Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 01.12.2003 року є власником садового будинку загальною площею 32,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] та прилегла до будинку земельна ділянка площею 0,0644 га на підставі державного акту про вправо власності на землю. Вказала, що 18.12.2003 року виїхала на постійне проживання в США, після цього приїжджала в Україну один раз - 11.11.2006 року по 01.05.2007 року. В лютому 2016 року їй стало відомо, що її будинком користуються сторонні особи, в зв`язку з чим вона звернулась до правоохоронних органів. У зв`язку з зазначеними обставинами Шевченківським УП ГУ НП в м. Києві розслідується кримінальне провадження. В ході розслідування зазначеного кримінального провадження було виявлено, що 18.02.2016 року [PERSON] зареєстрував у приватного нотаріуса Змисловської Т.В. право власності на спірне майно на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2005 року. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 18.02.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріально округу Змисловською Т.В. посвідчено договір купівлі-продажу, згідно якого власником спірного майна стала [PERSON] . Посилаючись на те, що належне їй майно вибуло поза її волею, позивачка просила визнати недійсним договора купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки від 18.02.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та витребувати з чужого незаконного володіння на користь позивачки садовий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явився. Представник позивача звернувся до суду із заявою, в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з викладених у позові підстав. Відповідачі в судове засідання також не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності від 01 грудня 2003 року Головного управління житлового забезпечення КМДА [PERSON] належить на праві приватної власності садовий будинок [ADDRESS] (а.с.6) Згідно державного акту на право власності на землю № 140756 [PERSON] передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,00644 гектарів, яка розташована: [ADDRESS] ») (а.с.7) Як вбачається з копії паспорта позивачка виїхала на постійне проживання в США 18.12.2003 року. (а.с. 8) У лютому 2016 року позивачці стало відомо, що її вищезазначеним будинком та земельною ділянкою користуються сторонні особи, у зв`язку з даними обставинами Шевченківським УП ГУ НП в м. Києві розслідується кримінальне провадження № 12015100100004194. В ході розслідування зазначеного кримінального провадження було виявлено, що 18.02.2016 року [PERSON] зареєстрував у приватного нотаріуса Змисловської Т.В. право власності на спірне майно на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2005 року. Також було встановлено, що згідно довідки із системи бази «Розшук» АІПС «АРМОР» ГУ МВС України в м. Києві паспорт на ім`я [PERSON] , серія [NUMBER] виданий Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві від 25.12.2001 року вважається втраченим з 04.07.2002 року. (а.с. 11) Київським районним судом м. Одеси було повідомлено, що відповідно до архівних даних суду, згідно перевірки алфавітних покажчиків за 2005 рік цивільна справа за участю [PERSON] та [PERSON] не значиться. (а.с. 12) Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що 18.02.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріально округу Змисловською Т.В. посвідчено договір купівлі-продажу, згідно якого власником спірного майна стала [PERSON] (а.с. 14-15) Згідно копії матеріалі нотаріальних справ, договір купівлі- продажу земельної ділянки загальною площею 0,0644 га [ADDRESS] від 18.02.2016 року був укладений між [PERSON] та [PERSON] . Згідно даного договору купівлі-продажу земельної ділянки майно продавцю належало на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2005 року. Також, договір купівлі- продажу садового будинку [ADDRESS] від 18.02.2016 року був укладений між [PERSON] та [PERSON] . Згідно даного договору купівлі-продажу майно продавцю належало також на на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2005 року. Як вбачається з матеріалів нотаріальної справи, спірний договір був укладений на підставі паспорта [PERSON] , серія [NUMBER] виданий Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві від 25.12.2001 року, який згідно довідки із системи бази «Розшук» АІПС «АРМОР» ГУ МВС України в м. Києві вважається втраченим з 04.07.2002 року. В матеріалах нотаріальної справи також міститься копія рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.03.2005 року, яким визнано право власності за [PERSON] на будинок та земельну ділянку по вищезазначеним адресам. Частиною 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Так, відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до роз`яснень у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Крім того, відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою ст. 627 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене та оскільки, на момент укладання спірного правочину волевиявлення позивача не відповідало його внутрішній волі і не було вільним, згідно матеріалів справи, що підтверджується листом Київського районного суду м. Одеси, у якому вказали, що цивільної справи за участі [PERSON] та [PERSON] не значиться. Тобто рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 березня 2005 року не ухвалювалось, на підставі якого визнано право власності за [PERSON] і у подальшому на підставі якого було укладено договір купівлі-продажу. Щодо позовних вимог про витребування нежитлового приміщення із чужого незаконного володіння суд виходив з наступного. ЦК України у главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми статей 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною 1 ст. 388 ЦК України встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з незаконного володіння. Аналогічне роз`яснення міститься у п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) зазначено, що: «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Оскільки власником спірного нерухомого майна є [PERSON] і воно вибуло з її володіння не з її волі, що обмежує і порушує права позивача, як власника нерухомого майна, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо витребування спірного майна із чужого володіння [PERSON] підлягають задоволенню. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір по 640 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved