Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з вищезазначеним позовом, який в ході розгляду справи уточнили та в обґрунтування зазначили, що 13 серпня 2014 року на перехресті проспекту Нахімова та вулиці Лавицького в Приморському районі міста Маріуполя на пішохода [PERSON], яка рухалась по проїзній частині проспекту Нахімова, було скоєно наїзд автомобілем ВАЗ 21061 держномер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], внаслідок чого потерпіла була травмована та померла 24 серпня 2014 року від отриманих під час дорожньо-транспортної пригоди травм. Власником даного транспортного засобу є відповідач [PERSON], яка за довіреністю від 14 червня 2010 року уповноважила відповідача [PERSON] користуватись та розпоряджатись вказаним автомобілем. З огляду на те, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] перед третіми особами за шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки - автомобілем ВАЗ 21061 держномер [NUMBER], була застрахована у страховій компанії Акціонерне товариство «Українська охоронно-страхова компанія» (далі: АТ «Українська охоронно-страхова компанія»), просили стягнути з даної страхової компанії на користь [PERSON] грошові кошти у відшкодування витрат на поховання в сумі 7767 грн., а на користь [PERSON], яка на момент смерті [PERSON] мешкала з нею однією сім'єю, моральну шкоду, спричинену смертю доньки в розмірі 14616 грн. Крім того, з огляду на те, що внаслідок дій водія [PERSON], який здійснював керування джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена смерть [PERSON], чим заподіяна моральна шкода позивачу [PERSON], яка полягає у глибоких та тривалих душевних стражданнях і переживаннях, депресії, душевній пустощі, просили стягнути на користь [PERSON] солідарно з [PERSON] та [PERSON] моральну шкоду в сумі 485 384 грн. Також просили стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] понесені ним судові витрати, в тому числі витрати на оплату правової допомоги в розмірі 2950грн. Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 січня 2016 року позов [PERSON] та [PERSON] до АТ «Українська охоронно-страхова компанія», [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа на стороні позивача: [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено. Стягнуто з АТ «Українська охоронно-страхова компанія» на користь [PERSON] у відшкодування шкоди, пов'язаної з витратами на поховання, грошові кошти в сумі 7 767,00 грн. Стягнуто з АТ «Українська охоронно-страхова компанія» на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 14 616,00 грн. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 485384,00 грн. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 2 950,00 грн. Стягнуто з АТ «Українська охоронно-страхова компанія» на користь держави судовий збір у розмірі 567, 31 грн. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 535,09грн., в рівних частках, а саме по 267, 55 грн. з кожного. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду змінити та скасувати стягнення з нього моральної шкоди, витрат на правову допомогу та судового збору, в решті рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 січня 2016 року залишити без змін. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що [PERSON] на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди керував автомобілем ВАЗ 21061 держномер [NUMBER] на законних підставах, оскільки він фактично продав йому цей транспортний засіб, при цьому передав свідоцтво про реєстрацію автомобіля, за що отримав гроші. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Ангеловський Л.М. в судовому засіданні апеляційного суду підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Гарбузенко В.О., який представляє також і інтереси позивача [PERSON], в суді апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Такаджі Є.Ф. не заперечували проти задоволення апеляційної скарги. Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідачу [PERSON] судова повістка була направлена, в порядку ч. 3 ст. 76 ЦПК України, через відповідну житлово-експлуатаційну організацію. Згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно п.п 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що 13 серпня 2014 року о 16 годині 30 хвилин, водій [PERSON] керуючи автомобілем «ВАЗ 21061», реєстраційний номер [NUMBER], рухаючись по проспекту Нахімова в Приморському районі міста Маріуполя на перехресті проспекту Нахімова та вулиці Лавицького здійснив наїзд на пішохода [PERSON], яка переходила проїзну частину, в результаті чого остання отримала чисельні травми, які стали причиною її смерті. За фактом даної дорожньо-транспортної пригоди 13 серпня 2014 року відділом слідчого управління Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області була порушена кримінальна справа (кримінальне провадження № 12014050290000272), досудове слідство по якій триває. 25 листопада 2015 року дане кримінальне провадження було спрямоване до Київського НДІ судових експертиз Міністерства юстиції України для проведення комплексної судово-автотехнічної експертизи (т. 1 а.с.220, т. 2 а.с.74) Вищезазначений автомобіль марки «ВАЗ 21061», реєстраційний номер [NUMBER] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 26 березня 2010 року належить відповідачу [PERSON] (т. 1 а.с.65). 14 червня 2010 року [PERSON] видала [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність строком до 14 червня 2015 року, якою уповноважила останнього керувати та розпоряджатись автомобілем «ВАЗ 21061», реєстраційний номер [NUMBER], в тому числі продавати, обміняти, передати в оренду, заставити. (т. 1 а.с.64). Після видачі довіреності [PERSON] укладав договір оренди даного транспортного засобу з ТОВ «НВТ-ПЛЮС», який діяв до 31 травня 2014 року (т.1 62-63). На час вказаної дорожньо-транспортної пригоди, згідно полісу № АС/9710244 від 21 січня 2014 року цивільна відповідальність [PERSON], як водія транспортного засобу марки «ВАЗ 21061», реєстраційний номер [NUMBER], була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Українська охоронно-страхова компанія». (т.1. а.с.200) Ухвалюючи рішення в частині стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки [PERSON] передав управління джерелом підвищеної небезпеки [PERSON] без належного юридичного оформлення, що означає, що об'єкт не вийшов із його управління і доказів неправомірного заволодіння [PERSON] транспортним засобом суду не надано, нести відповідальність за спричинення моральної шкоди [PERSON] наряду з [PERSON] повинен і [PERSON], з урахуванням того, що обставини, які б виключали його відповідальність, як особи, що володіє транспортним засобом на відповідній правовій підставі, не встановлено. З такими висновками суду погодитись не можна з наступних підстав. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає. Оскільки відповідачем [PERSON] рішення оскаржене тільки в частині вирішення позовних вимог, пред'явлених до нього, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, в решті рішення апеляційним судом не перевірялось. Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Як встановлено у частині другій цієї статті, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною 5 статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Положення ст. 1187 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальній нормі. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право користування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий її власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України). Як встановлено у судовому засіданні апеляційного суду і не заперечується сторонами, що автомобіль марки «ВАЗ 21061», реєстраційний номер [NUMBER], яким скоєно наїзд на потерпілу, відповідачу [PERSON] передав в користування відповідач [PERSON], який на підставі довіреності володів цим транспортним засобом. Встановлено, що [PERSON] мав посвідчення водія на право керування транспортним засобом та реєстраційний документ на цей автомобіль. Зазначена обставина підтверджується наявними у справі доказами. Так, згідно полісу № АС/9710244 від 21 січня 2014 року цивільна відповідальність [PERSON], який має посвідчення водія серії ВА № 110097, виданого 18 вересня 2012 року, як водія транспортного засобу марки «ВАЗ 21061», реєстраційний номер [NUMBER] була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Українська охоронно-страхова компанія». (т.1. а.с.200) Крім того, те, що [PERSON] під час дорожньо-транспортної пригоди керував автомобіль «ВАЗ 21061», реєстраційний номер [NUMBER], маючи на нього технічний паспорт підтверджується протоколом його допиту в якості свідка від 18 серпня 2014 року (т. 1 а.с.225-227), цілісною розпискою від 13 серпня 2014 року, згідно якої слідчим СВ Маріупольського МУ автомобіль «ВАЗ 21061», реєстраційний номер [NUMBER] був переданий [PERSON] після скоєння дорожньо-транспортної пригоди, а також показаннями в судовому засіданні свідка [PERSON], яка є дружиною [PERSON], відомостями із СВ Центрального ВП ГУНП в Донецькій області (т. 2 а.с.78-80). З огляду на вищезазначене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідальність за відшкодування моральної шкоди, завданої транспортним засобом «ВАЗ 21061», реєстраційний номер [NUMBER] може бути покладена на відповідача [PERSON] з огляду на те, що він передав цей автомобіль разом із технічним паспортом на нього відповідачу [PERSON], який мав посвідчення водія, а тому останній відповідно до вимог ч. 2 ст. 1187 ЦК України на час скоєння ДТП на відповідній правовій підставі володів джерелом підвищеної небезпеки. З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди необхідно скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. З огляду на те, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню, відсутні підстави для покладення на [PERSON] обов'язку по відшкодуванню судових витрат, а саме, правової допомоги на користь [PERSON] та судового збору на користь держави.

Outcome: approved