Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернулась з позовом до суду, в якому просить стягнути з відповідача на її користь вартість фактичних, реальних збитків в сумі 9 969,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 28.03.2016р. о 11.45 год. у м. Дніпро, на вул. Фучика біля буд. 28 з вини вiдповiдача [PERSON]., сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «NISSAN JUKE», реєстраційний номер [NUMBER], пiд її керуванням, та автомобіля «ВАЗ 21011», реєстраційний номер [NUMBER], пiд керуванням [PERSON], внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Згідно складеного учасниками ДТП європротоколу, відповідач визнала свою вину в порушенні Правил дорожнього руху, що призвело до вказаної ДТП. Внаслідок механічних пошкоджень автомобіля «ВАЗ 21011», реєстраційний номер [NUMBER], його власнику [PERSON] завдані матеріальні збитки. 29.03.2016р. водій [PERSON] звернувся з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду до ПАТ «Страхова компанія «Країна», в якій за полісом [NUMBER] була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача. В подальшому, своїм листом № 3511 від 30.05.2017р. вказана страхова компанія відмовила у виплаті страхового відшкодування на підставі того, що транспортний засіб «NISSAN JUKE», реєстраційний номер [NUMBER], на момент дорожньо-транспортної пригоди мав страховий поліс, який був раніше оформлений в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» за [NUMBER], діючий станом на момент ДТП, тобто на 28.03.2017р. Під час оформлення документів в ПАТ «СК «Країна», його представниками було проведено огляд пошкодженого транспортного засобу «ВАЗ 21011», реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстрований на [PERSON] На звернення позивача, вказана страхова компанія надала копію акта огляду вказаного автомобіля та фотографії пошкоджень. Фактичні матеріальні збитки, які зазнала власник автомобіля, в результаті пошкодження транспортного засобу «ВАЗ 21011», реєстраційний номер [NUMBER], складаються з суми реальних витрат на проведення ремонтних робіт в розмірі - 9 969,00 грн., що підтверджується Калькуляцією - актом виконаних робіт № 04-12А від 12.04.2017р. та квитанцією до прибуткового касового ордеру № 59 від 26.04.2017р., надані СТО ФОП [PERSON] З метою захисту своїх законних прав та інтересів позивач і звернулась до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON] подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи, причини неявки суду не повідомила, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернулась, відзиву на позов не надала. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Так, виходячи з вимог ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно частини другої ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 1. ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою. Згідно ч. 2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 28.03.2016р. о 11.45 год. у м. Дніпро, на вул. Фучiка біля буд. 28 водій [PERSON]., керуючи автомобілем «NISSAN JUKE», реєстраційний номер [NUMBER], виконуючи маневр повороту праворуч, виїхала на смугу зустрічного руху де зіткнулася з транспортним засобом «ВАЗ 21011», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] (а.с. 8 - 10). Внаслідок механічних пошкоджень автомобіля «ВАЗ 21011», реєстраційний номер [NUMBER], його власнику, [PERSON] завдані матеріальні збитки (а.с. 7). У зв'язку з тим, що обидва учасники дорожньо-транспортної пригоди мали поліси цивільно-правової відповідальності, а [PERSON] визнала свою вину у скоєнні вказаної дорожньо-транспортної пригоди, учасниками дорожньо-транспортної пригоди було складено європротокол. 29.03.2016р. водій [PERSON] звернувся з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду до ПАТ «Страхова компанія «Країна», в якій за полісом [NUMBER] була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача. В подальшому своїм листом № 3511 від 30.05.2017р. вказана страхова компанія відмовила у виплаті страхового відшкодування на підставі того, що транспортний засіб «NISSAN JUKE», реєстраційний номер [NUMBER], на момент дорожньо-транспортної пригоди мав страховий поліс, який був раніше оформлений в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» за [NUMBER], діючий станом на момент ДТП, тобто на 28.03.2017р. (а.с. 11 ). Під час оформлення документів в ПАТ «СК «Країна», його представниками було проведено огляд пошкодженого транспортного засобу «ВАЗ 21011», реєстраційний номер [NUMBER], який зареєстрований на [PERSON] На звернення позивача, вказана страхова компанія надала копію акта огляду вказаного автомобіля та фотографії пошкоджень. Фактичні матеріальні збитки, які зазнала позивач, в результаті пошкодження транспортного засобу «ВАЗ 21011», реєстраційний номер [NUMBER], складаються з суми реальних витрат на проведення ремонтних робіт в розмірі - 9 969,00 грн., що підтверджується Калькуляцією - актом виконаних робіт № 04-12А від 12.04.2017р. та квитанцією до прибуткового касового ордеру № 59 від 26.04.2017р., надані СТО ФОП [PERSON] (а.с. 12 - 19). У своїй постанові від 20.01.2016р., по цивільній справі № 6-2808цс15 Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вказала: «сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності». Пунктом 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з питань розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. за №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позивач на власний розсуд обирає з кого вимагати відшкодування матеріальної шкоди - з винної в ДТП особи чи з страховика, який застрахував цивільно - правову відповідальність винуватця ДТП. Аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з'ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесенні судові витрати у розмірі 704,80 грн., сплата яких підтверджена квитанцією, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved