Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

У червні 2018 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову позивач зазначає, що вона є власницею будинку з надвірними будівлями [ADDRESS]. За вказаною вище адресою також зареєстровані її діти. Відповідачі не проживають у вказаній квартирі з 2010 року та 2014 року. Особистих речей відповідачів у будинку немає, відповідачі жодним чином не піклуються про утримання житлового приміщення, платежів не сплачують. Позивач просить суд задовольнити позов та визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування, житловим приміщенням, а саме: будинком по [ADDRESS]. Позивач позов підтримала, просила задовольнити, справу слухати без її участі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, на адресу суду направили клопотання про слухання справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Ухвалою судді від 13.07.2018 року у справі відкрито провадження. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу від 02.10.1983 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-4402, [PERSON] являється власницею житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS]. У вказаному будинку, окрім позивачки, залишилося зареєстрованим місце проживання її дітей: сина [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON], [INFO]. Відповідачі не проживають у будинку без поважних причин: син - з 2010 року, донька - з 2014 року. На теперішній час відповідачі за вказаною адресою не проживають, не несуть інших витрат по утриманню квартири, їхніх особистих речей у помешканні не має. [PERSON] виїхав на постійне місце проживання до країни Канада, [PERSON] - до Російської Федерації, де на даний час і проживають. Факт непроживання [PERSON] та [PERSON] у вищевказаному помешканні з 2010 та 2014 року відповідно, по теперішній час підтверджується актом про непроживання ТОВ «Житлорембудсервіс» за № 466 від 17.05.2018 року. Внаслідок реєстрації місця проживання відповідачів, порушені права позивача як власника будинку. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі рішення суду. Статтею 41 Конституції України , статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а відповідно ч. 2 ст. 405 цього Кодексу член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суд, аналізуючи отримані докази та вказані норми законодавчих актів, приходить до висновку, що відповідачі втратили право користування спірним житловим приміщенням, не проживаючи в ньому понад один рік, без поважних причин. При цьому, суд враховує, що відповідачі, продовжуючи бути зареєстрованими у спірному житловому приміщенні, фактично чинять перешкоди власнику цього приміщення, оскільки нарахування вартості житлово-комунальних послуг здійснюється з урахуванням кількості зареєстрованих осіб. Згідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи вище викладене, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] слід стягнути на користь позивача [PERSON] сплачений нею судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. Відповідно до ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд,

Outcome: approved