Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що з лютого 2006 року по 2008 рік перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом із нею. З часу припинення шлюбних відносин, вона самостійно несе усі витрати щодо матеріального забезпечення та утримання сина. При цьому, відповідач не приймає участь у вихованні та догляді дитини, після розлучення відповідач припинив будь-які стосунки із сином. У зв'язку з тим, що виїзд сина за кордон сприятиме його оздоровленню, розширенню світогляду та добре позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, а відповідач безпідставно у добровільному порядку не надає згоди на виїзд дитини за межі України й відповідно таку свою відмову не обґрунтовує, діючи виключно в інтересах дитини, просила суд позов задовольнити та надати дозвіл на оформлення проїзного документу для виїзду дітей за кордон без згоди батька та дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України у країни в Республіку Болгарія на період з 01 липня по 30 липня 2017 року без згоди та супроводу батька [PERSON], а також стягнути з відповідача судові витрати. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала частково, зокрема в частині вимог щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України у країни в Республіку Болгарія на період з 01 липня по 30 липня 2017 року без згоди та супроводу батька [PERSON], і просила про їх задоволення. В частині вимог щодо надання дозволу на оформлення проїзного документу для виїзду дітей за кордон без згоди батька просила позов залишити без розгляду. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем проживання та реєстрації, підтвердженим відомостями адресно-довідкового бюро, а також роботи, причину своєї неявки суду не повідомив. Представник органу опіки та піклування Чернівецької міської ради у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі у період з 2006 по 2009 рік, який розірвано 14 квітня 2009 року, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції вчинено відповідний актовий запис №267 (а.с. 4). У період шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народився син, [PERSON], [INFO] (а.с. 5). При цьому, як убачається із копії свідоцтва про народження дитини, яка містяться в матеріалах справи, його батьками вказано відповідно [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5). На даний час дитина проживає разом із позивачем та знаходяться на її утримання й відповідно відповідач будь-якої участі у їх матеріальному утриманні, а також вихованні та піклування не приймає. При цьому доказів на спростування вказаного відповідачем суду не надано. Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] вказувала на те, що відповідач будь-якої участі у піклуванні та вихованні не приймає, не цікавиться його розвитком й відповідно без будь-яких поважних причин не надає їй у добровільному порядку згоди на виїзд сина за кордон на відпочинок разом із нею, а тому просила позов задовольнити. При цьому в ході розгляду справи встановлено, що дійсно, відповідач [PERSON] відмовляється у добровільному порядку надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без його супроводу як батька дитини. При цьому, на виклики до суду не з'явився та доказів на спростування вказаного суду не надав. Зокрема, частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 8 ст. 7 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. При цьому, згідно вимог ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). Крім того, відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, зокрема згідно із п. 4 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). У статті 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 150, ч.ч.1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов'язані поважати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Також слід зазначити, що згідно Принципу 6 Міжнародної Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своїми батьками. Відповідно до п. 1 Статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Таким чином, судом достовірно встановлено, що позивачка [PERSON] просить надати їй дозвіл на виїзд малолітнього сина за межі України без письмової згоди та без супроводу батька дитини - [PERSON], який не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, однак в свою чергу відмовляється від надання такої згоди у добровільному порядку та позивач позбавлена можливості отримати таку згоду в позасудовому порядку. При цьому, як установлено судом, дитина [PERSON] потребує відпочинку та оздоровлення, виїзд його за кордон до Республіки Болгарії на період з 01 липня по 30 липня 2017 року не є таким терміном, що може суперечити інтересам дитини та порушувати права відповідача на спілкування з дитиною та на участь у його вихованні й відповідно позбавить його права на участь у вихованні та спілкуванні з сином. Крім того, відповідачем в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження існування джерела небезпеки для дитини під час подорожі до країни Болгарії, а також доказів того, що такий відпочинок дитини суперечитиме його інтересам, а тривалість перебування дитини за кордоном може порушувати його права на спілкування з сином. За таких обставин, суд ураховуючи вищевикладене, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved