Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

У травні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що вона являється єдиним власником квартири [ADDRESS]. З відповідачем двічі перебувала у шлюбі, а саме з 21 грудня 1991 року по 5 листопада 1996 року та з 8 серпня 2003 року по 27 травня 2014 року та в період перебування у шлюбі він постійно проживав у вказаній квартирі, вона сама його зареєструвала там як члена своєї сім'ї. Після розірвання шлюбу відповідач з'їхав з квартири, та більше року не проживає у ній. Коли у 2015 році вона звернулась до суду з позовом про визнання його таким що втратив право користування відповідною квартирою, то він пообіцяв виписатись, а натомість попросив дозволити йому вивезти меблі з квартири. У листопаді 2015 року меблі з квартири він вивіз, але з реєстрації так і не знявся, тому просить визнати його таким, що втратив право користування житлом, оскільки він більше року не проживає за місцем реєстрації. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити з наведених у ньому підстав. Позивач пояснила суду що відповідач був її чоловіком, тому був зареєстрований у її квартирі. Коли вони розлучились чоловік виїхав, та забрав свої особисті речі, а в листопаді 2015 року він вивіз практично всі меблі. У квартирі відповідач не живе більше року, але добровільно відмовляється виписуватись,тому просить визнати його таким що втратив право користування житлом. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, пояснив суду наступне. Він з позивачем протягом тривалого часу перебували у шлюбі, квартира [ADDRESS], хоча і належить позивачу, але він також багато в неї вкладав. Через суд він намагався довести, що має право на частину вказаної квартир, але суд не підтримав його. Стверджував, що виїхав з квартири 21 січня 2015 року а не 28 травня 2014 року, як зазначено в позові і доданих до нього актах. Він не знімається з реєстрації, оскільки у нього нема де прописатись, а робота потребує обов'язкового зареєстрованого місця реєстрації, тому просив відмовити в задоволенні позову. Допитані у судовому засіданні під присягою та попереджені про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суду показали, що знають як позивача так і відповідача, раніше відповідач жив з позивачем як чоловік, у них була сім'я, ал згодом шлюб було припинено, та всі свідки стверджували, що він не живе в квартирі позивача близько півтора роки, а в листопаді 2015 року вивіз з квартири меблі. Заслухавши пояснення сторін та покази свідків, дослідивши матеріали справи, наявні письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач являється власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с.5) витягом з Державного реєстру (а.с.6) та витягом про реєстрацію права власності (а.с.7). Відповідача мав вимоги щодо визнання за ним права власності на частину вказаної квартири, як спільного майна подружжя(а.с.39), проте відповідно до рішення суду від 14 листопада 2014 року (а.с.40) у задоволенні його позовних вимог відмовлено, отже відповідна квартира є особистою власністю позивача. Відповідно до довідки ОК «Сміла» від 27 квітня 2016 року, у вказаній квартирі зареєстрована позивач, [PERSON], дві її доньки та відповідач по справі [PERSON], який за місцем реєстрації не проживає (а.с.9) Відповідно дост.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Член сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідач був вселений у спірну квартиру, як член сім'ї (чоловік), що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні. Рішенням судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 травня 2014 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано(а.с.8). Відповідач не проживає у вказаній квартирі з 21 січня 2015 року. Дана обставина визнана відповідачем, отже відповідно до вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню під час розгляду справи судом. За правилами ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як стверджувала у судовому засіданні позивач, та не заперечував відповідач, жодної домовленості про збереження за відповідачем права користування квартирою позивача не існувало. Положеннямист.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Твердження відповідача, про те, що він не проживає в спірній квартирі та перебрався жити до батьків і друзів з поважної причини, оскільки позивач чинить перешкоди в користуванні квартирою, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні . Жодних доказів, які вказували б на конкретні факти не допуску відповідача позивачем до спірної квартири відповідач не навів. Крім того відповідач за захистом своїх порушених , як він вважає прав, не звертався. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що особисте право власності позивача на квартиру встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, відповідач за місцем реєстрації у відповідній квартирі не проживає більше року, витрати пов'язані з утриманням квартири та сплатою послуг за житлово-комунальні послуги не несе, а тому в силу ч. 2ст. 405, п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України є таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені та підтвердженні квитанціями судові витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. а також витрати на оплату правової допомоги, що підтверджені квитанцією та обгрунтовані розрахунком в сумі 1 500 грн.

Outcome: approved