Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області із позовом до Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» (надалі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2016 року по 24.04.2017 року в розмірі 115 810 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.01.2016, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.05.2016, позивача поновлено на посаді директора Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта». На підставі зазначено рішення відповідачем видано наказ від 25.07.2016 №357/К та поновлено його на посаді. 29.07.2016 року наказом відповідача №360/К позивача вдруге звільнено з посади директора Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.01.2017 року визнано незаконним звільнення позивача та поновлено його на раніше займаній посаді. Проте, в судовому засіданні не вирішувалось питання щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а позивача досі не поновлено та не видано відповідний наказ. Таким чином, на думку позивача, відповідач зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.08.2016 року по 24.04.2017 року в розмірі 115 810,00 грн. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що сторона відповідача заперечує проти задоволення даних позовних вимог та вважає їх необґрунтованими належними та допустимими доказами. Зазначає, що дійсно, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.01.2017 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06.04.2017 року позивача було поновлено на посаді директора Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» та питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вирішувалось. Проте, таку вимогу одночасно з вимогою про поновлення на роботі не було заявлено позивачем, а тому наразі дана позовна заява не підлягає задоволенню. На підставі наказу від 01.06.2017 року №1647/к 02.06.2017 року позивач був звільнений з посади директора Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку дії контракту. Всі розрахунки в день його звільнення були проведені в повному обсязі. Жодних вимог чи претензій позивачем заявлено не було. Крім того, вказує на порушення позивачем строків позовної давності та помилок під час обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. А тому, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 08.05.2017 року відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10.10.2017 року ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 08.05.2017 року скасовано і питання про відкриття провадження у справі передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 17.01.2018 року дану цивільну справу направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. 27.02.2018 року вказана цивільна справа була передана до провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А., а ухвалою судді від 01.03.2018 року відкрито провадження у справі та призначено спрощене позовне провадження. 24.04.2018 року представником відповідача подано відвід головуючому судді у даній справі [PERSON] Ухвалою судді від 23.05.2018 року питання про відвід судді Шевченківського районного суду м.Києва Осаулова А.А. за заявою представника відповідача від 24.04.2018 року від розгляду цивільної справи за №761/1237/18 передано до цивільної канцелярії суду для визначення іншого судді в порядку проведення автоматичного розподілу в системі документообігу суду. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. від 25.05.2018 року в задоволенні заяви представника відповідача Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», про відвід головуючого судді Осаулова А.А., у дані цивільній справі відмовлено. Протокольною ухвалою від 29.08.2018 року до матеріалів справи залучено відзив відповідача на позовну заяву, а також, залишено заяву про направлення справи за підсудністю без розгляду. Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.01.2017 року визнано незаконним звільнення [PERSON] згідно п.8 ст.36 Кодексу законів про працю України, тобто з підстав, передбачених контрактом та поновлено його на посаді директора Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта». В даному рішення вказано, що враховуючи, що в судовому засіданні не підтвердився факт порушення позивачем пп. «с» п. 25 Контракту, ані в Наказі про звільнення, ані в Акті службового розслідування не зазначено якими саме діями чи бездіяльністю позивач порушив умови Контракту, суд приходить до висновку, що позивача було звільнено з порушенням норм трудового законодавства, а тому суд вважає за необхідне визнати незаконним звільнення останнього із займаної посади директора Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто, з підстав, передбачених контрактом. Крім того, зазначено, що суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині поновлення на роботі задовольнити також та поновити позивача на посаді директора Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта». Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Так, ч.2 ст.235 КЗпП України, передбачено, що при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше ніж за один рік. Пунктом 31 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (частина 5) у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348). В той же час, ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом 28.04.2017 року, що підтверджується печаткою поштового відділення на конверті (а.с. 9), в той час, коли наказ, який в подальшому визнано судом незаконним, датується 29.07.2016 року. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що наказом від 01.06.2017 року №1647/к [PERSON], директора Львівської ПАТ «Укрпошта» звільнено з роботи 02.06.2017 відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії контракту та наказано провести з [PERSON] остаточний розрахунок із виплатою всіх належних йому при звільненні сум в строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Тому, як на підставу для відмови в стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, представник відповідача посилався на пропущення позивачем строків звернення до суду встановлених ч. 1 ст. 233 КЗпП України, незаявлення позивачем таких вимог під час розгляду справи про визнання незаконним звільнення про поновлення на роботі та непред'явлення вимог під час його звільнення у зв'язку з закінченням строків дії контракту, а саме з 02.06.2017 року. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків. Таким чином, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 02 листопада 2016 року (№ 6-1395цс16) вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду. Враховуючи викладене, суд вважає необґрунтованими посилання представника відповідача на порушення строків звернення позивачем до суду за захистом своїх порушених прав, а тому, відсутні підстави для застосування положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України, а звільнення позивача з 02.06.2017 відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку дії контракту не може бути підставою для відмови в позові, оскільки, вказаний факт не стосується спірного періоду щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Разом з тим, враховуючи існування судового рішення, яким встановлено, що звільнення позивача було проведене з порушенням трудового законодавства, суд приходить до висновку, що вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2016 року по 24.04.2017 року, тобто по дату звернення до суду із цим позовом, є такими, що підлягають задоволенню. При цьому судом встановлено, що наданий розрахунок позивачем відповідає Порядку розрахунку середньої заробітної плати, оскільки фактично останніми календарними місяцями роботи позивача є грудень 2014 року та січень 2015 року. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Сторони не заперечували у судовому засіданні, що станом на 24.04.2017 року позивач не був поновлений на роботі на підставі рішення суду від 16.01.2017 року та був звільнений з 02.06.2017 року. Як вбачається з Розрахунку, наданого позивачем та перевіреного судом, розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2016 року по 24.04.2017 року становить - 115 810 грн. (середньоденний заробіток - 626 грн. відповідно до Довідки №213 від 15.06.2016 року х 185 робочих днів) та яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, враховуючи ту обставину, що позивачем раніше не було заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а законом передбачено право працівника на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, беручи до уваги ту обставину, що відповідачем не доведено невірність розрахунку, наданого позивачем, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому, в судовому засіданні стороною відповідача не спростовано доказів позивача щодо обґрунтованості підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи вищевикладене

Outcome: approved