суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (т.2, а.с.191-199). 14 квітня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про заміну у справі органу, який звернувся до суду з позовом, а саме: Київську місцеву прокуратуру №10 замінити на Шевченківську окружну прокуратуру міста Києва (т.2, а.с.202-204). Дане викликано тим, що відповідно до Наказу Офісу генерального прокурора №2ш від 17 лютого 2021 року передбачено утворення окружних прокуратур і припинення діяльності шляхом реорганізації місцевих прокуратур, тобто здійснено зміни до структур і штатних розписів обласних прокуратур. Представник позивача - прокурор Воробйов В.В. у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача - адвокат Дяченко О.Г. у судовому засіданні щодо задоволення позовної заяви заперечував у повному обсязі, вказав, що дане є непропорційним втручанням у мирне володіння майном добросовісного набувача, а тому просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Додатково суд зазначає, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Під час розгляду справи судом було встановлено наступне. Встановлено, що у 1991 році постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.91 №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» проведено розмежування державного майна між загальнодержавною та комунальною власністю. Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 №26 «Про формування комунальної власності міста та районів» були затверджені переліки майна комунальної власності міста Києва та одночасно визначені переліки комунальної власності 14-ти районів. Майно, що враховувалось на балансі ЖЕК-ів, було передано до комунальної власності територіальних громад районів міста Києва (т.1, а.с.76). У 2001 році при проведенні адміністративної реформи відповідно до рішення Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунального майна міста та районів» станом на 01.10.2001 року проведено розмежування комунального майна між 10-ма новоутвореними районами міста Києва. (т.1, а.с.78-81). Згідно з вказаним рішенням Київської міської ради житловий будинок на [ADDRESS] належав до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району міста Києва. Відповідно до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 та розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 житловий будинок на [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району міста Києва та перебуває у сфері управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (т.1, а.с.82-91). Розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 № 80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємство «Керуюча дирекція» (стара назва) будинок [ADDRESS] закріплений на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (т.1, а.с.92-93). Згідно даних Комунального концерну «Центр комунального сервісу» квартира [ADDRESS] розташована на першому поверсі п`яти поверхового будинку, двокімнатна, має загальну площу 43,1 кв. м. та згідно з ордером Міністерства оборони СРСР від 25.03.1965 № 166 надавалась гр. [PERSON] , який 10.08.1989 знятий з реєстраційного обліку у зв`язку із смертю. На підставі Витягу з рішення № 448 виконкому Шевченківської райради народних депутатів м. Києва від 14.08.1989 особовий рахунок на квартиру було переведено на гр. [PERSON] 1934 р.н. (сина), який з 03.08.1965 року був зареєстрований в цій квартирі (т.1, а.с.102), та труп якого без видимих ознак насильницької смерті [INFO] виявлено у вказаній квартирі. Відповідно до інформації Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу КМР (КМДА) та Комунального концерну «Центр комунального сервісу» квартира [ADDRESS] станом на жовтень 2016 року була не приватизована (т.1, а.с.92-93). Державним реєстратором Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціалізованого призначення «Спецжитлофонд» Зайцевим І.П. 17.10.16 здійснено реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1030542080000) на підставі дублікату довідки, серії та номер: 03/84 від 15.03.2016 виданої Житлово-будівельним кооперативом «Родина». (т.1, а.с.166). В тексті зазначеного дублікату довідки вказано, що право власності на квартиру [ADDRESS] у [PERSON] виникло на підставі повної сплати ним паєнакопичення за квартиру 02.02.1996 р. в розмірі 3 173 грн. 16 коп. (т.1, а.с.158). З відповідді Житлово-будівельного кооперативу «Родина» від 28.12.2016 №153/16 вбачається, що останній не мав і не має ніякого відношення до будівлі [ADDRESS] (т.1, а.с.139). Згідно Висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № 8-4/791 від 12.05.2017 відбиток печатки ЖБК «Родина» в дублікаті довідці (дублікат) ЖБК «Родина» № 03/84 від 15.03.2016 на ім`я [PERSON] нанесений не печаткою ЖБК «Родина». (т.1, а.с.145-152). Окремо прокурор звертав увагу суду на те, що під час допиту в ході розслідування у кримінальному провадженні №12016100100013794 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, [PERSON] повідомив, що в дійсності ніколи не був власником квартири [ADDRESS] , наміру вчиняти будь-які правочини щодо спірного майна не мав, а під час підписання договору купівлі-продажу квартири з [PERSON] підписав документи яких не читав та отримав за це грошову винагороду від сторонніх осіб (т.1, а.с.134-138). 22 вересня 2016 року між [PERSON] , який діє від імені [PERSON] на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченком О.В. та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири (т.1, а.с.171-172). Відповідно до положень вказаного Договору сторони домовилися у строк до 03 жовтня 2016 року включно укласти договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказаний попередній договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. В подальшому, а саме - 03 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири (т.1, а.с.173-174). Предметом вказаного договору виступало нерухоме майно, а саме - квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту 2 Договору, продаж вчинено за 242 300 (двісті сорок дві тисячі триста) гривень 00 копійок, які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору. Вказаний договір купівлі-продажу квартири від 03 жовтня 2016 року було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстровано в реєстрі за № 9243. Окремо прокурор у судовому засіданні також наголошував, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2019 року у справі №761/40982/18 було встановлено, що: «Так, 03.10.2016 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлений, [PERSON] , продовжуючи реалізувати свій злочинний намір, отримавши від невстановленої досудовим розслідуванням особи, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, завідомо підроблені документи, які б підтверджували його право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , прибув до офісу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С.П., що по [ADDRESS] , з метою укладення договору купівлі-продажу зазначеної квартири, де зустрівся з [PERSON] , яка хотіла придбати дану квартиру, згідно умов, зазначених в оголошенні. Після чого, з метою надання своїм діям офіційності, бажаючи при цьому приховати дійсні обставини справи, [PERSON] навмисно надав [PERSON] та нотаріусу [PERSON] в якості документів, що підтверджують його право приватної власності на нерухомість, завідомо підроблені документи - довідку (дублікат) з ЖБК «Родина» про повну сплату [PERSON] пайових внесків, довідку КМ БТІ та довідку про склад сім`ї.» (т.2, а.с.83). Таким чином, даним вироком [PERSON] визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, та призначено покарання: - за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 КК України - 1 рік обмеження волі, - за ч. 5 ст. 358 КК України - 1 рік 3 місяці обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено [PERSON] покарання 1 рік 3 місяці обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 767 КК України. За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Щодо позовних вимог про скасування рішень про державну реєстрацію та витребування майна, суд дійшов наступних висновків. Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до положень ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Стороною позивача під час розгляду справи було неодноразово зауважено, що спірне майно - квартира [ADDRESS] Київською міською радою не відчужувалося, право власності територіальної громади на вказане майно не припинялося, а [PERSON] не набував права власності на майно та не був його власником. На даний час, право власності на вказане майно зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03.10.16, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. (зареєстрованого в реєстрі під № 9243). А відтак, на переконання представника прокуратури, за вказаних обставин, квартира [ADDRESS] у передбаченому законодавством порядку із комунальної власності територіальної громади міста Києва не вибувала, право власності на неї у [PERSON] та у [PERSON] не виникало, оскільки рішення уповноваженого органу щодо відчуження вказаного комунального майна не приймалось. Це в свою чергу, свідчить про те, що з порушенням встановленого законодавством порядку та на підставі неіснуючих документів, поза волею територіальної громади міста Києва, майно вибуло з власності територіальної громади. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатами розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав, вносить до Державного реєстру прав відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та видає інформацію з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру-прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Одночасно з цим, судом встановлено під час розгляду, що представник відповідача наполягав на тому, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна, посилаючись на наступне. Відповідно до п. 25 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Відповідач набула право власності на спірну квартиру шляхом вчинення відплатного правочину - укладення договору купівлі-продажу посвідченого 03 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. У ст. 1 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Статтею 5 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус зобов`язаний, зокрема: сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Таким чином, правочин купівлі-продажу спірної квартири був посвідчений нотаріусом, яким було попередньо перевірено повноваження продавця за договором та встановлена можливість вчинення такого правочину та його відповідність законодавству України та міжнародним договорам. З урахуванням вищенаведеного суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила: «50. Власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. 51. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. … 53. Подібні за змістом висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав». Висновки про те, що власник може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, котра є останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене, викладені також Верховним Судом України у постановах від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376цс16. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) зроблено висновок, що «за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) зазначено, що «однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)». Суд звертає увагу на те, що як встановлено матеріалами справи, та вказане не спростовувалося самими сторонами, право власності на об`єкт нерухомого майна № 1030542080000 - квартиру [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] на підставі укладеного Договору купівлі продажу квартири від 03.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком Сергієм Павловичем за № 9243 з [PERSON] . Підставою для реєстрації набуття права власності [PERSON] на зазначену квартиру було Право власності продавця, [PERSON] , зареєстроване за ним в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 19.09.2016 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 31455107. Заслуговує на увагу те, що за приписами ч. 1 ст. 18 «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у редакції чинній на момент реєстрації права власності за [PERSON] та [PERSON] ), на державного реєстратора покладалися обов`язки, зокрема, з перевірки документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень. За положенням статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Пунктом 1 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановлених законом. З огляду на наявність зареєстрованого, а отже офіційно визнаного і підтвердженого державою, права власності, у продавця на предмет продажу, матеріали справи вказують на те, що відповідач не знала і не могла знати про можливі протиправні дії [PERSON] , що полягали у заволодінні спірного майна злочинним шляхом. Відтак, враховуючи викладене, надаючи свою згоду на оформлення договору купівлі-продажу, [PERSON] обґрунтовано вважала спірну квартиру такою, що придбана/набута продавцем законним шляхом, а отже Відповідач, у даному випадку, є добросовісним набувачем. У зв`язку з викладеним суд звертає увагу на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 13 листопада 2019 року по справі № 645/4220/16-ц, відповідно до якого: «Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.». Оскільки добросовісність належить до загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України), то вона презюмується. За висновком Великої Палати Верховного суду, викладеним у п. 38 постанови від 23.10.2019 року у справі № 922/3537/17, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В такому випадку, за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Аналогічна позиція міститься у висновках Великої палати Верховного суду постанови від 02.07.2019 року у справі № 48/340 (п.6.30) та постанови від 26.06.2019 року у справі № 669/927/16-ц (п.51) та де суд зазначає: «Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне». «Однією із загальних засад цивільного законодавства с добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд мас оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна.». Одним із суттєвих принципів верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним із. визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону). Так, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (29979/04 Європейський суд з прав людини), аналізуючи відповідність мотивування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повніші діяти вчасно та у належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беслер проти Італії» (Beyeler v. Italy) 33202/96, пункт 120 «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz У. Turkey), № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» ( Megadat.com S.r.l. v. Moldova). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119, 33202/96, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz у. Turkey), пункт 128). Під час розгляду справи судом не було встановлено, що укладаючи Договір купівлі-продажу [PERSON] було допущеного будь-яких порушень. Стаття 1 Першого протоколу Конвенції визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна в розумінні статті 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатись «правом власності», а відтак і «майном». Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. З урахуванням викладеного, на підставі Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод,Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 3, 319, 327, 386, 387, 388 ЦК України, з урахуванням положень постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18, постанови Верховного Суду від 13 листопада 2019 року по справі № 645/4220/16-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 922/3537/17,

Outcome: dismissed