Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

У травні 2017р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «НЛК «ЛЮКСКАР», в якому просив суд: - визнати недійсним договір ревардингу від 14 березня 2017р. № 76887-43 (далі по тексту - договір), укладений між сторонами; - стягнути з відповідача на користь позивача сплачені за договором кошти у розмірі 272700,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 14 березня 2017р. між сторонами укладено договір, відповідно до умов якого, постачальник зобов'язався придбати та передати на умовах ревардингу у користування автомобіль «Hyundai Santa Fe», модель 2.2 AT CRDI 4WD, а отримувач зобов'язався прийняти товар та сплачувати ревардингові платежі та інші платежі, які передбачені умовами договору. 14, 16 березня 2017р. на виконання умов договору, позивачем було сплачено відповідачу грошові кошти у розмірі 96700,0 грн., що підтверджується квитанцією № 62 і 176000 грн., що підтверджується квитанцією №417980532. На думку позивача, укладений між сторонами договір не відповідає чинному законодавству України, а також містить ознаки недійсного правочину, окрім того, оспорюваний договір порушує права позивача як споживача, та містить несправедливі умови договору. В належні строки встановлені у п. 5.1 договору автомобіль позивачу не було передано, акт прийому-передачі товару не підписано, позивач не може зв'язатися з відповідачем по телефону чи будь-яким іншим способом, в односторонньому порядку позивач не може розірвати договір, адже, у випадку розірвання даного договору отримувачем до підписання акта прии?ому - передачі товару, постачальник повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченоі? суми першого ревардингового платежу і вартість фінансування не повертається (п.12.11. договору). Договір не містить вказівки, яка саме особа є продавцем та де знаходиться, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Крім цього, умови договору є несправедливими, як вважає позивач, оскільки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Також, при укладені договору вимоги ст. 799 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору, дотримано не було. Оскільки в досудовому порядку спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суд з вказаним позовом для захисту своїх прав. Одночасно з позовом, позивачем було подано до суд заяву про вжиття заходів забезпечення позову, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 травня 2017р. Заява сторони позивача про вжиття заходів забезпечення позову залишена без задоволення. До судового засідання, стороною позивача було подано на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку, в судові засідання свого представника не направив, про поважність причин неявки в суд не повідомляв та не просив розглядати справу за його відсутності, відзив на позов стороною позивача на адресу суд не подавався. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, та за одночасним існуванням всіх обставин, що передбачені у ст. 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов підлягає задоволенню з наступник підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 14 березня 2017р. між сторонами укладено договір, відповідно до умов якого, постачальник (відповідач) зобов'язався придбати та передати на умовах ревардингу у користування майно, а отримувач (позивач) зобов'язався прийняти товар та сплачувати ревардингові платежі та інші платежі, які передбачені умовами договору. Пунктом 3.1 договору передбачено, що товаром по даному договору є автомобіль «Hyundai Santa Fe», модель 2.2 AT CRDI 4WD. Відповідно до п. 3.2 договору, вартість товару на момент укладення даного договору та розмір першого ревардингового платежу вказується в додатку №2 до даного договору, який є його невід'ємною частиною. Згідно з додатком № 2 до договору вартість предмета ревардингу складає 481000,0 грн., а вартість фінансування 96200,0 грн. Розділом 1 договору визначено, що вартість фінансування розуміє під собою одноразову плату за організацію та оформлення даного договору отримувачем постачальнику при укладенні договору. 14, 16 березня 2017р. на виконання умов договору позивачем було сплачено відповідачеві грошові кошти у розмірі 96700,0 і 176000,0 грн. Відповідно, що підтверджується квитанцією № 62, квитанцією №417980532. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач вважає, що укладений між сторонами не відповідає чинному законодавству України, а також містить ознаки недійсного правочину, окрім того, оспорюваний договір порушує його права як споживача, та містить несправедливі умови договору. Згідно п. 2.1 договору, постачальник - відповідач зобов'язується придбати та передати на умовах ревардингу у користування майно (товар визначений у п. 3.1 цього договору), а отримувач - позивач зобов'язується прийняти товар та сплачувати ревардингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Віднесення вказаної категорії договорів до змішаних підтверджено правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015р. Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Пунктом 3.6. договору передбачено, що постачальник не відповідає перед отримувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності товару, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Крім цього, вказаний договір не містить вказівки, яка саме особа є продавцем та де знаходиться, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. А отже, зазначені умови спірного договору суперечать вимогам ч. 1 ст. 808 ЦК України, яка передбачає, що якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Отже, у договорі суттєво обмежені права одержувача по відношенню до постачальника, у разі неналежного виконання останнім обов'язків, передбачених договором та законом. Згідно ч. 2 ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг», передбачені обов'язки лізингодавця, а саме: 1) у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; 2) попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров'я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним; 3) відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов'язання щодо утримання предмета лізингу; 4) відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором; 5) прийняти предмет лізингу в разі дострокового розірвання договору лізингу або в разі закінчення строку користування предметом лізингу. Відповідно ж до п. 4.1.1. спірного договору, постачальник зобов'язаний передати у користування та володіння отримувача товар в порядку, встановленому даним договором. Окрім того, п. 4.1.1. договору не передбачає обов'язку постачальника передати товар у власність. Отже, умовами договору суттєво звужені обов'язки постачальника, повністю виключена відповідальність постачальника за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі товару та його належної якості, одночасно значно розширені права постачальника. Також, з огляду на наступне, суд вбачає наявність несправедливих умов договору. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Зі змісту спірного договору вбачається, що несправедливими є зокрема такі умови договору: п. 2.3. отримувач має право самостійно обрати ТЗ та продавця ТЗ і несе пов'язані з цим ризики, продавцем ТЗ є особа що як правило, зазначається у специфікації; п. 3.4 у разі зміни вартості товару до моменту повної сплати першого ревардингового платежу отримувачем, останній повинен сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі товару постачальником з метою виплати не менше 50% від вартості товару на момент його передачі; п. 3.6 постачальник не відповідає перед отримувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності товару, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець, якого не зазначено в договорі; п. 4.3.3 постачальник має право залишати товар на складі у випадку прострочення отримувачем сплати щомісячних внесків; п.п. 5.4, 8.3, 8.8, 8.13 встановлюють, що розмір ревардингової плати може індексуватися та змінюватися залежно від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета договору, проте формули перерахунку цей договір не передбачає; п. 8.14 дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж 12 календарних місяців після підписання акту приймання-передачі товару між постачальником та отримувачем. За дострокову сплату ревардингових платежів, отримувач сплачує штраф за дострокове погашення в розмірі 10% від суми дострокового погашення; п.8.15 у разі відмови отримувача від підписання додаткової угоди та/або акту коригування вартості товару постачальник має право розірвати даний договір, після чого отримувач зобов'язаний повернути постачальнику товар протягом 5 днів, при цьому ревардингові платежі поверненню не підлягають; п. 12.11 у випадку розірвання договору отримувачем до підписання акта приймання-передачі товару, постачальник повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми першого ревардингового платежу. В даному випадку вартість фінансування не повертається; п. 12.1 за несвоєчасне внесення ревардингових платежів отримувач зобов'язаний сплачувати постачальнику проценти за користування чужими коштами в розмірі 3% річних від суми заборгованості за кожний день прострочення сплати. Отже, вказані умови договору є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Позиція щодо несправедливості названих умов спірного договору підтверджена Постановами Верховного Суду України у справах № 6-65цс16; № 6-330цс16; № 6-2766цс15. При цьому, найменування договору укладеного між позивачем та відповідачем в якості «Договору ревардингу» не змінює його змісту, який включає умови лізингу, найму, купівлі-продажу, аналогічні до тих, які визнані несправедливими Постановами Верховного Суду України у справах № 6-65цс16; № 6-330цс16; № 6-2766цс15. Також, суд дійшов висновку, щодо недодержання форми при укладені договору. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. А отже, положеннями ст. 799 ЦК України визначено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Варто зазначити, що при укладені договору, вимоги ст.799 ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору, дотримано не було. Окрім того, необхідність нотаріального посвідчення вказаної категорії договорів підтверджено правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015р. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Суд бере до уваги, що позивачем було сплачено відповідачу грошові кошти в розмірі 272700,0 грн. на виконання умов договору. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки укладений між сторонами суперечить вимогам ЦК України, положенням Законів України «про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг», і з метою захисту порушеного права позивача з відповідача підлягає стягненню на користь позивача внесені ним грошові коти у розмірі 272700,0 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3367,0 грн.

Outcome: approved