Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

У травні 2016 р. до Новомиргородського районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа: служба у справах дітей про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у її вихованні. Заявник стверджує, що в період з 07.06.2008 р. по 29.04.2011 р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], внаслідок якого у них народився син: [PERSON], 19.01.2010 р. З 16.02.2010 р. сторони припинили шлюбні відносини й з цього часу проживають окремо. На підставі рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10.10.2011 р. їхній син проживає разом з батьком по вул. Херсонська, 23, м. Новомиргорода. Згідно рішенню Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 13.11.2013 р. позивач сплачує аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі ? частини заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Після ухвалення даних рішень позивач систематично відвідувала сина за місцем проживання відповідача та не мала змоги гуляти з дитиною, так як син був ще зовсім маленьким і відповідач заборонив їй забирати сина до м. Кіровограда, а тому їй доводилось бачитись з сином лише за місцем проживання відповідача. Позивач зверталась з даного приводу до працівників органу опіки і піклування, які повідомили їй, що для того, щоб забирати дитину та мати змогу приймати участь виховувати сина, потрібно, щоб син трохи підріс, а їй необхідно знайти постійну роботу. Відповідачу не подобалось, що вона приїздить до сина і він звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовною заявою про позбавлення її батьківських прав відносно сина. Але за рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області, [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовних вимог. У звязку з чим вона була змушена звернутись до органу опіки і піклування для встановлення способу спілкування з малолітнім сином. Спеціалістами служби у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради було проведено обстеження умов її проживання: [INFO], б. 56, кв. 29, с. Гірниче м. Кіровограда та складено відповідний акт обстеження умов проживання від 14.03.2016 року. В даному акті зазначено, що наявні усі комунальні зручності, є необхідні меблі та побутова техніка (ліжка, шафи, стіл, холодильник, телевізор, посуд, одяг, тощо). Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Новомиргородської державної адміністрації від 11.04.2016 р. за № 7 було вирішено: рішення комісії з питань захисту прав дитини Новомиргородської райдержадміністрації від 04.11.2014 р. № 24 «Про спосіб спілкування [PERSON] з малолітнім сином» визнати таким, що втратило чинність; встановити [PERSON] наступний спосіб спілкування з малолітнім сином: кожної першої та третьої неділі місяця з 09:00 до 18:00 години; кожної другої та четвертої суботи місяця з 09:00 до 18:00 години; зобовязати [PERSON] у відповідності до п. 3 ст. 157 СК України не перешкоджати [PERSON] брати участь у вихованні сина; повідомити [PERSON], що відповідно до ст. ст. 19, 159 СК України в неї є право на звернення до суду з даного питання. Вищевказаним рішенням комісії було визначено, що бажаним є саме систематичне спілкування дитини з тим з батьків, що проживає окремо, а не епізодичні несподівані зустрічі. В квітні 2016 р. після винесення рішення комісією з питань захисту прав дитини позивач приїхала до [PERSON], щоб побачити свого сина, при цьому відповідач не дозволив їй забирати його до м. Кіровограда чи взагалі спілкуватись з дитиною наодинці, у звязку з чим вона була змушена звернутись з даним позовом до суду. Згідно вимогам ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Своїми діями відповідач порушує її права на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Вважає, що на сьогоднішній день позивач має всі умови спілкування з дитиною, працює у ФОП «[PERSON]О.» на посаді сервіс-техніка, має стабільних дохід та постійне місце проживання. За місцем роботи та проживання характеризується позитивно, має хороший стан здоровя, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувалась. Найголовніше те, що позивач любить свого сина і весь час з моменту його народження приймала участь у його житті, за винятком періоду хвороби. Син її також любить і знає про те, що вона в нього є. Позивач має бажання щотижня спілкуватись з власним сином, а також проводити з ним частину їхніх зимових та літніх канікул під час її відпустки за її місцем проживання. Ст. 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 157 СК України: 1. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. 2. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. 3. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Такі ж самі норми закріплені в ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отже, на сьогоднішній день через неправомірні дії відповідача позивач позбавлена можливості спілкуватися з власною дитиною, що змушує її звернутись з даним позовом до суду. Посилаючись на ст. ст. 7, 141, 142, 153, 157 СК України, ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», просить суд: усунути перешкоди в реалізації права на виховання та спілкування з дитиною, зобовязавши [PERSON] не чинити перешкоди в спілкуванні з сином [PERSON], [INFO]. У липні 2016 р. до Новомиргородського районного суду надійшла заява [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог, в якій вона пропонує встановити часи спілкування з сином [PERSON] кожної першої суботи та неділі місяця, починаючи з 09 години суботи до 18 години неділі, кожної четвертої суботи та неділі місяця, починаючи з 09 години суботи до 18 години неділі, а також щороку під час літніх канікул на термін 14 днів поспіль в період відпустки позивача. Місце спілкування з дитиною визначається матірю, в тому числі за місцем її проживання: [INFO], м. Кіровоград. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали власні вимоги повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] також підтвердила у суді, що не отримує підтримуючого амбулаторного лікування. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] не визнали позов повністю, бо вважають його необгрунтованим. Окрім цього, відповідач подав письмові заперечення проти позову, де зазначив, що у даному рішенні не вказано, чи в присутності батька чи ні повинне відбуватись спілкування [PERSON] з малолітнім сином. В той же час навіть в ухвалі апеляційного суду Кіровоградської області від 06.11.2013 р. вказано, що [PERSON] перебуває на диспансерному обліку з приводу тяжкого хронічного психічного розладу в формі параноїчної шизофренії, внаслідок чого неодноразово знаходилась на стаціонарному лікуванні, останній раз з 18.11.2010 р. по 10.01.2011 р. Ураховуючи першочерговість забезпечення безпеки і здоровя сина, відповідач не порушує жодних рішень чи законів і не обмежує спілкування малолітнього сина [PERSON] з матірю [PERSON] Представник третьої особи [PERSON] підтримала у суді письмовий висновок органу опіки і піклування та запропонувала інший ніж позивач порядок її участі у вихованні сина. Заслухавши згадані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: показання свідків, оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково із таких міркувань. Згідно вимогам ст. 157 СК України: 1. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. 2. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. 3. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 4. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. У судовому засіданні безспірно зясовано, що в період з 07.06.2008 р. по 29.04.2011 р. позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], внаслідок якого у них народився син: [PERSON], 19.01.2010 р. З 16.02.2010 р. сторони припинили шлюбні відносини й з цього часу проживають окремо. На підставі рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10.10.2011 р. було визначено місце проживання малолітнього сина, відповідно до якого їхній син проживає разом з батьком відповідачем [PERSON] по вул. Херсонська, 23, м. Новомиргорода, Кіровоградської області. Згідно рішенню Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 13.11.2013 р. позивач була зобовязана сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі ? частини заробітку (доходу), але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Проте у подальшому стягувач [PERSON] відмовився від примусового стягнення аліментів і йому 19.02.2015 р. було повернуто виконавчий документ, але позивач продовжує надавати кошти на утримання малолітнього сина в добровільному порядку. Після ухвалення вищеназваних рішень позивач систематично відвідувала сина за місцем проживання відповідача. Сама заявник вказує, що робила це майже щотижня. Проте відповідач та свідок [PERSON] наполягають, що насправді позивач відвідувала малолітнього сина раз у 1,5-2 місяці, а протягом тривалого періоду лише раз на 3 місяці. В той же час заявник стверджує, що не мала змоги гуляти з дитиною, бо син був ще зовсім маленьким і відповідач заборонив їй забирати сина до м. Кіровограда. Тому їй доводилось бачитись з сином лише за місцем проживання відповідача. Спеціалістами служби у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради було проведено обстеження умов її проживання: [INFO], б. 56, кв. 29, с. Гірниче м. Кіровограда та складено відповідний акт обстеження умов проживання від 14.03.2016 р. За наслідками обстеження було складено акт, де зазначено, що у заявника наявні усі комунальні зручності, є необхідні меблі та побутова техніка (ліжка, шафи, стіл, холодильник, телевізор, посуд, одяг, тощо). У подальшому за рішенням комісії з питань захисту прав дитини Новомиргородської районної державної адміністрації від 11.04.2016 р. за № 7 було вирішено: рішення комісії з питань захисту прав дитини Новомиргородської райдержадміністрації від 04.11.2014 р. № 24 «Про спосіб спілкування [PERSON] з малолітнім сином» визнати таким, що втратило чинність; встановити [PERSON] наступний спосіб спілкування з малолітнім сином: кожної першої та третьої неділі місяця з 09:00 до 18:00 години; кожної другої та четвертої суботи місяця з 09:00 до 18:00 години; зобовязати [PERSON] у відповідності до п. 3 ст. 157 СК України не перешкоджати [PERSON] брати участь у вихованні сина. Вищевказаним рішенням комісії було визначено, що бажаним є саме систематичне спілкування дитини з тим з батьків, що проживає окремо, а не епізодичні несподівані зустрічі. Позивач також стверджує, що у квітні 2016 р., після винесення рішення комісією з питань захисту прав дитини, коли вона приїхала до [PERSON], щоб побачити свого сина, відповідач не дозволив їй забирати його до м. Кіровограда чи взагалі спілкуватись з дитиною наодинці. Саме цими обставинами позивач обґрунтовує необхідність звернення з даним позовом до суду. Як вбачається з пояснень відповідача та показань свідка [PERSON], відповідач дійсно не дозволяв заявнику забирати сина до м. Кіровограда. Проте вищевказані особи наполягають, що насправді у позивача була можливість спілкуватися наодинці з сином в окремій кімнаті будинку та на подвірї. Згідно вимогам ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Стверджуючи, що своїми діями відповідач порушує її права на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, позивач вважає, що на сьогоднішній день вона має всі умови для вільного спілкування з дитиною: працює у ФОП «[PERSON]О.» на посаді сервіс-техніка, має стабільних дохід та постійне місце проживання; за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, має хороший стан здоровя, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувалась. Суд критично відноситься до тверджень заявника щодо стану її здоровя. Як вбачається з наданої КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» інформації та зі змісту раніше постановлених судових рішень, позивач тривалий час страждає на тяжкий хронічний психічний розлад. Після останнього курсу стаціонарного лікування, що закінчився 10.01.2011 р., їй було рекомендовано прийом підтримуючого амбулаторного лікування. Проте із пояснень заявника та інформації лікувального закладу витікає, що фактично [PERSON] амбулаторного підтримуючого лікування не приймає. Ст. 153 СК України, ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як витікає з вимог ст. 10 ЦПК України: 1. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 2. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. 3. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Висновки суду ґрунтуються на наданих сторонами та досліджених у судовому засіданні доказах. Згідно вимогам ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно вимогам СК України: ст. 158 Вирішення органом опіки та піклування спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї: 1.За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. 2.Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. ст. 159 Вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї: 1.Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. 2.Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. 3. За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. 4. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. У даному випадку у справі наявний висновок органу опіки і піклування: Новомиргородської райдержадміністрації, який пропонує визначити такий спосіб спілкування матері з сином [PERSON]: кожної першої і третьої неділі щомісяця з 09 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин, а також кожної другої і четвертої суботи щомісяця з 09 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин. У судовому засіданні представник третьої особи підтримала вищевказаний висновок повністю. Суд вважає, що орган опіки і піклування у власному висновку правильно визначив передбачене законом право позивача спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, а також право матері та дитини на безперешкодне спілкування між собою. Тому суд вважає за доцільне задовольнити позов частково та визначити такий порядок: зобовязати відповідача [PERSON] надавати можливість позивачеві [PERSON] приймати безпосередню участь у вихованні сина [PERSON] шляхом систематичних побачень. Оскільки заявник страждає на тяжкий хронічний психічний розлад та фактично ухиляється від підтримуючого амбулаторного лікування, суд вважає за необхідне обмежити вищезгадані побачення територією домоволодіння по вул. Херсонська, 23 у м. Новомиргороді, Кіровоградської області. Адже відповідач, свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили у суді, що малолітній син часто виявляє небажання спілкуватися з матірю. До того ж відповідач та свідок [PERSON] навели у судовому засіданні приклади конфліктних стосунків між матірю та малолітнім. Тому у випадку побажання позивача провести таке побачення за межами домоволодіння по вул. Херсонська, 23 у м. Новомиргороді, суд вважає за потрібне обумовити перебування матері з сином [PERSON] у присутності відповідача, а також в межах м. Новомиргорода, Кіровоградської області. Суд також наполягає на тому, що сторони повинні суворо дотримуватись вимог ст. 153 СК України щодо права батька та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом, а також здійснювати свої права та виконувати обовязки лише на ґрунті поваги до прав дитини та її людської гідності, виключаючи їх здійснення всупереч інтересам дитини (ст. 155 СК України). Ураховуючи стан здоровя позивача, її поведінку під час попередніх спілкувань з сином, думку малолітнього [PERSON], котрий не побажав виїздити з матірю за її місцем проживання, а також для тривалого відпочинку, у задоволенні решти позовних вимог потрібно відмовити.

Outcome: partial