Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 2003 року. У період зареєстрованого шлюбу було придбано автомобіль Honda Civic, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], та квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Дане майно придбано в період зареєстрованого шлюбу, за їх спільні кошти, для задоволення потреб сімї. Спільне життя не склалось та шлюб розірваний. У добровільному порядку вони поділити майно не можуть. Вказав, що [PERSON] має водійські права, користується автомобілем та відвозить дитину до школи, забирає її, відвозить на різноманітні додаткові заняття. У подальшому він не має наміру використовувати спільний автомобіль. Тому даний автомобіль, як неподільну річ, слід виділити у власність відповідача, а його частку - компенсувати. На підставі заяви про зміну розміру позовних вимог (т.1 а.с.213-214) вказав, що вартість спірного автомобіля Honda Civic, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], становить 264\~000 грн. Просив суд поділити спільне майно подружжя; легковий автомобіль Honda Civic, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], залишити у власності [PERSON]; стягнути з [PERSON] на його користь компенсацію вартості ? частки в розмірі 132 000 грн.; визнати за ним та [PERSON] право власності по ? частині за кожним на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; судові витрати покласти на відповідача. Також позивач подав додаткові пояснення та відповідь на відзив (т.1 а.с.175-176, 243-246) щодо продажу автомобіля Honda CR-V 5D, 2006 року випуску. Вказав, що даний автомобіль був проданий ще за час спільного проживання, а кошти від продажу автомобіля були витрачені на погашення кредиту. Також про отримання в борг коштів в розмірі 50\~000 дол. США, йому не було нічого невідомо, а [PERSON] проживає в РФ, тому недоведений факт отримання коштів, враховуючи перевезення готівкових коштів через кордон, відсутні докази того, що саме ці кошти були використані для придбання спірної квартири. Вказали, що грошові кошти для купівлі квартири були зняті з депозитного рахунку в АТ «Місто Банк». Кредит був ними оформлений та повністю погашений ще за час шлюбу. Не погоджуючись з позовом, [PERSON] подала заперечення на позов, письмові пояснення та відзив (а.с. 124-127, 197-198, 225-228 т.1). Вказала, що [PERSON] не вказано у позові, що за час шлюбу ними був придбаний автомобіль Honda CR-V 5D, 2006 року випуску, вартістю 260\~000 грн.; докорінно перебудований дачний будинок по вул. Садова, 6 в СТ Жовтень, Ясногородська сільська рада. За час шлюбу вона постійно працювала, фінансово приймала участь у розбудові дачного будинку. [PERSON] був директором та засновником ТОВ «Спецкомлект», але постійно брав кошти в борг для погашення боргів товариства. При розірванні шлюбу між ними була домовленість щодо поділу спільного майна, але відповідач порушив її та звернувся до суду з позовом. Відповідач має всі ключі та не має перешкод в користуванні майно. Також після отримання позову, їй стало відомо, що [PERSON] продав належний йому автомобіль Honda CR-V 5D, 2006 року випуску, без її згоди та вона не отримувала свої частку від продажу автомобіля. Щодо купівлі квартири зазначила, що для придбання квартири нею було залучено особисті кошти в розмірі 50\~000 дол. США, які вона отримала в борг у [PERSON] Кошти в розмірі 270\~000 грн. були отримані в кредит. За період спільного проживання ними було погашено 124\~110 грн. Хоча і цей кредит погашався з її заробітної плати, оскільки відповідач самостійного доходу не мав. А з листопада 2014 року взагалі перестав погашати дану заборгованість. В даний час залишились несплаченою позика в розмірі 40000 дол. США. Оскільки кредит та борг по квартирі фактично погашався лише нею, а за спільні кошти було погашено лише 124\~110 грн, тому частка [PERSON] у квартирі складає 62\~055 грн. При поділі майна також просила враховувати, що з нею проживає неповнолітня донька, яка повністю перебуває на її утриманні, [PERSON] приховано продав спільне майно та має у власності ще одну квартиру в м.Києві. Просила відмовити в задоволенні позову. Також [PERSON] подала зустрічний позов. (т.1 а.с 202-203). Свої вимоги мотивувала тим, що за час спільного проживання ними було придбано майно: придбано автомобіль Honda Civic, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], та квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Також був придбаний автомобіль Honda CR-V 5D, 2006 року випуску, який був проданий [PERSON] без її відому. Кошти від продажу автомобіля вона не отримувала. Вартість подібного автомобіля в мережі Інтернет становить 260\~000 грн. Факт прихованого продажу підтверджується також поданою суду довіреністю, оскільки при її складенні не вимагається згода іншого з подружжя. Тому відповідач зобовязаний їй сплатити її частину коштів у спільному майні в розмірі 130\~000 грн. Просила суд стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію вартості ? частини вартості автомобіля Honda CR-V 5D, 2006 року випуску, в розмірі 130\~000 грн. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що зустрічний позов [PERSON] та позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення частково, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 25 січня 2003 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] у Центральному відділі реєстрації шлюбів з державним Центром розвитку сімї. Сторони мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO]. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 17 листопада 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 18 квітня 2006 року був придбаний автомобіль Honda CR-V 5D, 2006 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу ААС 004083. 11 квітня 2008 року був придбаний автомобіль Honda Civic, державний номерний знак [NUMBER], 2008 року випуску, що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу ААС309857. 28 лютого 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. При посвідченні даного правочину [PERSON] надавав свою згоду на купівлю дружиною [PERSON] квартири та в подальшому на передачу в іпотеку цієї ж квартири. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Оскільки майно придбане сторонами в період зареєстрованого шлюбу, що визнається сторонами, тому суд приходить до висновку, що дане майно є спільним сумісним майном подружжя та частки є рівними. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Доводи [PERSON] щодо вкладення особистих коштів у купівлю квартиру, слід вказати наступне. Як вказувалось вище, ст.ст. 57, 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Положення статті 60 СК України вважаються застосованими правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказаний порядок вирішення питання про поділ спільного майна подружжя відповідає правовим позиціям Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-78цс13, 3 червня 2015 року № 6-38цс15, 1 липня 2015 року № 6-612цс15, 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15, 7 вересня 2016 року та від 7 грудня 2016 року № 6-1568цс16, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими у правозастосовній практиці всіх судів. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Суд не приймає до уваги, з огляду на вимоги ст. 77,78 ЦПК України, подані [PERSON] розписки щодо отримання в борг грошових коштів та відповідно вкладення нею особистих коштів в придбання майна Оцінюючи розписку, складену [PERSON] 12 грудня 2010 року, про те, що остання взяла в борг у [PERSON] суму в розмірі 50 000 доларів США для розміщення на депозиті, а після терміну дію повернути кошти, суд враховує, що розписка не може беззаперечно підтверджувати факт отримання позивачем коштів саме на придбання квартири. Крім того, враховуючи, що дана особа проживає за кордоном, [PERSON] не підтверджено будь-якими доказами перетинання ними особисто державного кордону із такою сумою коштів, яка підлягає митному декларуванню. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 2 Інструкції про переміщення готівки і банківських металів через митний кордон України, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 27 травня 2008 року № 148, в редакції станом на час, зазначений в розписці, фізична особа - резидент має право ввозити в Україну та вивозити за межі України готівку в сумі, що перевищує в еквіваленті 10 000 євро, за умови письмового декларування митному органу в повному обсязі та за наявності документів, що підтверджують зняття готівки з рахунків у банках (фінансових установах), виключно на ту суму, що перевищує в еквіваленті 10000 євро. Строк дії таких документів 30 календарних днів, починаючи з дня видачі. Фізична особа - нерезидент має право ввозити в Україну готівку в сумі, що перевищує в еквіваленті 10 000 євро, за умови письмового декларування митному органу в повному обсязі. Матеріали справи не містяться доказів коли і в якому розмірі повертались грошові кошти подружжям чи особисто відповідачем, походження коштів, сплачених в рахунок погашення боргу. Також враховує ту обставину, що у разі передачі коштів в борг, то кошти дані були використані для придбання квартири, в якій мали проживати подружжя, тобто використані в інтересах сімї. З пояснень сторін встановлено, що після розірвання шлюбу неповнолітня дитина залишилась проживати разом з відповідачкою, перебуває на її утриманні, відповідач зобовязаний нести витрати на дитину. Разом з тим, позивачем не подано доказів того, що відповідач не виконує свого обовязку щодо утримання дитини, чи існує заборгованість. Також суд не бере до уваги посилання [PERSON] про вкладення нею особистих коштів, які містились на депозиту в банку, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що на депозит були покладені лише її особисті кошти. Подані розписки про отримання коштів в борг, не підтверджують дану обставину. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що спірна квартира придбана за спільні кошти, а тому є сумісною власністю і входить до спільно нажитого подружжям майна, а частки в даному майні сторін є рівними. За ч.2,3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вищевказані норми узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України №6-2670цс16, №6037цс13, №6-2784цс15. На підтвердження вартості автомобіля Honda Civic, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], суду надано звіт про оцінку, згідно якого вартість автомобіля становить 264\~000 грн. На підтвердження вартості автомобіля Honda CR-V 5D, 2006 року випуску, суду надано роздруківки з мережі Інтернет (т.1 а.с. 205-207), звіт про оцінку майна (т.1 а.с. 157-197), згідно якого вартість автомобіля станом складає 260 000 грн. У судовому засіданні представник відповідача стверджував про продаж автомобіля Honda Honda CR-V 5D, 2006 року випуску. При цьому надав суду роздрукований витяг через мережу Інтернет з єдиного державного реєстру МВС України (т.1 а.с. 130, 231). Даний доказ суд до уваги не бере, оскільки дана послуга працює в тестовому режимі, та витяг не завірений будь-якою особою. Запитів до сервісних центрів жодна із сторін не робили. При розгляді справи представник позивача стверджував про продаж автомобіля Honda Civic, 2006 року випуску, ще за час шлюбу. На підтвердження надав суду довіреність (т.1 а.с. 172). Разом з тим, договір відчуження рухомого майна суду не надано. А подана довіреність надає право уповноваженому представнику вчиняти дії щодо даного автомобіля. Оскільки сторони, хоч і не заперечували факту відчуження автомобіля, разом з тим, не подали суду належні та допустимі докази, які б могли стверджувати про укладення саме правочину щодо відчуження майна, містити інформацію про дату укладення договору, вартість майна при відчуженні, тощо. Суд критично оцінює пояснення позивача, що кошти від продажу автомобіля, були направлені на погашення кредитних зобовязань (т.1 а.с. 178), оскільки довіреність видана після 06 січня 2015 року. Інших доказів на підтвердження часу отриманих коштів, їх розмір, матеріали справи не містять. Сторони клопотань про витребування доказів, у разі складнощів в їх отриманні, чи доручення доказів до матеріалів справи не заявили, не повідомили суд про причини неможливості подання таких доказів. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що певні обставини мають підтверджуватись лише певними доказами (відчуження вартісного рухомого майна, право власності на яке підлягає обовязковій державній реєстрації), тому даний автомобіль також є спільним майном подружжя та має враховуватись при поділі майна подружжя. За змістом ст.364 ЦК України компенсація частки у спільному майні проводиться виходячи із дійсної вартості нерухомого майна. Відповідно до розяснень, викладених у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий у даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. При розгляді справи [PERSON] не заперечував щодо виділу у власність [PERSON] автомобіля Honda Civic, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], та сплати останньою компенсації його вартості з врахуванням вартості. Зважаючи на те, що сторонами фактично погоджена вартість спірних автомобілів, доказів на спростування вартості автомобілів не подано, різниця у вартості є несуттєвою і майже однаковою, не заявлено інших клопотань на підтвердження своїх доводів або заперечень, не внесено коштів на депозитний рахунок суду, тому суд, враховуючи, що дані речі є неподільними, автомобіль Honda Civic, 2008 року випуску, фактично залишився у користуванні відповідача, а автомобіль Honda CR-V 5D, 2006 року випуску, залишився у користуванні позивача, у порядку поділу майна виділяє у власність сторін дані автомобілі відповідно. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позов та зустрічного позову частково. Розподіл судових витрат суд здійснює на підставі ст..141 ЦПК України та враховує сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи повязані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Outcome: dismissed