Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Казенного підприємства «Південукргеологія», в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 3495,88 грн., середній заробіток у розмірі 77692,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] зазначає, що вона з 21.11.2003р. по 01.03.2017р. працювала в КП «Південукргеологія». 01.03.2017р. позивача було звільнено з посади завідувача канцелярії підприємства за власним бажанням. Як зазначає [PERSON] , протягом її роботи в КП «Південукргеологія» відповідач неодноразово затримував виплату заробітної плати. Так, в грудні 2016 року позивач була змушена звернутися до суду з позовною заявою про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з липня 2015 року по вересень 2016 року. Лише після отримання позивачем судового рішення на її користь та звернення до державної виконавчої служби, відповідач сплатив заборгованість по заробітній платі. На момент звільнення позивача з КП «Південукргеологія» відповідач з нею розраховувався частково, заборгованість у розмірі 3495,88 грн. до теперішнього часу не сплатив. Таким чином заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем складає 3495,88 грн., що підтверджується розрахунковими листками, виданими їй відповідачем за період з грудня 2016 року по березень 2017 року. Кількість календарних днів затримки розрахунку при звільненні на момент подання позовної заяви - 530 робочих днів (02.03.2017р. по 18.04.2019р.). Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (на момент звернення до суду) : 530 днів х 146,59 грн. = 77692,00 грн. Крім того, позивач вважає, що діями відповідача їй спричинена моральна шкода, яку [PERSON] оцінює у 10000,00 грн. Так, завдана позивачу моральна шкода обумовлюється моральними та фізичними стражданнями внаслідок порушення її законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігнорування її прав, втратою у зв`язку з цим престижу та ділової репутація серед співробітників, родичів та друзів. Позивач подала до суду заяву, в якій просила задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, проти розгляду справи за її відсутності не заперечувала. Представник відповідача також надала до суду заяву, в якій просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відмовити у стягненні моральної шкоди. Справу просила розглянути за її відсутності. Свою правову позицію відповідач обґрунтовує тим, що на даний час на підприємстві склалося важке фінансове становище, з серпня 2018 року арештовано банківські рахунки, в наслідок чого заробітну плату виплачувати не має можливості, скорочено штат працівників. Також представник відповідача звертає увагу суду на те, що тримісячний строк звернення до суду з позовом, встановлюється згідно ст. 233 КЗпП України, з моменту коли особа дізналась або повинна була дізнатися про своє порушене право, а також приймаючи до уваги, що не отримуючи заробітну плату кожного місяця з 02.03.2017р. по 18.04.2019р. позивач був обізнаний про своє порушене право та пропустив тримісячний строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також представник відповідача просить суд при винесенні рішення керуватися принципами справедливості та співмірності, з огляду на неістотність суми основного боргу порівняно із розміром компенсації (сума боргу - 3495,88 грн., сума компенсації - 77692,00 грн.). Щодо відшкодування моральної шкоди сторона відповідача вважає, що до правовідносин про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя - застосовується тримісячний строк позовної давності (ст. 233 КЗпП). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 24 листопада 2003 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з КЗ «Південукргеологія» та наказом № 213-к від 01 червня 2012 року переведена на посаду завідувача канцелярією підприємства (а.с. 5 зворот - 6). 28 лютого 2017 року позивач була звільнена зі займаної посади, згідно ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням (наказ від 28 лютого 2017 року № 18-к) (а.с. 6). При звільненні позивача з КЗ «Південукргеологія», в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, відповідач не здійснив повного розрахунку по виплаті заробітної плати, нарахованої [PERSON] за час роботи на підприємстві. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява №38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. За ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до розрахункового листа, отриманого позивачем на підприємстві відповідача, станом на кінець березня 2017 року КП «Південукргеологія» має перед [PERSON] заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 3495,88 грн. (а.с. 7). Представник відповідача у поданих до суду заяві та клопотанні не заперечував проти заявленої позивачем заборгованості по виплаті заробітної плати у розмірі 3495,88 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Досліджені судом докази не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності, не мають суперечностей, дають підставу суду дійти висновку, що відповідач не здійснив повного розрахунку з позивачем при її звільненні з роботи та станом на момент винесення судом рішення по справі має заборгованість у розмірі 3495,88 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, оскільки відповідачем на момент подачі позову заборгованість по заробітній платі виплачена не була, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середня заробітна плата за затримку розрахунку при звільненні. Так, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п. 21 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999р., при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки, в поданому до суду позові, [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток, розрахований нею за період з 02.03.2017р. по 18.04.2019р.,

Outcome: partial