Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернулася у суд з позовом, в якому зазначає, що між нею та відповідачем [PERSON] 14 лютого 1997 року було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них є неповнолітня дитина дочка [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося із-за різних характерів, поглядів на життя, зловживання останнім алкогольними напоями, що в кінцевому результаті призводить до сварок, застосування насильства до неї та дитини, небажання забезпечувати сімю належними умовами життя. Подальше проживання з відповідачем вважає неможливим, а тому просить розірвати укладений між ними шлюб. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з викладених у позові підстав і просила шлюб розірвати, пояснила, що відповідач жодних належних заходів для примирення протягом наданого судом строку не вживав, а тому шлюб зберегти не можливо. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав і не заперечував розірвати шлюб, разом з тим пояснив, що хотів зберегти сім'ю, однак заходи, що він вживав протягом наданого судом строку для примирення, не змінили думку позивачки щодо необхідності розірвати шлюб. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов належить задовольнити, зважаючи на таке. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 55 СК України передбачено, що дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Згідно з ч.ч. 3 та 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. ст. 111, 112 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя, і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 14 лютого 1997 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ЕГ № 272412, виданим Бузаківською сільською радою Камінь-Каширського району Волинської області (а.с. 4). Від шлюбу у них є неповнолітня дочка [PERSON], [INFO]. З 25 березня 2015 року сторони, як вони самі пояснили у судовому засідання, припинили шлюбні відносини та проживають окремо. Судом вживалися заходи щодо примирення подружжя, проте протягом наданого за клопотанням відповідача терміну для примирення сторони не примирилися, і позивачка [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що подальше збереження сім'ї сторін є недоцільним, а тому позовні вимоги [PERSON] належить задовольнити. Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка не висловила бажання відновити своє дошлюбне прізвище, а тому змінювати їй прізвище немає підстав. За згодою позивачки суд не стягує з відповідача [PERSON] на її користь понесені нею судові витрати.

Outcome: approved