Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

У травні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Новоодеської міської ради Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку. На обґрунтування позову вказав, що за життя його мати - [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,13 га, з яких 0,046 га для обслуговування житлового будинку та 0,084 га для ведення особистого селянського господарства. [INFO] мати позивача померла. Також, [INFO] помер [PERSON] . Після смерті матері позивач прийняв спадщину та 19.10.2018 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за вищевказаною адресою. На теперішній час позивачу стало відомо, що земельна ділянка, на якій розміщено належний позивачу будинок з господарськими будівлями та спорудами, досі де-юре належить [PERSON] . Посилаючись на те, що, що власником вищевказаного житлового будинку є позивач, то відповідно, до нього перейшло і право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, у відповідності до вимог ст. 377 ЦК України та ст.. 120 Земельного Кодексу України, однак вказане він не може підтвердити документально. На підставі вищевикладеного, просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,13 га, з яких 0,046 га для обслуговування житлового будинку та 0,084 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії МК 6117, виданого Новоодеською міською радою 16.05.1996 року, зареєстрованого у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 892. Позивача в підготовче судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив про задоволення позову. Представник відповідача - Новоодеської міської ради Новоодеського району Миколаївської області в підготовче судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. На підставі ч.4 ст. 200 ЦПК України судом ухвалено про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні у зв`язку із визнанням відповідачем позову в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи та оцінивши досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 10.03.2004 р., визнано дійсним договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] у червні 1998 року купила у [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , який складається з: самого житлового будинку А-1, загальною площею 71,7 кв.м, житловою площею 38.3 кв. м., убиральні Б-1, літнього душу В-1, погребу Г-п/д, сараю Д-1, бані Е-1, гаражу Ж-1, гаражу К-1, гаражу Л-1, огорожі №1-3, споруди №4. Цим же рішенням суду, за [PERSON] визнано право приватної власності на вказаний житловий будинок, що підтверджено рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 10.03.2004 року. Право власності на вказаний житловий будинок 02.11.2004 року було зареєстровано в РКП «Новоодеське районне бюро технічної інвентаризації», номер запису 1072, в книзі 27. Вищевказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,13 га, з яких 0,046 га для обслуговування житлового будинку та 0,084 га для ведення особистого селянського господарства та, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії МК 6117, виданого Новоодеською міською радою 16.05.1996 року, зареєстрованого у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 892, яка належить [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджено дослідженими письмовими доказами. Після смерті матері - [PERSON] , позивач прийняв спадщину та 19.10.2018 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за вищевказаною адресою та, відповідно, є власником вищевказаного житлового будинку. [INFO] помер [PERSON] . Наявність заяв про прийняття спадщини після смерті [PERSON] від будь-яких інших осіб, факту існування заповітів, а також відомостей про існування осіб, що мали б право на обов`язкову частку у спадщині, судом не встановлено. Відповідно до ст.. 238 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ст.ст.16, 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Відповідно до положень ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналіз змісту ст. 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Вказана стаття закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому, при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість. Вищевказана позиція також висловлена в постановах Верховного Суду України від 12.10.2016р. у справах за № 6-2225цс16 та № 6-2099цс16. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч. 1ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до заяви позивача, судові витрати з відповідача у зв`язку із задоволенням позовних вимог позивача, судом не стягуються.

Outcome: approved