Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення процентів від суми позики та трьох процентів річних від простроченої суми позики, посилаючись на те, що 03 листопада 2010 року між ним та відповідачем був укладений договір позики згідно якого останній отримав від нього позику в сумі 14800 євро строком до 03 листопада 2013 року, про що останній власноручно написав відповідну розписку. Однак, відповідач свої зобовязання щодо повернення отриманої ним позики не виконав, у звязку із чим, рішенням Новоселицького районного суду від 01 квітня 2014 року, частково змінене рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 15 травня 2014 року, з [PERSON] на його користь було стягнуто суму боргу за договором позики в розмірі 224368 гривень, що еквівалентно 14800 євро. У звязку із тим, що відповідачем по даний час не були виконані умови договору позики та рішення суду, просив стягнути з останнього на його користь проценти від суми позики та три відсотки річних від простроченої суми позики на загальну суму 8168 євро 18 центів, що на день предявлення позову в гривневому еквіваленті становило в 234100 гривень 04 копійки та стягнути судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився та не повідомив суд про причини своєї неявки, будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням\~ст. 224 ЦПК України.\~\~\~ \~Суд, вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 01 квітня 2014 року, частково змінене рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 15 травня 2016 року, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] було стягнуто суму боргу за договором позики від 03 листопада 2010 року в розмірі 14800 євро, що еквівалентно 224368 гривень. Постановою державного виконавця від 04 липня 2014 року відповідно до виконавчого листа Новоселицького районного суду № 2-356, виданого 04 червня 2014 року, було відкрито виконавче провадження № 43865269 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики в розмірі 224368 гривень та судових витрат в розмірі 2031 гривні. Згідно довідки Новоселицького районного ВДВС № 1509 від 20 травня 2016 року стягнення по вищевказаному виконавчому провадженню не проводилося, у звязку із чим, станом на 20 травня 2016 року сума заборгованості становить 226399 гривень. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ч. 1 ст. 530 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином. У відповідності до ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Із розяснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця гривня, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти, яка була предметом позики, в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу, тобто трьох процентів річних від простроченої суми процентів не встановлено договором або законом. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Таким чином, кредитор має право на стягнення суми за користування кредитом та за порушення виконання грошового зобовязання, передбачені ст.ст. 625, 1048 ЦК України. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 23 вересня 2015 року за № 6-1206цс15. Зазначена Постанова прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1\~ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст.\~214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). Відповідно до розрахунку позивача, викладеного у позовні заяві розмір процентів за користування відповідачем сумою позики отриманої від позивача за період з 13 травня 2013 року по 11 травня 2016 року становить 7049 євро 06 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення 13 червня 2016 року становить 199276 гривень 92 копійки (7049,06 х 28,27= 199276,92), а розмір трьох процентів річних від простроченої суми позики за період з 04 листопада 2013 року по 11 травня 2016 року становить 1119 євро 12 центів, що на день винесення рішення за офіційним курсом НБУ становить 31637 гривень 52 копійки (1119,12 х 28,27 = 31637,52). У звязку з тим, що відповідач на вимогу позивача не повертає проценти за користування сумою позики та три проценти річних від простроченої суми позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у звязку із чим, позов підлягає задоволенню. Виходячи з змісту ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім судові витрати по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст. 3, 11, 15, 526, 530, 533, 599, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, суд

Outcome: approved