Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що у зв`язку з тим, що вона перебувала у складних життєвих обставинах 11 вересня 2019 року вона звернулася до Служби у справах дітей з проханням тимчасово розмістити сина [PERSON] , [INFO] , до дитячого будинку на 3-5 місяців для вирішення фінансових питань. У відповідь на її звернення комісія з питань захисту прав дитини Сумської міської ради погодила влаштування [PERSON] в КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини». Зазначає, що вона двічі надавала згоду на розміщення дитини на певний термін в дитячому будинку, проте погоджений термін перебування [PERSON] в дитячому будинку закінчився 20 червня 2020 року. 01 листопада 2020 року вона звернулася до дитячого будинку з вимогою повернути їй сина, на що отримала відмову з посиланням на те, що питання повернення дитини в сім`ю на виховання вирішується тільки Службою у справах дітей Сумської міської ради і будинок дитини не має право повертати дитину без відповідного рішення служби у справах дітей. Крім того, 23 листопада 2020 року позивачка прийшла до дитячого будинку і намагалася відвести дитину додому, але дитину їй не віддали, за допомогою фізичної сили відібрали дитину в матері, чим налякали її сина та інших дітей у закладі, що завдало дітям моральної шкоди. Також зазначає, що керівництво закладу відмовляється від проведення обстеження та подальшого лікування її сина, який потребує медичних втручань з самого народження. Крім того, після введення 11 березня 2020 року в країні карантину працівники дитячого будинку перестали зовсім пускати її до дитини, дозволяючи тільки побачення через вікно, чим спричинили стрес і дитині, і матері. Посилаючись на обставини того, що відсутні законні підстави утримувати її сина у будинку дитини, як і відсутні підстави вимагати від неї надання додаткових документів, крім заяви про повернення дитини матері, позивачка просить суд: 1) визнати, що вона мала право забрати свого сина [PERSON] на виховання в сім`ю з комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» в будь-який день з моменту його розміщення в цьому закладі за власним бажанням і має право доти, доки не вступить в силу рішення суду про позбавлення її батьківських прав щодо [PERSON] або рішення суду про відібрання [PERSON] без позбавлення її батьківських прав; 2) визнати утримання [PERSON] в комунальному некомерційному підприємстві Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» після 20 червня 2020 року протиправним; 3) визнати відмову комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» у поверненні [PERSON] на вимогу матері за заявою від 01 листопада 2020 року протиправною; 4) визнати вчинення перешкод працівниками комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» щодо повернення нею свого сина [PERSON] додому 23 листопада 2020 року протиправним; 5) зобов`язати комунальне некомерційне підприємство Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» припинити вчинення їй опору щодо повернення [PERSON] додому, повернути їй [PERSON] за її вимогою з 8 до 18 години в будь-який день тижня або вимогою няні [PERSON] , з якою укладений письмовий договір у разі якщо в той час, коли рішення цього суду вступить в силу, не виконується одна з 4-х умов: а) у керівництва «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» є рішення суду про позбавлення її батьківських прав щодо [PERSON] , що вступило в силу; б) у керівництва «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» є рішення суду про відібрання [PERSON] у неї без позбавлення її батьківських прав; в) у керівництва «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» є рішення органу опіки та піклування або прокурора про негайне відібрання дитини від батьків в зв`язку з безпосередньою загрозою для життя або здоров`я дитини, винесене не пізніше 7 діб тому на момент її звернення з вимогою повернути сина; г) у керівництва «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» є рішення органу опіки та піклування або прокурора про негайне відібрання дитини від батьків в зв`язку з безпосередньою загрозою для життя або здоров`я дитини та у семиденний строк після постановлення цього рішення відбулося звернення до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав щодо [PERSON] або про відібрання [PERSON] від неї без позбавлення батьківських прав; 6) визнати рішення про повернення [PERSON] матері таким, що підлягає негайному виконанню; 7) визнати дії по утриманню [PERSON] в комунальному некомерційному підприємстві Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» після 20 червня 2020 року такими, що містять ознаки порушення ККУ за ст. 367 Службова недбалість, яка призвела до порушення права дитини на проживання в сім`ї, закріпленого в п.3 ст.4 Сімейного кодексу; 8) визнати дії по утриманню [PERSON] в комунальному некомерційному підприємстві Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» після 20 червня 2020 року такими, що містять ознаки порушення ККУ за ст. 146 Незаконне позбавлення волі малолітньої дитини [PERSON] ; 9) визнати дії по утриманню [PERSON] в комунальному некомерційному підприємстві Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» після 20 червня 2020 року як такі, що містять ознаки порушення ККУ за ст. 127 Катування малолітньої дитини [PERSON] ; 10) визнати неповернення [PERSON] комунальним некомерційним підприємством Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» після 20 червня 2020 року такими, що містять ознаки порушення ККУ за ст. 127 Катування [PERSON] ; 11) винести окрему ухвалу стосовно дій працівників комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини», які містять ознаки кримінальних правопорушень за стт. 367, 127, 146 ККУ щодо [PERSON] та за стт. 127 ККУ щодо [PERSON] і надіслати прокурору або органу досудового розслідування; 12) визнати вчинення перешкод працівниками комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» щодо повернення нею свого сина [PERSON] додому 23.11.2020р. (в тому числі фізичний опір) такими, що нанесли моральну шкоду [PERSON] та всім дітям, що стали свідками подій. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 21 січня 2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Відзив на позовну заяву відповідачем Комунальним некомерційним підприємством Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» не подано. Третя особа Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради правом подачі пояснень щодо позову не скористалось. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 07 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала та просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також заявила клопотання про стягнення з відповідача судових витрат, пов`язаних з явкою до суду та відривом від звичайних занять та витрат на вчинення інших процесуальних дій, пов`язаних з підготовкою та подачею доказів до суду. Представник відповідача Комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» Кочура Н.М. заперечила проти задоволення позову, пославшись на відсутність для цього законних підстав. Третя особа Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради в судове засідання не з`явилось, подало до суду клопотання про розгляд справи без участі його представника. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка працює в КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» на посаді медичного директора, пояснила суду, що [PERSON] виховується у будинку дитини з 2019 року. Поступив за заявою матері через стан її здоров`я. На момент поступлення стан здоров`я дитини був задовільний. Дитина отримує все необхідне медичне обстеження, зокрема, спостерігається, консультується, отримує курси терапії. За рекомендаціями ортопеда та за спонсорські кошти було придбано устілки та ортопедичне взуття. Щодо інших встановлених позивачкою діагнозів, то вони не підтвердились. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] . Батько дитини записаний зі слів матері (т. 1, а.с. 23, 24, 25-26, 27). 11 вересня 2019 року [PERSON] звернулась до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради із заявою про тимчасове поміщення її сина [PERSON] до дитячого будинку у зв`язку зі значним погіршенням стану її здоров`я. Вказала, що за 2-3 місяці сподівається знайти роботу, погасити кредит, зібрати кошти на першу зарплату для няні і надалі забрати дитину додому і винаймати няню на зарплатню, що буде отримувати. Покращення її стану здоров`я неможливе (т. 1, а.с. 207). Як зазначено у листі Сумського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 08 жовтня 2019 року за № 1264, на обліку Сумського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді (далі - Центр) від 25 вересня 2019 року перебуває родина [PERSON] як така, що знаходиться у складних життєвих обставинах. До Центру надійшло повідомлення щодо прохання позивачки про поміщення її дитини до дитячого будинку у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. 25 вересня 2019 року фахівцем із соціальної роботи Центру було здійснено вихід за місцем проживання родини для перевірки зазначеної інформації в повідомленні та складено акт оцінки потреб сім`ї. Родина проживає у власній двокімнатній квартирі, оформлено субсидію. Під час відвідування було встановлено, що житлово-побутові умови пограничні, не пристосовані для проживання малолітньої дитини, помешкання потребує ретельного прибирання. Необхідні для життя меблі та техніка наявні, було помічено продукти харчування, дитячі суміші. Під час-бесіди з фахівцем із соціальної роботи [PERSON] повідомила щодо посттравматичного артрозу суглобів, яким страждає з 2004 року. Хвороба є причиною поступової втрати рухливості суглобів кінцівок, є хронічною та незворотньою, схильною до поступового погіршення рухливості опорно-рухового апарату. На даний період часу декларація з лікарем щодо надання медичних послуг у родини не заключена. Жінка має стабільний та урівноважений емоційний стан, загрозу життю та здоров`ю інших не представляє, проте, не цілком об`єктивно та адекватне оцінює власні можливості. Також стало відомо, що [PERSON] не має спеціальності, не працювала, з 2000 року періодично перебувала на обліку центру зайнятості. Враховуючи фізичний та моральний стан [PERSON] , а також беручи де уваги її власні слова, частково здатна до незалежної життєдіяльності та догляду за власною дитиною. Внаслідок хвороби рухлива здатність нижніх та верхніх кінцівок жінки обмежена, викликає гострі больові відчуття. [PERSON] самостійно повністю забезпечити власну гігієну, підтримання охайного зовнішнього вигляду, догляду за житловим приміщенням, виконання посильної роботи, періодичного придбання продуктів не здатна. Не має шкідливих звичок. За висновками Центру сім`я [PERSON] опинилась у складних життєвих обставинах (т. 1, а.с. 208-209, 210-211). Засіданням комісії з питань захисту прав дитини Сумської міської ради, оформленої витягом з протоколу від 04 жовтня 2019 року № 13, погоджено влаштування [PERSON] , [INFO] , на тимчасове перебування до Сумського обласного спеціалізованого будинку дитини за заявою матері [PERSON] (т. 1, а.с. 215). У заяві на адресу будинку дитини від 08 жовтня 2019 року [PERSON] просила прийняти на виховання її сина [PERSON] , [INFO] , терміном на 6 місяців у зв`язку з поганим станом її здоров`я (обстеженням в стаціонарі). Зобов`язалась провідувати дитину, цікавитися її станом здоров`я та повернути на виховання в сім`ю в установлений термін (т. 1, а.с. 216). На підставі акта про факт передачі дитини від 08 жовтня 2019 року позивачка у присутності завідувача сектору Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради [PERSON] передала дитину [PERSON] , [INFO] , адміністрації закладу КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» (т. 1, а.с. 218). 12 грудня 2019 року [PERSON] звернулась до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради із заявою про повернення її сина [PERSON] з дитячого будинку у зв`язку з тим, що проблемні питання, які перешкоджали повноцінному піклуванню про дитину вирішені і завдяки розвантаженню вона відчуває покращення здоров`я, друзі погасили борг, їй запропонували роботу (т. 1, а.с. 221). При цьому, як зазначено у висновку оцінки потреб сім`ї, складеного Сумським міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 24 грудня 2019 року, основними ознаками та чинниками, що спричиняють складні життєві обставини, є хронічне невиліковне захворювання опорно-рухового апарату, що призвело до погіршення самопочуття та труднощів виконання батьківських обов`язків. Мати потребує підтримки фахівців, родичів, матеріальної підтримки. Захворювання [PERSON] прогресує з 2004 року, однак, в останні місяці суттєво покращене самопочуття. Сім`я потребує надання соціальних послуг за зверненням матері (т. 1, а.с. 224-225). На засіданні комісії з питань захисту прав дитини Сумської міської ради, оформленої витягом з протоколу від 26 грудня 2019 року № 19 вирішено розглянути питання про повернення дитини [PERSON] , [INFO] , з Сумського спеціалізованого будинку дитини в сім`ю на виховання після надання заявником довідки ЛКК та висновку про стан здоров`я щодо можливості або неможливості виконувати батьківські обов`язки (т. 1, а.с. 223). 20 березня 2020 року [PERSON] звернулась до КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини» із заявою про продовження перебування її сина [PERSON] у дитячому будинку ще на 3 місяці на повному державному утриманні у зв`язку з тим, що не всі питання, які їй ускладнюють піклуватися про дитину, вирішені (т. 1, а.с. 89). З аналогічною заявою щодо продовження терміну перебування у дитячому будинку її сина ще на 3 місяці позивачка звернулась і до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради у листі від 26 березня 2020 року. При цьому, вказала, що ситуація з роботою в неї нестабільна і їй доведеться шукати нову, а без допомоги няні впоратися з дитиною їй буде складно (т. 1, а.с. 231). 15 квітня 2020 року [PERSON] звернулась до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради із заявою про повернення її сина [PERSON] з дитячого будинку з підстав того, що проблеми, які призвели до звернення за тимчасовою дитячою допомогою щодо піклування за її сином більше не існують (т. 1, а.с. 235). На засіданні комісії з питань захисту прав дитини Сумської міської ради, оформленої витягом з протоколу від 28 квітня 2020 року № 5 вирішено повторно повідомити позивачку про необхідність отримання нею висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про можливість виконувати нею свої батьківські обов`язки по відношенню до малолітнього [PERSON] , [INFO] , та повідомлено, що у разі ненадання вищевказаного висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради буде звертатись до суду з позовною заявою про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав (т. 1, а.с. 232). 30 жовтня 2020 року позивачка знову звернулася до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради із заявою про повернення її сина [PERSON] з дитячого будинку, в якій сказала, що пройти лікарсько-консультативну комісію неможливо у зв`язку з усною відмовою керівництва КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» СМР (т. 1, а.с. 247). У відповідь на вказане звернення Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради у листі від 24 листопада 2020 року № 27.1-20/П-509 запропонувало позивачці співпрацю в організації безперешкодного проходження медичного обстеження у лікарів для видачі висновку ЛКК для вирішення подальшої долі дитини та повідомлено, що за відсутності даного висновку управлінням буде подана позовна заява про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав у зв`язку з ухиленням від своїх обов`язків з виховання дитини (т. 1, а.с. 246). Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Також у справі «М. С. проти України» у рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (§ 76). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Отже, положення про право батьків і дітей бути поряд один з одним не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, при розгляді справи суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини. Відповідно до частини першої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. За положеннями статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. У частині 2 статті 163 СК України йдеться про те, що батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Як передбачено підпунктом 3.1.1 пункту 3.1 Типового положення про будинок дитини, затвердженого Наказом МОЗ України від 18 травня 1998 року № 123 з відповідними змінами і доповненнями, у будинок дитини приймаються, зокрема, діти, батьки яких не мають можливості їх виховувати (за станом здоров`я; у зв`язку з тривалим від`їздом, відбуванням покарання, перебуванням під вартою; в період слідства; у зв`язку з тяжкими матеріально-побутовими умовами та інше). У пункті 3.1.6 Типового положення про будинок дитини визначений перелік документів для оформлення дитини в будинок дитини, зокрема: - рішення міської, районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого комітету міської, районної у місті ради за місцем розташування пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я і документів, підготовлених службою у справах неповнолітніх; - заява про тимчасове влаштування дитини у будинок дитини одного або обох батьків або особи, що їх замінює (додаток 1). У підпункті 3.2.1 пункту 3.2 Типового положення про будинок дитини встановлений порядок виписування дітей із будинку дитини. Зокрема, виписування дітей із будинку дитини проводиться: при поверненні їх у сім`ю за заявою батьків або осіб, що їх замінюють. Подовження терміну перебування дитини у будинку дитини здійснюється за наказом органу охорони здоров`я, якому підпорядкований будинок дитини. Виходячи з матеріалів справи, прийняття малолітнього [PERSON] , [INFO] , у будинок дитини відбулось саме на підставі заяви матері дитини - позивачки [PERSON] , про що як відповідач КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини», так і третя особа Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради неодноразово визнавали як у листуванні між собою, так і з позивачкою (т. 1, а.с. 59, 66, 67, 68, 69, 95-96). У зв`язку із зазначеним, безпідставними є твердження відповідача та третьої особи про те, що прийняття малолітнього [PERSON] до будинку дитини відбулось саме на підставі рішення засідання комісії з питань захисту прав дитини Сумської міської ради від 08 жовтня 2019 року, оформленого протоколом № 13, оскільки на вказаному засіданні комісії лише було погоджено влаштування [PERSON] , [INFO] , на тимчасове перебування до Сумського обласного спеціалізованого будинку дитини за заявою матері [PERSON] (т. 1, а.с. 215). Разом з тим, як передбачено пунктом 1 Типового положення про комісію з питань захисту прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2018 року № 800), комісія з питань захисту прав дитини (далі - комісія) є органом, що утворюється головою районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади. У підпункті 3 пункту 4 вказаного Типового положення про комісію з питань захисту прав дитини передбачено, що комісія відповідно до покладених на неї завдань: розглядає підготовлені суб`єктами соціальної роботи із сім`ями, дітьми та молоддю матеріали про стан сім`ї, яка перебуває у складних життєвих обставинах, у тому числі сім`ї, в якій існує ризик відібрання дитини чи дитину вже відібрано у батьків без позбавлення їх батьківських прав, сім`ї, дитина з якої влаштовується до закладу інституційного догляду та виховання дітей на цілодобове перебування за заявою батьків і за результатами розгляду цих матеріалів подає уповноваженим суб`єктам рекомендації щодо: - взяття під соціальний супровід сімей, в яких порушуються права дитини (завершення або продовження у разі потреби строку соціального супроводу); - направлення (в разі потреби) батьків, які неналежно виконують батьківські обов`язки, для проходження індивідуальних корекційних програм до уповноважених суб`єктів, які відповідно до компетенції розробляють і виконують такі програми. Проте, жодних повноважень стосовно погодження комісією з питань захисту прав дитини влаштування дитини до будинку дитини і, тим більше, щодо влаштування дитини до будинку дитини ні вказаним Типовим положенням, ні жодним іншим нормативно-правовим актом не передбачено. До того ж, комісія з питань захисту прав дитини не може підміняти виконавчий комітет відповідної міської ради, на підставі рішення якого можливо оформлення дитини в будинок дитини, про що вказано у пункті 3.1.6 Типового положення про будинок дитини. Таким чином, приймаючи до уваги те, що прийняття малолітнього сина позивачки до будинку дитини відбулось виключно на підставі її заяви від 08 жовтня 2019 року, тому вимагання від позивачки будь-яких інших документів, окрім написаної нею заяви про повернення дитини суперечить підпункту 3.2.1 пункту 3.2 Типового положення про будинок дитини. Крім того, суд звертає увагу на те, що термін перебування дитини в закладі закінчився ще 08 квітня 2020 року, проте жодних рішень стосовно продовження терміну перебування малолітнього сина позивачки у будинку дитини не приймалося, хоча відповідно до підпункту 3.2.1 пункту 3.2 Типового положення про будинок дитини подовження терміну перебування дитини у будинку дитини здійснюється за наказом органу охорони здоров`я, якому підпорядкований будинок дитини. Що стосується твердження третьої особи Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради про те, що для вирішення питання про повернення дитини позивачці необхідно надати висновок лікарсько-консультативної комісії про можливість виконувати нею свої батьківські обов`язки по відношенню до малолітнього сина, то суд зауважує, що Порядком видачі висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про наявність у батька, матері дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків, затвердженого Наказом МОЗ України від 18 листопада 2013 року за № 981 визначено, що він прийнятий на виконання підпункту 9 пункту 24 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, який, у свою чергу, стосується питання надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, але не стосується вирішення питання про повернення дитини матері з будинку дитини. Таким чином, суд погоджується з доводами позивачки про те, що відмова відповідача у поверненні дитини з будинку дитини за її заявою є протиправною, оскільки прийняття дитини до будинку дитини відбулось саме на підставі заяви позивачки від 08 жовтня 2019 року строком на 6 місяців, термін перебування дитини в закладі закінчився 08 квітня 2020 року, рішень стосовно подовження терміну перебування дитини у будинку дитини відповідним органом охорони здоров`я не приймалось, тому відсутні підстави для перебування дитини в закладі. Отже, позовні вимоги в частині повернення дитині матері є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, не підлягає задоволенню позовна вимога в частині зобов`язання відповідача повернути дитину за вимогою няні, оскільки в силу статті 163 СК України право вимоги стосовно відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду належить її батькам, тобто в даному випадку - позивачці [PERSON] . Також необґрунтованими є доводи позивачки про повернення їй дитини за наявності існування на момент набрання законної сили рішенням суду певних умов, оскільки в силу частини 6 статті 265 ЦПК України висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення). Щодо позовних вимог про постановлення окремої ухвали суду стосовно наявності у діях працівників відповідача ознак кримінальних правопорушень за ознаками ст.ст. 367, 127, 146 КК України, суд зазначає наступне. Відповідно до частин 1, 11 статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено. У позовній заяві позивачка посилається на неправомірність дій працівників будинку дитини, які полягали у недопущенні її до дитини під час побачень. Водночас, наказом КНП СОР СОС Будинок дитини «Про оптимізацію заходів щодо недопущення занесення і поширення у Будинку дитини випадків COVID-19» від 16 березня 2020 року № 70-ОД для недопущення занесення COVID-19 у заклад установлено в закладі з 16 березня 2020 року по 03 квітня 2020 року карантин. Заборонено відвідування вихованців закладу батьками, родичами, усиновлювачами, потенційними батьками-вихователями дитячих будинків сімейного типу, прийомними батьками-опікунами, патронатними вихователями, представниками служб у справах дітей та соціальних служб, волонтерами, доброчинниками та іншими відвідувачами (т. 1, а.с. 167-168). Установлений у закладі карантин неодноразово продовжувався на підставі наказів КНП СОР СОС Будинок дитини від 30 березня 2020 року № 81-ОД, від 28 квітня 2020 року № 98-ОД, від 22 травня 2020 року № 110-ОД та від 31 липня 2020 року (т. 1, а.с. 169-172). Крім того, звернення позивачки щодо заборони їй відвідувати сина було предметом перевірки Сумського відділу поліції Національної поліції в Сумській області, за наслідками проведення якої не було встановлено у події ознак кримінального чи адміністративного правопорушення (матеріали ЖЄО № 19331 від 20.03.2020 року). Щодо доводів позивачки про ненадання її сину медичної допомоги, то суд зауважує, що у зв`язку з тим, що позивачка заборонила в судовому засіданні, у тому числі, у закритому судовому засіданні досліджувати медичну документацію про стан здоров`я її сина, як і заборонила свідку [PERSON] давати пояснення стосовно стану здоров`я її сина, посилаючись на лікарську таємницю та заборону розголошувати інформацію щодо стану здоров`я її дитини, тому у задоволенні вказаної позовної вимоги суд відмовляє за недоведеністю, оскільки в силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1 та 2 статті 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Однак, суд був обмежений у дослідженні доказів стосовно встановлення факту надання чи ненадання сину позивачки медичної допомоги будинком дитини у зв`язку із забороною позивачки досліджувати зазначені докази в судовому засіданні. Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги в частині повернення дитині матері. У задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити за необґрунтованістю. Отже, позов підлягає частковому задоволенню. На підставі п. 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині повернення дитини матері підлягає негайному виконанню. Судові витрати підлягають розподілу в порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України. Оскільки задоволено одну вимогу немайнового характеру про повернення дитини матері, від сплати якої позивачка була звільнена на підставі п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вказаною вимогою у сумі 908 грн (2270 грн * 0,4). Крім того, позивачкою заявлено до стягнення судові витрати, пов`язані з явкою до суду та відривом від звичайних занять та витрат на вчинення інших процесуальних дій, пов`язаних з підготовкою та подачею доказів до суду. У той же час, суд звертає увагу на те, що майже усі письмові докази були подані позивачем в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, тому відсутні підстави для відшкодування їй судових витрат, пов`язаних з підготовкою та подачею доказів до суду. Також заслуговують на увагу пояснення представника відповідача про те, що копії усіх документів, які стосуються розгляду даної справи надавалися позивачці відповідачем та третьою особою за її письмовими зверненнями та за рахунок бюджетних асигнувань на фінансування вказаних установ. Що стосується вимог позивачки про компенсацію їй судових витрат за відрив від звичайних занять, то суд звертає увагу на те, що позивачкою не надано суду доказів факту понесення таких витрат, а також даних про те, що внаслідок відриву від звичайних занять вона втратила заробіток, як і не надано даних про її працевлаштування. Отже, у компенсації заявлених позивачкою до стягнення судових витрат суд вважає необхідним відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial