Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

У червні 2013 року позивачі звернулись до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Чернівецької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: [PERSON], про визнання договорів поруки припиненими. В обґрунтування позову зазначали, що 14 липня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/0021/82/46763, за умовами якого позичальнику надано кредит в розмірі 90 395,00 доларів США, а саме: 88 587,10 доларів США на споживчі цілі та 1 807,90 дол. США на оплату комісії за надання кредиту. Дана сума кредиту надавалася одноразово згідно п. 1.1.5 цього договору. 14 липня 2008 року між ними, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Чернівецької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» укладено договори поруки № 356464/0021/024976/П-3, № 356464/0021/024976/П-4, № 356464/0021/024976/П-2, № 356464/0021/024976/П-5, за умовами яких вони на добровільних засадах взяли на себе зобов'язання перед відповідачем відповідати по борговим зобов'язанням позичальника - [PERSON], згідно договору кредиту № 014/0021/82/46763 від 14.07.2008 року. Зокрема, у п. 1.3 вищевказаних договорів поруки визначено поняття боргових зобов'язань поручителів перед відповідачем, а саме: «всі зобов'язання Боржника перед Банком по сплаті останньому будь-яких сум, що виникають згідно кредитного договору, як це визначено кредитним договором, в т.ч. щодо повернення суми кредиту, а саме 90 395,00 доларів США, сплати відсотків за його користування, комісійної винагороди, неустойки, в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодуванні можливих збитків та виконання інших умов кредитного договору». Відповідно до п.1.2. цих договорів поруки кредитний договір № 014/0021/82/46793 від 14.07.2008 року укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] Разом з тим, що на початку 2011 року їм зателефонував представник кредитора - «Райффайзен Банк Аваль» та повідомив, що у позичальника [PERSON] виникла прострочка по поверненню кредиту і так як вони є поручителями, то вони змушені будуть стягувати залишок боргу з них. Вони неодноразово зверталися до банку з проханням надати копію договору кредиту та повідомити чи проводилися якісь зміни в цьому договорі кредиту, але відповідач їм відмовив у вказаному, вказавши на те, що вони не є стороною договору кредиту № 014/0021/82/46793 від 14.07.2008 року, тому копії цього договору та будь-якої інформації по кредиту надати їм не має моливості. У квітні 2013 року їм стало відомо про те, що 30.03.2009 року між банком та позичальником було підписано додаткову угоду до кредитного договору, згідно якої йому надано кредитні канікули на один рік, а також видано додатковий транш, чим збільшено суму кредиту до 99 393,46 дол. США. Посилаючись на вказане, вважають, що їх права як поручителів, були порушені, оскільки підписавши додаткову угоду № 1 від 30.03.2009 року між відповідачем та позичальником, було змінено без їх згоди зобов'язання позичальника, внаслідок чого збільшується обсяг їх відповідальності, тому на підставі ст. 599 ЦК України просили визнати договори поруки № 356464/0021/024976/П-3, № 356464/0021/024976/П-4, № 356464/0021/024976/П-2, № 356464/0021/024976/П-5, укладені між ними та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» припиненими. Представник позивачів в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі. При цьому вказала на те, що зобов'язання позивачів як поручителів за кредитним договором , укладеним між банком та [PERSON] на підставі додаткового договору до договору кредиту, укладеного між банком та позичальником, було змінено без їх згоди як поручителів, що призвело до збільшення обсягу їх відповідальності, тому вважає , що дані обставини свідчать про припинення договорів поруки. Крім того, додаткові договори до договорів поруки її довірителями не підписувались та їм не було відомо про факт укладення таких додаткових договорів. Просила про задоволення позову. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. При цьому вказав, що при укладанні між банком та [PERSON] додаткової угоди до кредитного договору банком з дотриманням умов основного договору поруки було також враховано думку поручителів, в результаті чого між банком та позивачами були укладені додаткові угоди до договорів поруки й відповідно уклавши зазначені додаткові угоди позивачі як поручителі надали свою згоду на збільшення обсягу відповідальності перед банком за основним зобов'язанням боржника. Просив в задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] будучи допитаними в судовому засіданні як свідки, суду повідомили, що між ними та банком були укладені договори поруки, однак додаткові угоди до договорів поруки ними не підписувались, підписи у цих угодах їм не належать й відповідно банк у порушення умов договору поруки не повідомляв їх як поручителів про збільшення обсягу відповідальності за кредитним договором, укладеним між банком та [PERSON] Третя особа [PERSON] в судовому засіданні вказав на те, що дійсно між ним та банком було укладено кредитний договір, а в подальшому укладено додатковий договір до кредитного договору, який підписувався у головному офісі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та при його підписанні була присутня лише його дружина. Позивачів під час підписання додаткової угоди до кредитного договору не було, їм банк не повідомляв про зміни умов кредитного договору та вони не підписували як поручителі додаткові угоди до договорів поруки. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, надані суду на обґрунтування та заперечення позовних вимог у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно з положеннями ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин прави: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Чернівецької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» та позичальником [PERSON] укладено кредитний договір № 014/0021/82/46763 від 14.07.2008 року, за умовами якого позичальнику надано кредит в розмірі 90 395,00 доларів США, а саме: 88 587,10 доларів США на споживчі цілі та 1 807,90 дол. США на оплату комісії за надання кредиту. Дана сума кредиту надавалася одноразово згідно п. 1.1.5 цього договору (а.с. 30-38). В забезпечення виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, 14 липня 2014 року між позивачами та банком укладено договори поруки, відповідно до яких позивачі на добровільних засадах взяли на себе зобов'язання перед відповідачем відповідати по борговим зобов'язанням позичальника - [PERSON], згідно договору кредиту № 014/0021/82/46763 від 14.07.2008 року (а.с. 14-17, 18-21, 22-25, 26-29). Зокрема, у п. 1.3 вищевказаних договорів поруки визначено поняття боргових зобов'язань поручителів перед відповідачем, а саме: «всі зобов'язання Боржника перед Банком по сплаті останньому будь-яких сум, що виникають згідно кредитного договору, як це визначено кредитним договором, в т.ч. щодо повернення суми кредиту, а саме 90 395,00 доларів США, сплати відсотків за його користування, комісійної винагороди, неустойки, в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодуванні можливих збитків та виконання інших умов кредитного договору». Відповідно до п.1.2. цих договорів поруки кредитний договір № 014/0021/82/46793 від 14.07.2008 року укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] 30 березня 2009 року між банком та [PERSON] укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №014/0021/82/46763 від 14 липня 2008 року, згідно з якою тимчасово на період з 15 квітня 2009 року до 15 березня 2010 року зменшено розмір щомісячного платежу позичальника за кредитним договором до розміру процентів (встановлено кредитні канікули), а також збільшено розмір кредиту шляхом видачі 30 березня 2009 року додаткового траншу за кредитом в розмірі 3 763,92 долари США (а.с. 39-40). Звертаючись до суду із вищевказаним позовом, позивачі вказували на те, що внаслідок укладення між банком та [PERSON] додаткового договору до договору кредиту без їх згоди відбулось збільшення обсягу їх відповідальності як поручителів й відповідно вони як поручителі своєї згоди на таке збільшення не надавали, додаткових договорів до договорів поруки не укладали, тому просили визнати поруку припиненою. Так, відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів вставнолені законом. Згідно зі ст. 546 ЦК України порука є видом виконання зобов'язання. Статтею 547 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. При цьому, відповідно до положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. ст. 6 та 627 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства ( ст. 628 ЦК України). Згідно із положеннями ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. При цьому, ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. 554 ЦК України). Разом з тим, згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 22 Постанови Пленуму від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення обсягу основного зобов'язання навіть за згодою кредитора та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Так, в ході розгляду справи встановлено, що 30 березня 2009 року між позивачами та банком були укладені додаткові угоди до договору поруки, а саме: додаткова угода №1 до договору поруки №356464/0021/024976/П-2 від 14.07.2008 року; додаткова угода №1 до договору поруки №356464/0021/024976/П-3 від 14.07.2008 року; додаткова угода №1 до договору поруки №356464/0021/024976/П-4 від 14.07.2008 року та додаткова угода №1 до договору поруки №356464/0021/024976/П-5 від 14.07.2008 року, за умовами яких позивачі взяли на себе зобов'язання перед банком відповідати по борговим зобов'язанням боржника по сплаті будь-яких сум, що виникають згідно із положеннями кредитного договору, у тому числі щодо повернення суми кредиту, а саме: 99 393, 46 доларів США, сплаті процентів за його користування, комісійної винагороди, неустойки (пені, штрафів), в розмірі , строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодування можливих збитків та виконання інших умов кредитного договору в повному обсязі, що підтверджується наданими суду представником банку оригіналами вищевказаних договорів (а.с. 76-79, 189-196). За таких обставин, враховуючи вищевказане, судом достовірно вставнолено, що зміна зобов'язання основного боржника відбулась за погодженням з поручителем, обсяг відповідальності поручителів не збільшився, що виключає можливість припинення поруки з підстав, встановлених ч. 1 ст. 559 ЦК України. При цьому, суд не приймає до уваги доводи позивачів як підставу для визнання поруки припиненою ту обставину, що підписи у вищевавказаних додаткових угодах до договорів поруки їм не належать, а вчинені іншою особою виходячи з наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 57 ЦПК України зазначає, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта. Згідно із ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Також суд звертає увагу на те, що відповідно до положень ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Таким чином, ураховуючи вищенаведені положення закону не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчиненя або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Так, в ході судового розгляду позивачі, не погоджуючись з позицією представника відповідача та зазначаючи, що вищевказані додаткові угоди до договорів поруки вони не підписували, заявили клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. З метою сприяння всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, ухвалою суду від 08.07.2013 року клопотання представника позивачів задоволено та з метою встановлення належності позивачам підписів у додаткових угодах до договорів поруки призначено в справі судову почеркознавчу експертизу. В результаті дослідження наданих експерту письмових доказів, висновком експерта Управління Міністретства внутрішніх справ України в Чернівецькій області №1265-К від 30 жовтня 2013 року встановлено, що підписи від імені [PERSON] та [PERSON] в додаткових угодах до договорів поруки виконані ними особисто; підписи [PERSON] в додатковій угоді №1 від 30.03.2009 року до договору поруки №356464/0021/024976/П-3 від 14.07.2008 року - ймовірно виконані [PERSON] Відповісти на поставлене питання в категоричній формі не виявилось можливим через значну варіаційність зразків підпису [PERSON] та відсутність вільних зразків підпису [PERSON] Щодо підпису імені [PERSON] в додатковій угоді № 1 від 30 вересня 2009 року до договору поруки № 356464/0021/024976/П-5 від 14 липня 2008 року, то він виконий ймовірно [PERSON] Відповісти на поставлене питання в категоричній формі не виявилось можливим через конструктивну простоту досліджуваних підписів, значну варіаійнійсть долуджуваних підписів та разків підпису [PERSON](а.с. 244- 254). В подальшому, представником позивачів у судовому засіданні заявлено клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи для з'ясування обставин, що мають значення для справи, зокрема щодо ідентифікації виконавців підписів на договорах поруки від 17.07.2008 року та на додаткових угодах від 30.03.2009 року по договорах поруки. Ухвалою суду від 17.01.2014 року у справі призначено повторну судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України (м. Київ, вул. Богомольця, 10). Згідно висновку експерта №3 від 04.04.2014 року, встановлено що підписи від імені [PERSON] в договорі поруки №356464/0021/024976/П-2 від 14 липня 2008 року та в додатковій угоді №1 від 30 березня 2009 року до договору поруки №№356464/0021/024976/П-2 від 14 липня 2008 року виконані однією особою - [PERSON]; підписи від імені [PERSON] в договорі поруки №356464/0021/024976/П-5 від 14 липня 2008 року та в додатковій угоді №1 від 30 березня 2009 року до договору поруки №№356464/0021/024976/П-5 від 14 липня 2008 року, ймовірно виконані однією особою, ймовірно [PERSON]; підписи від імені [PERSON] в договорі поруки №356464/0021/024976/П-4 від 14 липня 2008 року та в додатковій угоді №1 від 30 березня 2009 року до договору поруки №№356464/0021/024976/П-4 від 14 липня 2008 року виконані однією особою - [PERSON]; підписи від імені [PERSON] в договорі поруки №356464/0021/024976/П-3 від 14 липня 2008 року та в додатковій угоді №1 від 30 березня 2009 року до договору поруки №№356464/0021/024976/П-3 від 14 липня 2008 року виконані ймовірно одією особою - [PERSON] (а.с. 314-319). Таким чином, ураховуючи вищевказане, суд вважає безпідставними доводи позивачів про те, що вони як поручителі не укладали додаткові угоди до договорів поруки та підписи, які містяться під їх прізвищами їм не належать, оскільки такі доводи спростовуються висновками судових експертиз, які суд з огляду на положення чинного цивільного процесуального законодавства визнає належними та допустимими доказами, а також такими, що не викликають сумнівів у їх достовірності та не протирічать іншим даним, які встановлені в судовому засіданні під час розгляду даної справи та не спростовані будь-якими іншими доказами, наданими сторонами. При цьому, суд також враховує й той факт, що даними висновками експертиз за наслідками проведеного експертного дослідження не надано категоричної відповіді з приводу не належності підписів вчинених у додаткових угодах до договорів поруки позивачам [PERSON] та [PERSON] й відповідно встановлено, що підписи цих осіб у договрі поруки та у додаткових договорах до договорів поруки вчинені ймовірно однією особою. До того ж, будучи допитаними в судовому засіданні, позивачі [PERSON] та [PERSON] не заперечували того факту, що основний договір поруки вони укладали та підписи у цих договорах належить саме їм. Також судом не приймаються до уваги й пояснення позивачів та третьої особи, допитаних як свідків, щодо заперечення факту укладення додаткових угод до договорів поруки та неналежності вказаним особам підписів у додаткових угодах до договорів поруки, оскільки ураховуючи характер спірних правовідносин пояснення свідків в розумінні положень ст. 218 ЦК України не можуть прийматися до уваги суду як належний та допустимий доказ на підтвердження заявлених позивачами позовних вимог, а інших доказів на підтвердження обгрунотваності позозу позивачами не надано. Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, а також аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що умови укладених позивачами позивачем з банком договорів поруки не були порушені, укладаючи додаткові угоди до договорів поруки, позивачі повністю погодилися з умовами кредитного договору й відповідно надали свою згоду на зміну основного зобов'язання боржника, внаслідок чого збільшився обсяг їх відповідальності як поручителів, а тому законні підстави для припинення зобов'язань позивачів за вищевказаними договорами поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України відсутні й відповідно в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed