Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

у червні 2014 року позивач звернувся до з позовом до ТОВ «Авто Просто» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 17 листопада 2012 року між ним та ТОВ «Авто Просто» було укладено договір № 408025, згідно якої останнє мало надати йому фінансові послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, спрямованих на придбання автомобіля за рахунок об'єднаних грошових коштів учасників через систему «АвтоТак». Однак, на його думку, при укладанні вказаного договору відповідачем не було дотримано вимог п. 4 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», що в силу ст. 21 зазначеного закону, призвело до порушення його права як споживача послуг, оскільки на момент укладення угоди у ТОВ «Авто Просто» була відсутня відповідна ліцензія на здійснення своєї діяльності в сфері надання фінансових послуг. Тому, просив суд визнати недійсним договір № 408025 від 17 листопада 2012 року, застосувавши при цьому наслідки його недійсності та стягнувши з товариства на його користь сплачені ним на виконання недійсного договору 86 054,36 грн. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив суд позов задовольнити в повному обсязі, виходячи з обставин, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти пред'явленого до ТОВ «Авто Просто» позову заперечив, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість (а.с. 37-39). Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17 листопада 2012 року між [PERSON] та ТОВ «Авто Просто» укладено договір № 408025, предметом якої є надання учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, спрямованих на придбання автомобіля за рахунок об'єднаних грошових коштів учасників через систему «АвтоТак» (а.с. 4-14). Згідно додатку №1 до зазначеного договору [PERSON] отримав право на придбання автомобіля марки «Chevrolet», модель «Captiva», вартістю 245 898,00 грн. (а.с. 13). З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов зазначеного договору позивачем було сплачено 86 054,36 грн. (а.с. 15-21). Звертаючись до суду, позивач вказав на те, що на момент укладення зазначеного вище договору відповідач не мав відповідної ліцензії на надання фінансових послуг, як того вимагає ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», чим порушив його права, визначені ст. ст. 4, 15 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, щодо отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору, а також про її виробника (виконавця, продавця). Проте, суд критично ставиться до вказаних тверджень позивача, через що не приймає їх до уваги, з огляду на наступне. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); Частиною 1 ст. 15 зазначеного Закону визначено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Суд погоджується з позицією [PERSON] про те, що спірні правовідносини підпадають під регулювання Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», оскільки діяльність ТОВ «Авто Просто» з адміністрування фінансових коштів підпадає під поняття «фінансова послуга». Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України від 02 червня 2011 року № 3462-ІV «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (введено в дію з 09 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п. 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Відповідно до пунктів 3, 4 Прикінцевих положень до цього закону фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим законом привести свою діяльність у відповідність із вимогами цього закону (тобто до 09 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), 09 жовтня 2012 року затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах»). Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, та передбачили, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та/або послуг. Згідно з п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір укладено сторонами 17 листопада 2012 року, коли отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах не вимагалось, а з 15 січня 2013 року ТОВ «Авто Просто» здійснює свою діяльність на підставі ліцензії, строк дії якої до 15 січня 2018 року (а.с. 41). Відповідно до п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, сторони мають рівні права щодо надання доказів, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Позивачем в силу зазначених вимог закону не надано доказів в розумінні положень ст. ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження наявності порушень з боку відповідача положень Закону України «Про захист прав споживачів», а також обставин, визначених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. До того ж, на думку суду, наявність підписаного сторонами договору свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і що зовнішній вираз їх волі відповідає внутрішньому. Отже, з урахуванням установлених обставин та вимог закону суд дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання укладеного сторонами договору недійсним. Тому, на думку суду, відсутні й підстави для застосування наслідків недійсності договору. На підставі викладеного, ст. ст. 6, 11, 203, 215-216, 227, 328, 509, 627 ЦК України, ст. ст. 4, 15, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. ст. 1, 4, п. п. 3, 4 Прикінцевих положень Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг»,

Outcome: dismissed