Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

Уточнившись з позовними вимогами [PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову вказує, що 09.01.2015 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого вона передала відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 2500 євро, а останній отримав їх та зобов'язався повертати рівними частинами по 200 євро + 3% річних щомісячно. А у випадку не розрахунку зобов'язався сплатити підвищені проценти у розмірі 10% щомісячно. Вказаний факт підтверджується власноручно написаною [PERSON], в присутності свідка [PERSON] розпискою. Також вказує, що протягом часу користування грішми відповідач повернув їй 21.03.2015 року лише 45 євро і більше коштів не повертав, хоча строк їх повернення закінчився. Таким чином заборгованість [PERSON] становить 2455 євро, що складає 79247 грн. 40 коп. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти, а Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір є укладеним з моменту передання грошової суми Позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином заборгованість відповідача на день подачі позову до суду з урахуванням індексу інфляції становить 216218 грн. 40 коп. Також вказує, що 10% від суми заборгованості щомісячно становлять 8838 євро, що за курсом НБУ на день подачі позову до суду складає 285290 грн. А тому, просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь борг за Договором позики від 09.01.2015 року в загальній сумі 501509 грн. 04 коп. та судові витрати по справі. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.04.2018 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки борг за Договором позики від 09.01.2015 року в загальній сумі 501509 грн. 04 коп. та судовий збір по справі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку - шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання, однак вказана кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресата за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв'язку для отримання кореспонденції, що в контексті положень ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і відповідно до ст. ст. 128-130 ЦПК України суд вважає як повідомлення відповідачки належним чином. Справу вирішено за правилами заочного розгляду, передбаченими ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідача [PERSON], повідомленого у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, який не з'явився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву проти позову, та зі згоди позивачки та її представника щодо такого порядку розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення позивачки [PERSON], її представника [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що 09.01.2015 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений Договір позики, відповідно до умов якого позивачка передала у власність відповідачу, а останній отримав грошові кошти в сумі 2500 євро та зобов'язався повертати їх рівними частинами по 200 євро + 3% річних щомісячно. А у випадку не розрахунку зобов'язався сплачувати проценти у розмірі 10% щомісячно. Вказаний факт підтверджується власноручно написаною [PERSON], в присутності свідка [PERSON] розпискою (а.с. 4). Строк повернення коштів закінчився 20.03.2016 року (при виплаті по 200 євро щомісяця, починаючи 15.02.2015 року, з урахуванням періоду сплати з 15 по 20 число кожного місяця), однак борг позивачці [PERSON] відповідачем [PERSON] повернутий лише частково, а саме 21.03.2015 року сплачено 45 євро, неповернута сума складає - 2455 євро. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти, а Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір є укладеним з моменту передання грошової суми Позичальнику. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Оскільки в судовому засіданні об'єктивно встановлено, що відповідачем [PERSON] зобов'язання перед позивачкою [PERSON] повністю не виконані, в зв'язку з чим його борг за Договором позики від 09.01.2015 року становить 2455 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 31.05.2018 року становить 74634 грн. 90 коп., суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] в цій частині та стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки боргу за Договором позики від 09.01.2015 року в розмірі 74634 грн. 90 коп. Також в судовому засіданні встановлено, відповідач [PERSON] взяв на себе зобов'язання сплачувати позивачці за користування грошовими коштами проценти у розмірі 3% щомісячно від суми боргу, а у випадку не розрахунку зобов'язався сплачувати проценти у розмірі 10% щомісячно. Оскільки відповідач [PERSON] повернув позивачці 21.03.2015 року лише 45 євро, і більше грошових коштів не повертав, відповідно до умов договору з 21.03.2015 року починає діяти підвищена процентна ставка - 10% щомісячно від суми боргу. Період прострочення складає три роки з 21.03.2015 року по 21.03.2018 року (згідно позовних вимог - період прострочення три роки). Розмір відсотків, які має спалити відповідач [PERSON] за користування грошовими коштами за вказаний період складає 8838 євро, виходячи із наступного розрахунку: 2455 євро (сума боргу) х 36 місяців (період прострочки) = 8838 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 31.05.2018 року становить 268685 грн. 65 коп. Таким чином всього до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягає заборгованість за Договором позики від 09.01.2015 року в сумі 343320 грн. 55 коп. Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення з останнього на її користь інфляційних, в зв'язку з їх безпідставністю, оскільки індекс інфляції розраховується лише стосовно національної валюти України (гривні). Так, за змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 року N 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Такими чином, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Оскільки, в даному випадку, зобов'язання відповідача [PERSON] визначені в іноземній валюті, а саме в євро, тому інфляційні втрати на існуючу заборгованість не нараховуються, а тому заявлені позивачкою [PERSON] вимоги в цій частині до задоволення не підлягають. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 3433 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial