Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

У травні 2020 року до суду надійшла позовна заява Центрального територіального управління Національної гвардії України (військова частина [NUMBER] ), третя особа - військова частина [NUMBER] Міністерства оборони України про скасування рішення та зобов`язання вчинення певних дій, у якій позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення житлово-побутової комісії Центрального територіального управління Національної Гвардії України (військова частина [NUMBER] ) від 20.03.2020, що оформлене протоколом №6 від 20.03.2020, в частині відмови в постановці на квартирний облік Центрального територіального управління Національної Гвардії України (військова частина [NUMBER] ) підполковника [PERSON] та зобов`язати відповідача зарахувати на квартирний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов Центрального територіального управління Національної Гвардії України (військова частина [NUMBER] ) підполковника [PERSON] із включенням до першочергової черги з 20.03.2020 року. В обґрунтування поданої позовної заяви позивач зазначив, що з 22.11.2018 року і по теперішній час він проходить військову службу на посаді старшого офіцеру протиповітряної оборони родів військ і служб в Центральному територіальному управлінні Національної гвардії України (надалі Відповідач). 10 січня 2020 року позивач звернувся з рапортом до Начальника протиповітряної оборони Центрального територіального управління Національної Гвардії України про постановку на квартирний облік в першочергову чергу (у зв`язку зі статусом учасника бойових дій) отримання житла в місті Дніпро. Рішенням засідання житлово-побутової комісії ЦТУ НГУ від 20.01.2020 року, що оформлене протоколом №3 від 20.01.2020 року було прийнято рішення відмовити [PERSON] , 1981 року народження, в постановці на квартирний облік в зв`язку з невиконанням вимог п.3.9. Наказу №278 МВС України до усунення недоліків. Позивачем було надано додаткові запитувані документи, а саме: документи про відсутність у власності будь-якого жилого приміщення, рішення суду про розлучення та про визнання таким, що втратив право користування квартирою за попереднім місцем служби. Але рішенням засідання житлово-побутової комісії ЦТУ НГУ від 20.03.2020 року, що оформлене протоколом №6 від 20.03.2020, було прийнято рішення відмовити [PERSON] в постановці на квартирний облік , в зв`язку з тим, що в числі поданих документів є довідка від 28.02.2019 року про забезпечення житлом, а саме про те, що позивач під час проходження служби у Черкаському гарнізоні A1126 отримував постійне жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] (окрема двокімнатна квартира), утримувану площу не здав, рішення Новомосковського суду, в якому задоволено позовні вимоги [PERSON] (дружини) до [PERSON] та визнано його таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] є таким, що підтверджує те, що позивач нібито вчинив дії, які стали наслідком погіршення його житлових умов, а згідно Інструкції з організації забезпечення надання військовослужбовцям Національної гвардії України та членам їх сімей житлом для постійного проживання, провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби. Вважає, що вказане рішення є незаконним, таким що підлягає скасуванню, оскільки відповідач зобов`язаний поставити позивача на квартирний облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов. Раніше за рахунок Міністерства оборони України позивачу зі складом сім`ї у кількості 4 (чоловік, дружина та двоє дітей) було надано постійне житло, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] . Але рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.03.2018 року у справі 183/6391/17 було розірвано шлюб між позивачем та [PERSON] . Рішення набрало законної сили 12 квітня 2018 року. Наказом від 17.02.2019р. №242 Командира військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України підполковника [PERSON] зі складом сім`ї 4 особи було знято з квартирного обліку в зв`язку зі звільненням з лав Збройних сил України. При цьому, колишня дружина [PERSON] залишилась проходити контрактну службу на посаді старший солдат в військовій частині [NUMBER] МО України, з якої позивач звільнився за закінчення строку контракту, і [PERSON] залишилась проживати зі спільними дітьми в квартирі. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі №183/2465/19 позивача було визнано таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира є постійним жилим приміщенням колишньої дружини [PERSON] , яка проживає разом з дітьми. При цьому, за рахунок Міністерства внутрішніх справ України відповідачу не надавалось постійне житло. Постійне житло, що надавалось позивачу з членами сім`ї надавалось за рахунок Міністерства оборони України і було ним повернуто. Таким чином, Рішення суду є достатнім документом, що підтверджує, що у користуванні Позивача відсутнє постійне житло, квартира за адресою: [ADDRESS] . Тому, підстава, для відмови у постановці на квартирний облік, є такою, що не відповідає приписам законодавства, та позивач вимушений звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою суду від 01 вересня 2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 08 грудня 2020 року військова частина [NUMBER] Міністерства оборони України залучена до участі у справі у якості третьої особи. Від представника відповідача найшов письмовий відзив на позов, згідно якого останній заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, прохав відмовити у його задоволенні, звертав увагу суду на ті обставини, що позивача держава забезпечила житлом, після чого, ним вчинено штучні дії на погіршення житлових умов, з метою повторного отримання житла. У судове засідання з`явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні з підстав, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні прохав відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Суд, вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали цивільної справи у їх сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що позивач з 27.07.1998 року по 23.10.2018 року проходив військову службу в лавах Збройних сил України (а.с.40). Відповідно до ордеру Міністерства оборони України № 120 від 21 грудня 2005 року, виданого начальником квартирно-експлуатаційної частини району, [PERSON] разом із дружиною [PERSON] , 1982 року народження, доньці [PERSON] , 2005 року народження, передано у користування квартиру, яка складається з 2 кімнат, житловою площею 30,81 м2, розташованою за адресою: [ADDRESS] . На підставі вищезазначеного ордеру, 21 грудня 2005 року між наймодавцем і наймачами було укладено типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду (а.с.51). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2018 року у справі №183/6391/17 шлюб, укладений між [PERSON] і [PERSON] розірвано (а.с.50). Згідно довідки Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпро МО України №65 від 28.02.2019 року, [PERSON] під час проходження служби у Черкаському гарнізоні у військовій частині [NUMBER] отримав постійне житло у вигляді 2-х кімнатної квартири, житловою площею 30,81 м2, розташовану за адресою: [ADDRESS] , утримувану площу не здав (а.с.138). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2019 року у справі №183/2465/19, [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] (а.с.51-52). Наказом від 17.02.2019р. №242 Командира військової частини [NUMBER] Міністерства Оборони України підполковника [PERSON] зі складом сім`ї 4 особи було знято з квартирного обліку в зв`язку зі звільненням з лав Збройних сил України (а.с.45). З 22 листопада 2018 року по теперішній час [PERSON] проходить військову службу на посаді старшого офіцера протиповітряної оборони родів військ і служб в Центральному територіальному управлінні Національної гвардії України, військова частина [NUMBER] (а.с.40). 10 січня 2020 року позивач звернувся з рапортом до Начальника протиповітряної оборони територіального управління Національної Гвардії України про постановку на квартирний облік в першочергову чергу (у зв`язку зі статусом учасника бойових дій) отримання житла в місті Дніпро (а.с.41). Рішенням засідання житлово-побутової комісії ЦТУ НГУ від 20.01.2020 року, що оформлене протоколом №3 від 20.01.2020 року, було прийнято рішення відмовити підполковнику [PERSON] , 1981 року народження, в постановці на квартирний облік в зв`язку з невиконанням вимог п.3.9. Наказу №278 МВС України до усунення недоліків (а.с.42). Рішенням засідання житлово-побутової комісії ЦТУ НГУ від 20.03.2020, що оформлене протоколом №6 від 20.03.2020 року, було прийнято рішення відмовити підполковнику [PERSON] , 1981 року народження, в постановці на квартирний облік, в зв`язку з тим, що в числі поданих документів є довідка від 28.02.2019 року про забезпечення житлом, а саме про те, що під час проходження служби у ЗСУ позивач отримував постійне жиле приміщення, утримувану площу не здав, рішення Новомосковського суду, в якому задоволено позовні вимоги позивача [PERSON] (дружина) до [PERSON] та визнано його таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] є таким, що підтверджує те, що позивач вчинив дії, які стали наслідком погіршення його житлових умов, а згідно Інструкції з організації забезпечення надання військовослужбовцям НГ України та членам їх сімей житлом для постійного проживання, провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби (а.с.43). Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, система їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах встановлюються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. Абзац четвертий пункту статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлює, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла. Зазначеним законом саме держава взяла на себе обов`язок забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями, і зокрема, військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Законодавством. Отже, зазначений обов`язок реалізується Державою через органи державної влади одноразово, а від так суд відхиляє посилання позивача на ті обставини, що його було забезпечено житлом лише за рахунок Міноборони, а не МВС, як на підставу позову, оскільки проходження військової служби позивачем в декількох державних відомствах/військових формуваннях жодним чином не призводить до виникнення права на отримання постійного житла у кожному з них. В свою чергу, порядок забезпечення військовослужбовців житлом, а отже і порядок обліку військовослужбовців як осіб, які потребують покращення житлових умов, здійснюється в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, тобто, на переконання суду, правовідносини з приводу постановки та зняття військовослужбовця з обліку осіб, які потребують покращення житлових умов, регулюються та регламентуються передусім саме нормативно-правовими актами Уряду України. Відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 03 серпня 2006 р. № 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення один раз протягом усього часу проходження військової служби. Відповідно до Наказу МОУ від 31.07.2018 року №380 (далі Інструкція №380), розділу 1 пункту 4 абзацу 2 Житлові приміщення для постійного проживання та грошова компенсація за належне для отримання жиле приміщення надаються один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла та пункту 5 Військовослужбовці мають право здати отримане за рахунок Міноборони постійне житло або рівнозначне житло, яке відповідає санітарно-технічним вимогам, у населених пунктах, регіонах, в яких воно було отримане, та за умови потреби Міноборони в такому житлі із подальшим правом на забезпечення житлом від Міноборони у встановленому законодавством порядку. Аналогічна норма закріплена у п. 1.4 Інструкції з організації забезпечення, надання військовослужбовцям Національної гвардії України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 28 липня 2007 року № 278 (далі Інструкція №278), забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб житла, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла. Згідно п.4.3 надання житлових приміщень військовослужбовцям проводиться після фактичної здачі ними службової житлової площі (у тому числі виписки всіх членів родини, на яких надається службове житлове приміщення), яку вони займали за попереднім місцем служби, з поданням довідки про здачу або інше використання житла за попереднім місцем служби (додаток 11). Відповідно до п.23 згаданої Постанови КМУ № 1081 для зарахування на облік військовослужбовець подає рапорт на ім`я безпосереднього командира (начальника). До рапорту додаються: довідка з місця проживання про реєстрацію і склад сім`ї; витяг з особової справи військовослужбовця про склад сім`ї; довідка про те, чи перебувають члени сім`ї на квартирному обліку за місцем роботи (у виконавчих органах місцевих рад); документи, що підтверджують право на першочергове та позачергове одержання житла, інші пільги. Інші документи житлова комісія запитує у разі потреби через командира військової частини у відповідних державних органів, установ, організацій, громадян. Тотожні положення також містять п.3.9 Інструкції № 278, якою також затверджено форму відповідного рапорту в додатку №6. Графи №12,13 вказаного рапорту передбачають зазначення: житлової площі за старим місцем служби та наявність довідки про здачу квартири за старим місцем служби. Виходячи з системного аналізу згаданих нормативно-правових актів, суд приходить до висновку, що забезпечення військовослужбовців належним житлом за безперервну військову службу є певною соціальною допомогою, підтримкою, додатком до основних джерел існування і спрямоване на реалізацію конституційного права кожного громадянина на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло (стаття 48 Конституції України). Таким чином, при вступі на службу та під час її проходження, позивачу було державою гарантоване певне забезпечення і компенсації, які фінансуються із бюджету. Окрім того, згідно вказаних норм, якими врегульовано забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом та встановлених обставин справи, вбачається, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання один раз протягом усього часу проходження військової служби. Військовослужбовці мають право здати отримане за рахунок Міноборони постійне житло із подальшим правом на забезпечення житлом від Міноборони у встановленому законодавством порядку. Також, відомчими нормативно-правовими актами МВС передбачено, що взяття військовослужбовця НГУ на квартирний облік здійснюється на підставі рапорту затвердженої форми, у якому передбачено надання довідки про наявність житла чи здачу житла за попереднім місцем служби. Як було встановлено судом, за попереднім місцем служби в складі ЗСУ позивачем було отримано довідку №65 від 28.02.2019 року, у якій зазначено про забезпечення його постійним житлом та зазначено, що утримувану площу позивач не здав. Суд бере до уваги посилання позивача на недостатню врегульованість порядку здачі постійного житла військовослужбовцем, та зазначає, що чинним законодавством та підзаконними правозастосовними актами не передбачено конкретного порядку здачі постійного житла. Таким чином, можливим є застосування аналогії закону, а саме приписів п.27 Інструкції №380, якими врегульовано порядок здачі службового житла, зокрема зазначено: контроль за вивільненням службових жилих приміщень (службової жилої площі) покладається на командирів військових частин та начальників КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району. Прийняття службового жилого приміщення (службової жилої площі) здійснюється КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за актом приймання-передавання жилого приміщення (додаток 16), до якого додаються довідки про оплату за проживання за останніх три місяці. Про здачу службового жилого приміщення (службової жилої площі) КЕУ, КЕВ (КЕЧ) видається довідка про забезпечення житлом (додаток 17). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування, відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що посилання на рішення суду, ухвалене за позовом колишньої дружини про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є необґрунтованим, оскільки його було ухвалено вже після звільнення позивача з лав ЗСУ та вступу на військову службу до НГУ, в свою чергу, виходячи з тлумачення відповідних норм Інструкції №380, здача постійного житла є ініціативною вольовою дією саме військовослужбовця, який бажає реалізувати таке своє право, за наслідками якої, позивачу видається відповідна довідка. Оскільки позивач вже був забезпечений житлом у Черкаському гарнізоні, у встановленому порядку не здав жилу площу, отриману від Держави в особі МО України, яку він займав за попереднім місцем служби, доказів звернення до третьої особи з відповідним питанням не надав, довідки про здачу постійного житла матеріали справи не містять, тому на даний час, без вирішення питання про отримання відповідної довідки про здачу житла у попередньому місці служби, зарахування на квартирний облік до ЦТУ НГУ призведе до грубого порушення прав інших осіб, які перебувають у квартирній черзі, а тому житловою комісією відповідача правомірно було відмовлено у зарахуванні на квартирний облік позивача, а тому суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. На підставі викладеного та враховуючи, що позивачем не доведено, що відповідачем допущено порушення під час вирішення питання про постановку позивача на квартирний облік, суд приходить до переконливого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення житлової комісії, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Оскільки вимоги позову про зобов`язання вчинити певні дії є похідними від визнання протиправним та скасування рішення, суд також відмовляє у їх задоволенні. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог в повному обсязі за недоведеністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, а позивача було звільнено від сплати судового збору, то судові витрати по даній справі підлягають віднесенню на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed