Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

У січні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі по тексту - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02.07.2010 [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 02.07.2010 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку» складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Договір, укладений з відповідачем є договором приєднання, порядок укладення якого передбачений ст. 634 ЦК України. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 8500 грн. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі. Однак відповідач не виконував умови договору належним чином, у зв`язку з чим станом на 23.11.2020 року у відповідача виникла заборгованість в сумі 17 868,84 грн., яка складається з: 20 грн. заборгованості за поточним тілом кредиту, 13 226,76 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 4622,08 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту на загальну суму 13 246,76 грн. та судові витрати. У відзиві на позов [PERSON] просить у його задоволенні відмовити. В обґрунтування посилається на те, що надані позивачем докази є недостовірними. Звертає увагу суду на те, що у заяві-анкеті відмічено її бажання отримати на свої ім`я зарплатну картку, а не кредитну картку. Отже така заява-анкета не підтверджує факт наявності кредитних відносин. Також звертає увагу на те, що згідно наданих банком документів, нею на погашення заборгованості сплачено вдвічі більшу суму ніж фактично отримано коштів, а тому заборгованості за тілом кредиту не може існувати. Відповідь на відзив позивачем не подавалася. В судове засідання представник позивача не з`явився, подавши до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову з підстав наведених у відзиві. Зокрема ствердила, що доданою до позову заявою вона отримала саме зарплатну картку. В подальшому вона також отримала й кредитку, однак не за цією заявою-анкетою. Отже вимоги банку про стягнення боргу за заявою-анкетою від 02.07.2010 є безпідставним. Також посилається на те, що і отриманий нею кредит вона повністю погасила, про що наведено відповідне обґрунтування у відзиві. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного . Так, відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що 02.07.2010 [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 02.07.2010, у якій відображено її волевиявлення на отримання зарплатної картки (а.с.20). Згідно з наданого банком розрахунку станом на 23.11.2020 року у відповідача виникла заборгованість в сумі 17 868,84 грн., яка складається з 20 грн. заборгованості за поточним тілом кредиту, 13 226,76 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 4622,08 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 (а.с.7-13). Позивач, використовуючи своє диспозитивне право, просить у позові стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту на загальну суму 13 246,76 грн. та судові витрати Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Ч.2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку Банк). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Так, відповідач [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 02.07.2010, згідно якої отримала кредит у вигляді отримання зарплатної картки, а не кредитної як про це стверджує позивач. У підписаній відповідачем Анкеті-заяві позичальника від 02.07.2010 процентна ставка не зазначена, так само як і відсутні умови договору про сплату комісій, інших платежів за певні послуги, чи встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів), комісій чи за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Також укладений між сторонами договір від 02.07.2010 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення коштів. Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 02.07.2010, посилався на Витяг з Тарифів Банку та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою (а.с.21-45). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови на підставі яких банком здійснено відповідні нарахування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Відтак, позивач не довів факту прийняття [PERSON] запропонованих їй умов щодо розміру відсотків, комісії, пені та штрафів. Отже, відсутні підстави вважати, що кредитор і боржник обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Більше того, позивачем навіть не доведено факт отримання відповідачем кредитної картки, адже в заяві-анкеті відображено волевиявлення [PERSON] на отримання зарплатної картки. А отже вимоги банку є недоведеними. Крім того суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, Банк вправі би був (за умови доведення факту видачу відповідачу кредитної картки) ставити питання про стягнення у примусовому порядку з [PERSON] фактично отриманої суми кредитних коштів, тобто заборгованості за тілом кредиту. Із наданого банком розрахунку заборгованості та виписки з рахунку [PERSON] (а.с.14-17) вбачається, що [PERSON] було фактично отримано кошти (шляхом зняття готівки, розрахунків на АЗС та в магазинах тощо) на суму близько 18 275 грн., і при цьому погашено заборгованості на загальну суму 37066,18 грн., що є значно більше ніж фактично отримана сума. При цьому з виписки з рахунку вбачається, що така складова заборгованості як «Прострочене тіло кредиту» виникла (утворилася) здебільшого за рахунок таких операцій як: списання відсотків за використання кредитного ліміту; комісії за обслуговування; регулярне списання платежу за договором; страховий платіж за договором. Відтак за своєю суттю прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, є фактично завуальованими відсотками за користування кредитними коштами та різними видами комісій, що однак аж ніяк не може вважатися наданими позичальнику в користування кошти. Враховуючи, що стягненню з відповідача може підлягати виключно сума безпосередньо отриманих коштів, і згідно наданих же самим позивачем документів відповідачем сплачено на погашення боргу більше коштів ніж фактично отримано, а також те, що в підписаних відповідачем документах відсутня регламентація складових частин поняття «прострочене тіло кредиту», суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що прострочене тіло кредиту є складовою частиною саме фактично отриманих відповідачем кредитних коштів, як і наявність взагалі заборгованості за тілом кредиту, а тому заборгованість за простроченим тілом кредиту також до стягнення не підлягає. З урахуванням наведеного, в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» слід відмовити за недоведеністю. Судові витрати у справі слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed