Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

у травні 2019 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив суд стягнути з [PERSON] на його користь завдаток в сумі 29 512,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 18.05.2019 року він передав [PERSON] в якості завдатку грошові кошти в розмірі 1 000,00 євро (29 512,00 грн. за курсом НБУ станом на 18.05.2019 року) за послугу з пригону автомобіля Volkswagen Golf, 2014 року випуску, з Німеччини. За вказані кошти [PERSON] зобов`язувався доставити та передати йому в Україні до 28.05.2019 року, на підтвердження чого ним була власноруч написана розписка. [PERSON] обов`язку по пригону автомобіля не виконав, на його звернення щодо повернення завдатку відповідає відмовою, а тому змушений звернутися до суду. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 03.06.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 21.11.2019 року (а.с. 8). Ухвалою від 21.11.2019 року підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд справи на 20.02.2020 року (а.с. 13-14). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 09.06.2020 року справу прийнято до провадження з проведенням розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на 03.11.2020 року (а.с. 23-24). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого законного інтересу. Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ЦПК України право на судовий захист, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи, та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у ньому, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18). Предметом судового розгляду у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 29 512,00 грн., що еквівалентно 1 000,00 євро, отриманих останнім на виконання домовленості (договору) про надання послуг з купівлі транспортного засобу та пригону його із-за меж України. У якості підстави заявлених вимог, позивачем визначено обставини отримання відповідачем зазначених коштів та неналежного виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору. На підтвердження відповідних обставин позивачем долучено до матеріалів справи копію розписки. Так, судом встановлено, що 18.05.2019 року відповідачем [PERSON] була складена розписка наступного змісту - «Я, [PERSON] , получил от [PERSON] задаток в размере 1 000 евро (одна тысяча евро) за авто W Golf, 2014 года, стоимостью 5 874 евро Netto (пять тысяч восемьсот семьдесят четыре евро). НДС в размере 1 116 (одна тысяча сто шестнадцать) евро будут забраны [PERSON] , т.к. НДС будет оплачиваться за денежные средства [PERSON] [PERSON] обязуется передать 6 074 (шесть тысяч семьдесят четыре) евро, что является суммой 5 874 евро (стоимость авто) - 1 000 евро (задаток) + 1 200 евро за расходы по покупке и транспортировке авто. Автомобиль обязуюсь доставить до 28.05.2019. Передача денег происходит по приезду авто в Украину перед прохождением сертификации и заезда на региональную таможню Киева » (а.с. 6). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 202 ЦК України договір є правочином. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України). Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (ч. 1 ст. 206 ЦК України). У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу (п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України). Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч. 2 ст. 631 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). Якщо за правилами, встановленими ч. 3 ст. 213 ЦК України, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (ч. ч. 1, 4 ст. 213 ЦК України). Тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 ЦК України (ч. 1 ст. 637 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (ч. 3 ст. 510 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. На підставі викладеного, враховуючи зміст розписки, виходячи з принципу балансу вирогідностей, суд дійшов до висновку про те, що між сторонами дійсно був укладений змішаний договір підряду та договір про наміри, відповідно до якого відповідач зобов`язався купити за кордоном автомобіль за параметрами, узгодженими з позивачем, перегнати його на Україну, де продати замовнику - позивачу. Позивач, в свою чергу, зобов`язався оплатити послуги відповідача, сплатити вартість автомобіля та прийняти його у власність. При цьому позивач , виконуючи укладений договір, передав відповідачу першу частину вартості автомобіля в сумі 1 000 євро. Таким чином, встановлено, що між сторонами виник спір в зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором підряду та попереднім договором (договором про наміри) із передачею авансу в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі. Спірні правовідносини регулюються ст. ст. 570, 626, 627, 628, 635, 837 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 626, ст. ст. 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими для актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно наведеного змісту розписки сторони домовились, про укладення у майбутньому договору купівлі-продажу автомобіля, який повинен був пригнати із-за кордону відповідачем. При цьому сторони обумовили орієнтовну вартість автомобіля - 5 874 євро та суму 1 000 євро, яку позивач передав відповідачу в рахунок майбутнього платежу за автомобіль та для виконання підрядником договору підряду в частині купівлі автомобіля за кордоном. При цьому сторони назвали вказані кошти завдатком. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Аванс - це певна грошова сума або інші цінності, які боржник передає кредитору у рахунок майбутніх платежів. При цьому аванс не є одним із способів забезпечення виконання зобов`язання. Тобто внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати з договору, укладеного між сторонами. На відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс - це лише спосіб платежу і він не є зобов`язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов`язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов`язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Тобто, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов`язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. Оскільки судом встановлено, що сторонами не було укладено основного договору (купівлі-продажу автомобіля), то отримані відповідачем кошти відповідно до приписів ст. 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню позивачу в будь-якому випадку в наслідок не укладення основного договору. Відповідно до вимог ст. 236 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача, в зв`язку з чим задовольняє позов. Відповідно до ст. 141 ЦПК України в зв`язку із задоволенням позову, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесений ним судовий збір у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved