Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

У травні 2019 р. [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 29.04.2006 позивач та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб, який рішенням Кривоозерського р/с Миколаївської обл. від 25.01.2018 р. розірвано. За час шлюбу у них народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Як вказує позивач, після розірвання шлюбу він як батько, приймає активну участь у вихованні та забезпеченні дітей, тому має намір забезпечити нашим малолітнім дітям повноцінний відпочинок з метою підвищенім рівня їх світогляду, покращення здоров`я, фізичного та батьківських прав та обов`язків. Крім того, під час літніх канікул позивач планує провести з дітьми з метою нашого зближення, адже рідко бачиться із ними. Проте відповідач дозволу на виїзд дітей із позивачем не надає, з огляду на що він вимушений звернутись до суду. Позивач вказує, що проблемою його виїзду із дітьми є те, що відповідач по справі - [PERSON] хворіє на психічну хворобу та з 11.05.2019 р. проходить курс стаціонарного лікування в Територіальному медичному об`єднанні «Психіатрія» у м. Києві, і окрім позивача в м. Києві за дітьми та відповідачем ніхто не доглядає, і до якого часу триватиме лікування відповідача, позивачу невідомо. Він офіційно працевлаштований, але не може тривалий час перебувати у м. Києві задля догляду за дітьми, поки відповідач проходитиме курс лікування, проте в м. Ялта АРК він забезпечений житлом, може вільно доглядати за дітьми, і тому бажає, щоб в цей період вони перебували із ним та відпочивали, що відповідатиме дотриманню найкращих інтересів дітей. Тому позивач просить суд надати дозвіл йому дозвіл на тимчасовий виїзд доньки [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] за кордон без згоди та без супроводу матері [PERSON] з 01.08.2019 р. по 01.09.2019 р. для перебування у м . Ялта , Автономної Республіка Крим, Україна. Представник позивача до судового засідання призначеного на 14.06.2019 р. надіслав через загальну канцелярію заяву від 12.06.2019 р. щодо підтримки позову у повному об`ємі. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Суд вважає можливим розглянути справу заочно на підставі наявних у справі доказів. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, з`ясував наступне. Так судом встановлено, що 29.04.2006 р. позивач та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб, який рішенням Кривоозерського р/с Миколаївської обл. від 25.01.2018 р. було розірвано. Від даного шлюбу у сторін народились діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Згідно ст. 141 СК України вбачається, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, и перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з п. 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як встановлено судом, позивач має намір забезпечити малолітнім дітям повноцінний відпочинок з метою підвищенім рівня їх світогляду, покращення здоров`я, фізичного та батьківських прав та обов`язків, також планує провести з дітьми час з метою зближення, адже рідко бачиться із ними, так як відповідач дозволу на виїзд дітей із позивачем не надає. Також вказує, що проблемою його виїзду із дітьми є те, що відповідач по справі - [PERSON] хворіє на психічну хворобу та з 11.05.2019 р. проходить курс стаціонарного лікування в Територіальному медичному об`єднанні «Психіатрія» у м. Києві, і окрім позивача в м. Києві за дітьми та відповідачем ніхто не доглядає, і до якого часу триватиме лікування відповідача, йому невідомо. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, яка набула чинності в Україні з 27.09.1991 р., зазначено: «1. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування». У відповідності до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Як з`ясовано судом, п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27.01.1995 р. № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що спільні діти позивача та відповідача проживають із матір`ю - відповідачем [PERSON] , яка хворіє на психічну хворобу та перебуває на стаціонарному лікуванні, а також узявши до уваги положення ст. 157, 161 СК України суд приходить до висновку, щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] з батьком на територію анексованого російською федерацією АРК - м. Ялту на термін з 01.08.2019 р. по 01.09.2019 р., тобто частково задовольняючи позов [PERSON] , який на даний час має можливість займатись та виховувати дітей. На підставі викладеного та

Outcome: partial