Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

У січні 2021 року до суду надійшла позовна заява АТ «КБ «Приват Банк» до [PERSON] , третя особа Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про стягнення боргу кредитором спадкодавця, у якій позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 11.09.2007 року у розмірі 5737,47 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 11.09.2007 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Банку стало відомо, що [INFO] [PERSON] померла. У зв`язку з тим, що [PERSON] зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, станом на дату смерті мала заборгованість у сумі 5737,47 грн. Виходячи з ч.3 ст.1268, ст.1270 ЦК України, спадкоємцем [PERSON] , який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є відповідач [PERSON] , який був зареєстрований з позичальником за однією адресою. Таким чином, Відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого Позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, так як Відповідач не відмовився від спадщини в передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. При цьому, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 16.05.2020 року до спадкоємця - відповідача, було направлено лист-претензію, згідно яких Позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано. Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою суду від 24 лютого 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження, з призначенням підготовчого провадження. Також судом, ухвалою від 14.04.2021 року було залучено до участі у справі у якості третьої особи - Третю Дніпровську державну нотаріальну контору; витребувано у Третьої ДДНК копію спадкової справи та від Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, довідку про склад сім`ї та реєстрацію осіб. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Вислухавши представника позивача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 11.09.2017 року відповідно до Умов та правил надання банківських послуг [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , позичальник [PERSON] померла [INFO] , про що було зроблено актовий запис №44 від 04.01.2019 (а.с.51). Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість за вказаним кредитним договором станом на дату смерті позичальника становить 5737,47 грн. заборгованість за тілом кредиту (а.с.6-12). Як вбачається з довідки про склад сім`ї та реєстрацію осіб №6/5-1262 від 29.04.2021 року Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, померла [PERSON] та відповідач [PERSON] станом на дату смерті позичальника були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Банком 08.02.2020 року була направлена претензія кредитора до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори. 17.02.2020 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори на адресу банку направлено листа, в якому зазначалось, що претензія кредитора долучена до спадкової справи №394/2019 та повідомлено спадкоємців про наявність вимоги банку. 16.05.2020 року Банк надіслав письмову вимогу на адресу [PERSON] (а.с.54-57). У випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов`язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу, суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі (п.5 ч.1 ст.1219, ст.1282 ЦК України). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст.1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст. 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у ч.3, 4 ст.1268, ст.1269 ЦК України. Так, згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України). Частиною 1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст.1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Позивач обґрунтовує позовні вимоги до відповідача тим, що він прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, наявністю відмітки в паспорті позичальника та відповідача з зазначенням місця реєстрації за однією адресою. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Згідно із статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України. При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи суду необхідно встановлювати обставини, пов`язані із наявністю невиконаних договірних зобов`язань, дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника та з`ясуванням кола спадкоємців і вартості отриманого спадкоємцями майна. Пунктом 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року роз`яснено, що з урахуванням положення ст. 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Як вбачається з витребуваних судом матеріалів спадкової справи №394/2019, відповідач [PERSON] є спадкоємцем померлої [PERSON] , який прийняв спадщину відповідно до вимог ст.1269 ЦК України та якому 17.07.2019 року було видано свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ч.1-3 ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Як вбачається з матеріалів справи, кредитор про відкриття спадщини після смерті боржника [PERSON] , яка померла [INFO] , дізнався у лютому 2020 року, про що свідчить претензія кредитора АТ КБ «Приват банк», яка направлена на адресу Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, на яку в свою чергу позивачу було повідомлено, що після померлої [PERSON] було заведено спадкову справу та повідомлено спадкоємців про надходження претензії, що підтверджується листом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори №496/02-14 від 17.02.2020 року, який позивач отримав 03.02.2016 року. Однак з позовом до спадкоємця, а саме до відповідача, позивач звернувся до суду лише 13.01.2021 року, з пропуском шестимісячного строку. Відповідно до вимог ч.4 ст.1281 ЦК України кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину у строки, встановлені частинами другою та третьої цієї статті, позбавляється права вимоги. Таким чином, позивач, як кредитор спадкодавця позбавлений права вимоги до відповідача, як спадкоємця, у зв`язку з пропуску строку пред`явлення таких вимог. Крім того, відповідно до вимог ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Проте, позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів відповідно до вимог ст.81 ЦПК України вартості майна, одержаного відповідачем в спадщину після смерті [PERSON] , так само як і не було заявлено відповідних клопотань, про витребування доказів, щодо наявності спадкової маси після смерті [PERSON] та з`ясування обсягу і вартості успадкованого відповідачем майна, лише в межах якого, Банк, як кредитор спадкодавця міг би висувати будь-які майнові вимоги до спадкоємців. Вказаний висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду викладеного в постанові від 06.06.2018 року по цивільній справі №533/370/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, на свій розсуд розпорядився своїми правами та обов`язками щодо обрання способу захисту, предмету та вимог позову, збирання доказів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позову про задоволення вимог кредитора спадкоємцем боржника шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову було відмовлено, судові витрати слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed