Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

У червні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди, яка спричинена протиправною бездіяльністю. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15 жовтня 2013 року відповідач відкрив кримінальне провадження №42012220090000005 проти колишніх корумпованих співробітників УМВС в Полтавській області, які: 1) в період з серпня 2010 року по липень 2011 року дозволили собі у відношенні до позивача, завідомо невинного, жорстокі репресії та дике правове свавілля; 2) 02.09.2010 року обшук за місцем його проживання був здійснений до порушення кримінального провадження; 3) хоча обшук і проводився на підставі постанови суду, достатніх та законних підстав у органу досудового слідства для його проведення не було, що свідчить про подальше закриття кримінальної справи за реабілітуючими підставами; 4) при проведенні обшуку 02.09.2010 року співробітники викрали майно та речі, які належали позивачу; 5) незаконно наклали арешт на його майно; 6) незаконно оголосили в розшук під час досудового слідства; 7) проведення оперативно-розшукових заходів щодо встановлення його місцезнаходження було безпідставним. Вищевказане порушення зловмисно допущено співробітниками УМВС в Полтавській області під час проведення досудового слідства були встановлені преюдиційними рішеннями Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.12.2013 року та Апеляційного суду Харківської області від 04.02.2014 року. Однак, відповідач, абсолютного не провівши досудове слідство у кримінальній справі №42012220090000005 31.10.2015 року виніс незаконне та необґрунтоване рішення про закриття кримінальної справи. 16.12.2015 року Октябрський районний суд м. Полтави скасував його у зв'язку з неповним досудовим розслідуванням. Проте відповідач продовжував імітувати розслідування кримінальної справи. 01.02.2016 року Октябрський районний суд м. Полтави встановив факт особистої зацікавленості слідчого та прокурора в результаті кримінальної справи на користь третьої особи, а також відсутність неупередженості, відсторонив їх від розслідування. 31.05.2016 року відповідач ще раз виніс незаконне та незрозуміле рішення про закриття кримінальної справи. 04.07.2016 року Октябрський районний суд м. Полтави скасував постанову від 31.05.2016 року, зазначивши, що слідчий виніс постанову передчасно, без перевірки обставин, викладених в заяві. 21.11.2016 року Октябрський районний суд м. Полтави звільнив від розслідування слідчого, і від нагляду прокурора. 18.11.2016 року відповідач виніс незаконне рішення, яким відмовив у 10 клопотаннях. 10.03.2017 року Октябрський районний суд м. Полтави ще раз скасував рішення від 18.11.2016 року. Таким чином, на думку позивача, своїми тривалими неправомірними діями відповідач завдав моральної шкоди, а тому просить суд позов задовольнити, захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, заподіяною йому неправомірною тривалою бездіяльністю відповідача при імітації розслідування кримінальної справи №42012220090000005, а також стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 384000 грн. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача Прокуратури Полтавської області - Мельничук О. А. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі, надала до суду письмові заперечення проти позову, у якому зазначила, що позивач зазначає, що йому безпідставно старшим слідчим СВ прокуратури Полтавської області відмовлено у задоволенні клопотання про призначення судової психологічної експертизи у кримінальному провадженні №42012220090000005. Так, 21.01.2015 року [PERSON] звернувся до старшого слідчого СВ прокуратури Полтавської області Ткаченка К. А. щодо призначення судової психологічної експертизи, яка надійшла до прокуратури 27.01.2015 року. 30.01.2015 року у задоволенні клопотання було відмовлено, у порядку статті 303 КПК України постанова оскаржена не була. Спірні правовідносини (завдання на підставі статті 1174 ЦК України моральної шкоди внаслідок тривалого досудового розслідування кримінального провадження №42012220090000005) вже були предметом розгляду у справі №638/12068/16-ц за позовом [PERSON] до прокуратури полтавської області, Державної казначейської служби України та рішенням апеляційного суду Харківської області від 25.04.2017 року у задоволенні позову відмовлено. Окрім того, наголошує, що органи прокуратури та їх посадові особи не відносяться до суб'єктів відповідальності за нормами, на які посилається позивач, адже органи прокуратури не є органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Позивачем не надано жодних доказів винних, протиправних рішень, дій (бездіяльності) органів прокуратури Полтавської області щодо здійснення неналежного досудового слідства чи процесуального керівництва, внаслідок чого [PERSON] набув законне право на відшкодування шкоди. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Державної казначейської служби України - Пузіков В. А. в судовому засіданні також заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, надав до суду письмовий відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що жодної з тих, які наведені у ч. 2 ст. 23 ЦК України виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов'язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки прокуратурою Полтавської області не допущено. Посилаючи на начебто завдану моральну шкоду, яка полягає в тому, що позивач тривалий час змушений звертатись до суду, захищаючи свої права, позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права, втрати особистого часу для реалізації бажань та звичок, порушення психологічного благополуччя, позивач не надає жодного належного доказу в обґрунтування. Позивач залишає поза увагою факт, що визначений розмір моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої сторони і не повинен приводити до її збагачення. Відносини, що склалися з між позивачем та прокуратурою полтавської області врегульовані кримінальним процесуальним законодавством і не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Просить у задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши доводи представника позивача, представників відповідачів, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Як встановлено матеріалами справи, зокрема витягом з кримінального провадження №42012220090000005, 15 жовтня 2013 року до Єдиного реєстру досудового розслідування було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення-злочину за правовою кваліфікацією - частина 2 статті 372 Кримінального кодексу України, заявник - [PERSON] (а. с. 6-7). У матеріалах справи міститься копія пам'ятки про процесуальні права та обов'язки потерпілого - [PERSON] (а. с. 8). Також встановлено, що постановою слідчого в ОВС СВ прокуратури Полтавської області радника юстиції Ткаченка К.А. від 31жовтня 2015 року закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42012220090000005 15 жовтня 2013 року. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 16.12.2015 року скаргу [PERSON] на постанову про закриття кримінального провадження від 31 жовтня 2015 року задоволено, вищенаведену постанову скасовано. Ухвалами Октябрського районного суду м. Полтави від 01.02.2016 року заяви [PERSON] про відвід слідчого прокуратури Полтавської області Ткаченка Костянтина Анатолійовича від досудового розслідування кримінального провадження №42012220090000005 та про відвід прокурора прокуратури Полтавської області Мішуровського Владислава Вікторовича від досудового розслідування кримінального провадження №42012220090000005 задоволені (а. с. 34-36). Постановою старшого слідчого СВ прокуратури Полтавської області молодшого радника юстиції Сорокіна І.В. від 31 травня 2016 року закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42012220090000005 від 15 жовтня 2013 року. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 04.07.2016 року скаргу [PERSON] на постанову про закриття кримінального провадження від 31 травня 2016 року задоволено, скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури Полтавської області молодшого радника юстиції Сорокіна І.В. від 31 травня 2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42012220090000005 від 15 жовтня 2013 року (а. с. 40-41). Ухвалами Октябрського районного суду м. Полтави від 30.09.2016 року скарги [PERSON] задоволені частково:скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури Полтавської області Сорокіна І.В. від 08.04.2016 року про часткову відмову в задоволенні клопотання та зобов'язано розглянути клопотання [PERSON] №30/2, №31/2, №32/2, №33/2, №34/2, №35/2, №36/2, №37/2, №38/2, №39/2 від 18.01.2016 року у відповідності до приписів ст. 220 КПК України (а. с. 42-52). Ухвалами Октябрського районного суду м. Полтави від 21.11.2016 року заяви [PERSON] про відвід слідчого прокуратури Полтавської області Сорокіна І. В. від досудового розслідування кримінального провадження №42012220090000005 та про відвід прокурора прокуратури Полтавської області Реви В. С. від досудового розслідування кримінального провадження №42012220090000005 задоволені (а. с. 37-39). Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 03.03.2017 рокускаргу [PERSON] задоволено частково: скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури Полтавської області Сорокіна І.В. від 18.11.2016 року в частині відмови у допиті слідчого [PERSON]., зобов'язано слідчого повторно допитати свідка [PERSON] з урахуванням питань викладених у клопотанні [PERSON] №30/2 від 18.01.2016 року, у задоволенні решти вимог скарги відмовлено (а. с. 53-54). Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 06.03.2017 рокускаргу [PERSON] задоволено частково: скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури Полтавської області Сорокіна І.В. від 18.11.2016 року в частині відмови у допиті слідчого [PERSON]., зобов'язано слідчого повторно допитати свідка [PERSON] з урахуванням питань викладених у клопотанні [PERSON] №33/2 від 18.01.2016 року, у задоволенні решти вимог скарги відмовлено (а. с. 57-58). Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 06.03.2017 рокускаргу [PERSON] задоволено частково: скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури Полтавської області Сорокіна І.В. від 18.11.2016 року в частині відмови у допиті слідчого [PERSON]., зобов'язано слідчого повторно допитати свідка [PERSON] з урахуванням питань викладених у клопотанні [PERSON] №34/2 від 18.01.2016 року, у задоволенні решти вимог скарги відмовлено (а. с. 59-60). Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 10.03.2017 рокускаргу [PERSON] задоволено частково: скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури Полтавської області Сорокіна І.В. від 18.11.2016 року в частині відмови у допиті слідчого [PERSON]., зобов'язано слідчого повторно допитати свідка [PERSON] з урахуванням питань викладених у клопотанні [PERSON] №35/2 від 18.01.2016 року, у задоволенні решти вимог скарги відмовлено (а. с. 61-62). Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 10.03.2017 рокускаргу [PERSON] задоволено частково: скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури Полтавської області Сорокіна І.В. від 18.11.2016 року в частині відмови у допиті слідчого [PERSON]., зобов'язано слідчого повторно допитати свідка [PERSON] з урахуванням питань викладених у клопотанні [PERSON] №36 від 25.12.2015 року №36/1 від 18.01.2016 року, у задоволенні решти вимог скарги відмовлено (а. с. 63-64). Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 10.03.2017 рокускаргу [PERSON] задоволено частково: скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури Полтавської області Сорокіна І.В. від 18.11.2016 року в частині відмови у допиті слідчого [PERSON]., зобов'язано слідчого повторно допитати свідка [PERSON] з урахуванням питань викладених у клопотанні [PERSON] №31/2 від 18.01.2016 року, у задоволенні решти вимог скарги відмовлено (а. с. 55). Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 14.03.2017 рокускаргу [PERSON] задоволено частково: скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури Полтавської області Сорокіна І.В. від 18.11.2016 року в частині відмови у допиті слідчого [PERSON]., зобов'язано слідчого повторно допитати свідка [PERSON] з урахуванням питань викладених у клопотанні [PERSON] №32/2 від 18.01.2016 року, у задоволенні решти вимог скарги відмовлено (а. с. 56). Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст.ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до правової позиції, яка при встановленні аналогічних обставин викладена Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 Цивільного кодексу України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Таким чином, суд приходить до висновку, що права позивача порушені і підстави для відшкодування шкоди встановлені ухвалами Октябрського районного суду м. Полтави від 16.12.2015 року, 01.02.2016 року, 04.07.2016 року, 30.09.2016 року, 21.11.2016 року, 03.03.2017 року,06.03.2017 року,10.03.2017 року,14.03.2017 року, якими встановлена протиправна бездіяльність органу досудового розслідування з приводу розслідування кримінального провадження №42012220090000005 від 15.10.2013 року. Вказані обставини, а також подальша необхідність звернення позивача до суду, в порядку визначеному приписами КПК України з заявами про усунення перешкод, як особі, постраждалої від кримінального правопорушення, на переконання суду, безумовно призвели до моральних страждань позивача. Оскільки у справі, яка розглядається, з'ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є встановлена чинними ухвалами суду протиправна бездіяльність слідчих та прокурорів прокуратури Полтавської області в частині не виконання своїх службових обов'язків, суд вважає, що у даному випадку застосовуються не спеціальні, передбачені у статті 1176 Цивільного кодексу України, а визначені у статті 1174 Цивільного кодексу України загальні підстави цивільно-правової відповідності за завдану фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень. Так, [PERSON] були спричинені моральні страждання, які полягали у зміні нормального життєвого ритму у зв'язку з необхідністю неодноразово звертатись до правоохоронних та судових органів за захистом своїх прав, гарантованих законом, що підтверджується самим встановленим ухвалами суду фактом незаконної бездіяльності. При цьому відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України та п.п. 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМ України від 03.08.2011 року №845, Державне казначейство України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України виплачує присуджену судом суму відшкодування моральної шкоди. Згідно з пунктом 3 Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Стягуючи моральну шкоду на користь [PERSON] суд визнає факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача, а саме винесенням незаконних рішень, тривалої бездіяльності посадових осіб, пов'язаних з невиконанням своїх обов'язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України, а в подальшому і закриття кримінального провадження. Суд відхиляє доводи представника відповідача про недоведеність факту заподіяння моральної шкоди, оскільки відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, тобто вина органу влади у даному випадку презюмується. Відповідачі всупереч положень ст. 81 ЦПК України не спростували відповідальність держави за завдану у даному випадку моральну шкоду. Твердження представників відповідачів про те, що позовні вимоги уже були предметом розгляду, зокрема у справі №638/6567/16-ц, суд також відхиляє з огляду на те, що у даному спорі інший позивач та інший часовий проміжок дій/бездіяльності відповідача, що оскаржується позивачем. Згідно статті 280 Цивільного кодексу України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. При цьому, суд також зважає на те, що в таких спірних правовідносинах презуюмується й факт завдання потерпілому моральної шкоди. Саме з такого розуміння презумпції спричинення позивачу моральної шкоди відповідачем та обов'язку саме відповідача спростувати таку презумпцію в аналогічному спорі виходив Верховний Суд України в постанові від 27 вересня 2017 року по справі №6-1435цс17 за позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Віннер Імпортс Україна, Лтд» про захист прав споживача та відшкодування моральної шкоди, з підстав неправомірного поширення персональної, конференційної інформації, що також є конституційним немайновим правом особи. Проте суд не погоджується із заявленим [PERSON] розміром моральної шкоди, який всупереч загальних засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) є надмірним відшкодуванням. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Як визначено у Рішенні Європейського суду з прав людини «Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» (Case of ABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), 1985 р., з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Більш того, право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. У пункті 3 Постанові Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 вказаної Постанови роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд в цьому контексті враховує той факт, що у справі відсутні достатні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат потерпілої особи, які заслуговують на відшкодування у розмірі 384000 грн., а тому вважає за необхідне, відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих потерпілому, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 7446 грн., тобто у двократному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої з 01 січня 2018 року. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди, яка спричинена протиправною бездіяльністю підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial