Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

У травні 2018 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтований такими обставинами. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , яку вона придбала 05.07.2004. У вказаній квартирі зареєстровані три особи, а саме: позивач, дитина позивача від першого шлюбу - [PERSON] , відповідач - колишній чоловік позивача. Починаючи з лютого 2012 р. відповідач не проживає у вказаній квартирі, не сплачує жодних комунальних та інших платежів, зв`язку з ним немає, місцезнаходження його невідоме, жодного разу за останні шість років його не було, а ні взагалі навіть телефонних дзвінків від нього та будь-якого іншого зв`язку, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою він не цікавиться. Представник позивач подав клопотання про розгляд справи у його відсутність. Відповідач викликався в судове засідання у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем його проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, проте до суду він не з`явився без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подав. Зважаючи на неявку відповідача в судове засідання та неподання відзиву на позов, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Нез`явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини. На підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2004, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . За наданою інформацією Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб у квартирі [ADDRESS] зареєстроване місце проживання трьох осіб, в тому числі і відповідача [PERSON] . Із заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.08.2012 вбачається, що відповідач не проживає у спірній квартирі з лютого 2012 р. З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що позивач являється йому матір`ю, а відповідач вітчимом. 28 серпня 2012 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, але відповідач виїхав з квартири ще до розірвання шлюбу. Після того як відповідач виїхав з квартири, він один раз телефонував і потім пропав. Вирішуючи даний спір, суд керується положеннями цивільного законодавства, які визначають зміст права власності, основні способи його захисту. Так, за приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 ЦК України, яка встановлює визначальні принципи здійснення права власності, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування житлом, а також підстави та умови, за яких член сім`ї власника втрачає право на користування житлом, врегульовані нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України). Доказів, які б підтверджували, що відповідач цікавився чи цікавиться житловою площею, сплачує комунальні послуги та намагається вселитися у спірну квартиру, а також поважності причин його відсутності у житлі, суду не надано. Суду також не надано доказів укладення сторонами угоди щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом. За приписом статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Отже зважаючи на встановлені обставини, вищенаведені положення матеріального законута ураховуючи, що реєстрація місця проживання відповідача у спірній квартирі перешкоджає її власнику в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд вбачає підстави для захисту порушеного права позивача в обраний ним спосіб - шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір в сумі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved