Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

У червні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23.11.2015 року з нього на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частки зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно. На даний час не має матеріальної можливості виплачувати аліменти у встановленому судом розмірі, у звязку із чим просить зменшити розмір аліментів на утримання малолітньої дочки [PERSON] з 1/4 до 1/6 частини його заробітку (доходу) щомісячно. Позивач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] також надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнала повністю, просила відмовити у задоволенні позову. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності до ч. 2ст. 197 ЦПК Україниу звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження І-НО № 555085, виданого 26.11.2013 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського МУЮ у Донецькій області, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO]. Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 листопада 2015 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.10.2015 року до повноліття дитини. Також з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дитиною [PERSON], [INFO], трирічного віку, починаючи з 16.10.2015 року. Відповідно до довідки № 65, виданої 14.07.2016 року ТОВ [PERSON]», [PERSON] з 29.06.2016 року працює у зазначеному підприємстві на посаді менеджера зі збуту. Згідно з довідкою про доходи дохід за період з 29.06.2016 року по 30.09.2016 року склав 5962,11 гривень. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 192 СК України та розясненнями, викладеними в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них. При цьому у будь-якому випадку дитина повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, що гарантовано як нормами СК України, так і Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року. Стаття 18 Конвенції встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав, що вказували би на суттєве погіршення матеріального стану позивача в порівнянні із первинним станом під час ухвалення рішення від 23.11.2015 року. Більше того, на даний час закінчився період стягнення аліментів з позивача на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, що вказує на додаткове поліпшення фінансового становища позивача у звязку із звільненням від одного із видів аліментів, які раніше стягувалися за рішенням суду. У звязку із зазначеним суд вважає, що немає підстав для зменшення розміру аліментів та відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed