Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

У червні 2019 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що в грудні 1986 року між його батьком та Головним управлінням державного страхування СРСР (Держстрах) було укладено договір страхування життя та здоров`я дитини [PERSON] , [INFO] та видане страхове свідоцтво серії [NUMBER] від 22.12.1986 року. Згідно з умовами вказаного договору батько був зобов`язаний сплатити страховику по 4 карбованці 60 копійок щомісячно протягом дії договору страхування, який було визначено терміном з грудня 1986 року по 30.12.2003 року. Він виконав взяті на себе зобов`язання згідно умов договору та сплатив всю суму страхового платежу. ПАТ «НАСК «Оранта» є відповідальною особою за зобов`язаннями установ державного страхування, що діяли на території України, перед громадянами, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 02.01.1992 року до установ державного страхування СРСР. Він звернуся ПАТ «НАСК «Оранта» після закінчення строку страхування з вимогою виплати страхову суму, проте отримав відмову. Відповідно до страхового свідоцтва після закінчення строку страхування, тобто після 30.11.2003 року, він мав право одержати страхову суму в розмірі 1000,00 карбованців. Також ним неодноразово були направлені звертався до відповідача, Міністерства фінансів України, до Національного банку України з вимогою виплатити страхову суму, на йому також було відмовлено. Просить зобов`язати відповідача провести виплату йому страхової суми з усіма перерахунками відповідно до страхового свідоцтва серії [NUMBER] від 22.12.1986 року. У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали з викладених у ньому підстав. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що відповідно до статуту ПАТ «НАСК «Оранта» не відповідає за зобов`язання держави, порядок повернення заощаджень громадян врегульовано Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» і на 2020 рік у Державному бюджеті України не передбачено коштів на виплату знецінених заощаджень. Суд, заслухавши позивача та представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.12.1986 року між [PERSON] та Головним управлінням державного страхування СРСР (Держстрах) було укладено договір страхування життя та здоров`я дитини [PERSON] , [INFO] , про що видане страхове свідоцтво серії [NUMBER] від 22.12.1986 року, в якому зазначено, що позивач має право одержати страхову суму в розмірі 1000,00 карбованців після закінчення строку страхування, тобто після 30.11.2003 року при умові, якщо за весь строк страхування будуть сплачені страхові внески. Страхувальник зобов`язаний протягом всього строку страхування, починаючи з грудня 1986 року по листопад 2003 року щомісячно сплачувати страхові внески по 4 карбованці 60 копійок. Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 272 від 16.10.1991 року «Про створення Української державної страхової комерційної організації» на базі діючого при Міністерстві фінансів України Головного управління державного страхування України було створено Українську державну страхову комерційну організацію (Укрдержстрах). Згідно п. п. 1, 3 Постанови Кабінету України № 709 від 07.09.1993 року «Про створення Національної акціонерної компанії «Оранта» Національну акціонерну страхову компанію «Оранта» створено шляхом перетворення Української державної страхової комерційної організації у відкрите акціонерне товариство, яка є правонаступником щодо майнових прав та обов`язків Української державної страхової комерційної організації. Статтею 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» визначено, що на підставі цього Закону встановлюються зобов`язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України. Компенсації підлягають також грошові заощадження громадян України, поміщені в установи Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху протягом 1992-1994 років і які знаходилися на рахунках зазначених установ не менше одного повного календарного року в період 1992-1995 років. Кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею. Таким чином, із змісту цієї статті вбачається, що внаслідок знецінення грошових коштів держава взяла на себе зобов`язання щодо виплати компенсації, зокрема страхових внесків. Статтями 5, 6 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» передбачено порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху, визначається Кабінетом Міністрів України, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Держаним бюджетом України на поточний рік. Відповідно до Постанов Кабінету Міністрів України, які приймаються на кожний рік, для здійснення компенсаційних виплат, Державне казначейство на підставі розподілу, проведеного Міністерством фінансів, перераховує кошти на рахунок Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» згідно з розписом видатків державного бюджету, яка перераховує кошти, що надійшли на її рахунок, обласним та міським дирекціям. Погашення відновлених заощаджень громадян, поміщених у цінні папери, здійснюється на загальних підставах відповідно до сум, визначених у Державному бюджеті України. Нормою статті 7 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» визначено, що заощадження повертаються поетапно, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Перелік груп вкладників і порядок проведення виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат згідно із статтею 8 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» у межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Можливість прямого повернення державного боргу залежить від стану розвитку економіки України, обсягу внутрішнього валового продукту, спроможності Державного бюджету України, інших фінансових та економічних показників, а тому за відсутності коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік, Кабінет Міністрів України не може визначати порядок проведення компенсації, перелік груп, що мають право на отримання таких виплат, а також їх обсяг. Рішенням Конституційного Суду України від 10 жовтня 2001 року № 13рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» установлено, що виплата громадянам України грошових заощаджень в обмежуваному розмірі та поетапно є правом держави, що не суперечить статтям 13, 41, 64 Конституції України. Між тим, із змісту відповідей Міністерства фінансів України від 31.07.2017 року, 13.06.2018 року, 29.03.2018 року, ПАТ НАСК «Оранта» від 10.11.2016 року слідує, що видатків на заходи щодо поступової компенсації громадянам втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених в установах Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, у Державному бюджеті України за вказані роки не передбачалося. Отже, оскільки повернення заощаджень громадян врегульовано Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» і не може бути здійснено в іншому порядку, тому за наведених обставин суд вважає вимоги позову таким, що не ґрунтується на положеннях закону та знаходить підстав для його задоволення.

Outcome: dismissed