Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

У червні 2017 р. публічне акціонерне товариство комерційний банк Комерційний банк «Приватбанк» (надалі - ПАТ КБ «Приватбанк», позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 21 207,66 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. [PERSON] звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписала заяву від 01.07.2013. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що її заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг. На підставі цього договору відповідач отримала кредит в розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку та можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, у зв'язку з чим станом на 12.06.2017 утворилась заборгованість в загальному розмірі 21 207,66 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту в сумі 8 726,58 грн., заборгованості по відсотках в сумі 2 374,19 грн., пені в сумі 8 620,81 грн. та штрафів - 500 грн. (фіксована частина) і 986,08 грн. (процентна складова). Відповідач [PERSON] пред'явила до ПАТ КБ «Приватбанк» зустрічний позов визнання кредитного договору недійсним з таких підстав. Кредитний договір не був вчинений у письмовій формі як того вимагає закон, що визначає його нікчемність відповідно до частини 2 статті 1055 ЦК України. Зі сторони банку договір підписаний невідомою особою, банк не підтвердив свого права на вчинення правочину. Сторони не досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, які є необхідними для договорів даного виду. Під час укладення договору було порушено вимоги частини 2 статті 11, пункту 5 частини 1 статті 21, пункту 6 частини 1 статті 15, пункту 10 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: перед підписанням Анкети-заяви позивач не надав відповідачу повну інформацію про умови кредитування, типові процентні ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту, графік погашення кредиту; відповідач не отримала як необхідну складову договору ні Пам'ятку, ні Умови і Правила надання банківських послуг, ні Тарифи, ні Договір приєднання, підписання якого сторонами встановлює кредитні відносини між банком і клієнтом. Позивач ввів відповідача в оману, оскільки при укладанні договору не повідомив про те, що відповідно до наказу банку на перше число кожного місяця до Умов і Правил надання банківських послуг вносяться зміни, що є порушенням пункту 6 частини 2 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Банк всупереч закону не надав відповідачу можливості здійснити вільне волевиявлення, нав'язав умови, які не відповідають її внутрішній волі. 20.06.2016 відповідач отримала смс-повідомлення від банку про несанкціоноване зняття коштів з її картки в сумі 1 772,50 грн. Відповідач одразу звернулась за телефоном гарячої лінії банку з повідомленням про це, вимогою заблокувати карки і повернути грошові кошти, які були списані без її фізичної участі. Банк заблокував карки відповідача, але кошти не повернув, про стан розгляду заяви про зникнення коштів не повідомив. Перед тим як заблокувати картки банк без згоди відповідача збільшив кредитний ліміт до 8 000 грн. і шахрайським шляхом списав кошти в сумі 7 580 грн. За міркуванням відповідача наведене свідчить про те, що зміст оспорюваного кредитного договору суперечить вимогам закону, що відповідно до статей 203, 215 ЦК України дає підстави для визнання його недійсним. У відзиві позивач виклав заперечення проти зустрічного позову пославшись на його безпідставність та сплив позовної давності. На обґрунтування заперечень відповідач вказав, що між сторонами було укладено кредитний договір за принципом договору приєднання, що підтверджується підписаною відповідачем Анкетою-заявою, з якої вбачається, що відповідач висловила згоду на укладення договору на умовах, запропонованих позивачем. З довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5% в місяць (30% на рік), вказано розміри комісій та штрафів. Умови і Правила надання банківських послуг, а також Тарифи, є загальнодоступною інформацією, яка розмішена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. З підписанням Анкети-заяви відповідач приєдналась до Умов і Правил надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. З виписки з карткового рахунку вбачається, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, відповідач користувався кредитними коштами і частково сплачував заборгованість за договором. Процентна ставка та розмір кредитного ліміту змінювались позивачем правомірно, відповідно до Умов і Правил надання банківських послуг, штрафні санкції також нараховані відповідно до умов договору. Презумпція правомірності правочину закріплена у статті 204 ЦК України. Банком відповідачу надано усю необхідну інформацію у письмовому вигляді, сторони чітко на добровільно обумовили обсяг взаємних прав та обов'язків, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. До того ж Закон України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини не поширюється, оскільки грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а відтак наданий відповідачу кредит не є споживчим. Заперечуючи проти аргументів відповідача щодо несанкціонованого списання кредитних коштів, відповідач зазначив, що згідно положень частини 16 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу, ПІН-коду або отримання звістки про їх незаконне використання користувач зобов'язаний інформувати банк та правоохоронні органи і у триденний термін після усної заяви надати письмову заяву в банк. Клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви про блокування коштів на картрахунку, і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки до стоп-листа Платіжної системи. В даному випадку про втрату картки відповідач не заявляв, грошові кошти знімалися за допомогою системи Приват24, а відтак особа, яка знімала кошти, мала в наявності платіжну картку і знала ПІН-код, який відомий лише держателю карти. Кожна операція щодо використання коштів через Інтернет-Банкінг підтверджується введенням ОТП-пароля, який надсилається банком на мобільний телефон клієнта. Трати, здійснені відповідачем, підтверджувались введенням ОТП-пароля, який направлявся відповідачу на мобільний телефон, що додатково підтверджує особисте бажання клієнта на здійснення операцій. В судовому засіданні представник позивача Борщ А.В. первісний позов підтримала пославшись на викладені у позовній заяві обставини. Вимоги зустрічного позову вважала безпідставними пославшись на обставини, викладені у відзиві на зустрічний позов. Представник відповідача [PERSON] первісний позов не визнав, вимоги зустрічного позову підтримав пославшись на викладені у зустрічному позові обставини. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини. 01.07.2013 між ПАТ КБ «ПриватБанк» (банком) та [PERSON]. (клієнтом) шляхом акцептування банком пропозиції клієнта було укладено договір, предметом якого є видача банком клієнту кредитної картки у національній валюті України за тарифним пакетом «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», що підтверджується Анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 6). [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом із Памяткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складає між нею та банком договірпро надання банківських послуг. Договором передбачено, що за користування кредитом протягом 55 днів пільгового періоду нарахування процентів здійснюється за ставкою 0,01% річних, а за користування кредитною лінією понад встановлений строк клієнт сплачує проценти в розмірі 2,5% в місяць, за тратами, здійсненими з 01.09.2014, 2,9% в місяць, за тратами, здійсненими з 01.04.2015, - 3,6% в місяць (43,2% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (до 12.2016). Щодо зміни кредитного ліміту діє правило, встановлене пунктом 2.1.1.2.3 Умов і Правил надання банківських послуг, а саме: клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідно до пункту 2.1.1.2.4 Умов і Правил надання банківських послуг підписання даного договору є прямою і безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами, з розрахунку 360 календарних днів на рік (пункт 2.1.1.12.6. Умов і Правил надання банківських послуг). Відповідно до пункту 1.1.3.2.3 Умов і Правил надання банківських послуг банк має право здійснювати зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків та інших невід'ємних частин договору за умови інформування клієнта не менше ніж за 7 днів, зокрема, у виписці по картковому рахунку згідно пункту 1.1.3.1.9. цього договору. Якщо банк на протязі 7 днів не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Згідно з умовами, визначеними пунктами 1.1.2.3., 1.1.2.4. Умов і Правил надання банківських послуг, клієнт зобов'язаний отримувати виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахунках, а при незгоді зі змінами Правил та/або Тарифів - звернутися до банку для розірвання договору і погасити заборгованість, що виникла. Клієнт зобов'язаний погашати заборгованість по кредиту, процентах за його використання, по перевитратах платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором (пункт 1.1.2.4. Умов і Правил надання банківських послуг). Умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» передбачають обов'язок клієнта погашати кредит та сплачувати проценти щомісячно, до 25 числа місяця, який слідує за звітним, в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості, а з 01.04.2014 - 5% від заборгованості, але не менше 100 грн. і не більше залишку заборгованості. За прострочення виконання клієнтом зобов'язань на суму понад 100 грн. договором передбачена сплата пені, розмір якої визначається Тарифами (пункт 1.1.3.1.9. Умов і Правил надання банківських послуг). На момент укладення сторонами договору діяли Тарифи, затверджені наказом позивача СП-2013-6500941 від 28.01.2013СП-2009-289 від 07.04.2009, згідно яких нарахування пені здійснювалось за ставкою 50 грн., яка нараховується щомісячно у разі виникнення прострочення по кредиту на суму від 100 грн. Наказом СП-2013-6776448 від 19.09.2013 до Тарифів були внесені зміни, згідно з якими у разі виникнення прострочення на протязі одного місяця сплачується пеня в розмірі 50 грн., а при виникненні прострочення другий місяць поспіль 100 грн. За порушення клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань умови кредитування також передбачають сплату штрафів в розмірі 500 грн. та 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій (пункт 2.1.1.7.6. Умов і Правил надання банківських послуг). Даючи оцінку доводам зустрічного позову про нікчемність та недійсність правочину з підстав його незаконності суд керується положеннями цивільного законодавства, які встановлюють умови чинності правочинів та підстави визнання правочину нікчемним чи недійсним. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша-третя та п'ята статті 203 ЦК України). Відповідно до положень частини 2 статті 215 ЦК України нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, а тому визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. До нікчемних правочинів законодавець відніс, зокрема, правочини, укладені з недодержанням вимог закону про обов'язкову письмову та нотаріальну форму (стаття 547, частина 1 статті 219, частина 1 статті 220, стаття 1055 ЦК), укладені малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без належного схвалення (стаття 221 ЦК), укладені недієздатною фізичною особою (стаття 221 ЦК), вчинені опікуном без дозволу органу опіки та піклування (стаття 224 ЦК), які порушують публічний порядок (стаття 228 ЦК), умови публічних договорів, які не є однаковими для всіх споживачів (частина 6 статті 633 ЦК). Загальні ознаки зобов'язань, зафіксовані в укладеному сторонами договорі, дають підстави вважати, що сторони уклали договір кредитування рахунку. За своєю юридичною природою цей договір є публічним договором приєднання, умови якого є однаковими для усіх споживачів і встановлені банком в Умовах і Правилах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 та Тарифах, які розміщені на офіційному сайті банку www privatbank.ua (http://privatbank.ua/terms/pages/70/), . Договір приєднання може бути укладений лише шляхом приєднання клієнта до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України). Відповідно до статті 1069 ЦК України права і обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунку, визначаються положеннями про позику і кредит (параграфи 1, 2 глави 71 ЦК України), якщо інше не встановлено договором. Згідно частини 1 статті 1054 цього Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже істотними умовами кредитного договору, що визначені законом, є предмет, сума, строк повернення і розмір процентів. Обов'язкова письмова форма кредитного договору встановлена нормою статті 1055 ЦК України, яка визначає, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Договір вважається таким, що вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (стаття 207 ЦК України в редакціїї, чинній на час укладення оспорюваного договору). Письмова форма правочину передбачає скріплення на відповідно письмовому документі власноручним підписом учасника зафіксованих у ньому умов, необхідних для настання відповідних правових наслідків. Судом встановлено, що [PERSON] власноручно підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послугв ПриватБанку, і тим самим висловила свою згоду на укладення договору на запропонованих позивачем умовах, а тому її посилання на недотримання вимог закону про обов'язкову письмову форму договору не заслуговують на увагу і є безпідставними. Обовязкове підписання сторонами договору формулярів та стандартних форм, які встановлюють умови договору приєднання, закон не передбачає, а тому відсутність підпису відповідача у Памятці клієнта, Умовах і Правилах надання банківських послуг та Тарифах не може бути прийнята до уваги як підстава для визнання договору нікчемним. Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлюють, що банки здійснюють кредитні операції від свого імені, на власних умовах та на власний ризик на підставі банківської ліцензії. При укладенні оспорюваного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» діяв на підставі банківської ліцензії № 22 від 05.10.2011 (а.с. 26). Від імені позивача договір підписаний заступником керуючого відділенням «Осокорки» столичної філії ПАТ КБ «Приватбанк» Зобовою Н.О., повноваження якої на його вчинення позивачем не оспорюється, а відтак ненадання позивачем суду довіреності, на підставі якої діяла уповноважена ним особа, не може бути підставою для визнання договору недійсним.. Даючи оцінку доводам позивача щодо невідповідності умов договору Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-XII), суд враховує, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг (стаття 1-1). З огляду на суб'єктний склад сторін оспорюваного договору та об'єкта зафіксованих у ньому зобов'язань, суд дійшов висновку, що Закон № 1023-XII може поширюватися на спірні правовідносини. Водночас стаття 11 Закону № 1023-XII (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору), на порушення приписів якої посилається відповідач, визначає права споживача в разі придбання ним продукції в кредит, а тому її норми не можуть бути застосовані до оспорюваного договорукредитування рахунку, укладеного на умовах публічності та приєднання. За положенням пункту 6 частини статті 15 цього Закону споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію повинна, зокрема, містити дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції. Відповідно до статті 18 Закону № 1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно із пунктом 10 частини 3 зазначеної норми несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. За приписом статті 19 Закону № 1023-XII нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Водночас доводи представника відповідача про те, що [PERSON] не була ознайомлена з умовами кредитування, які передбачають право банку на зміну кредитного ліміту та тарифів і тим самим була введена в оману, спростовується її Анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послугв ПриватБанку, у якій зафіксовано факт ознайомлення останньої з договором про надання банківських послуг до його укладення. Жодних доказів на підтвердження доводів відповідача про те, що представник позивача примушував її до підписання Анкети-заяви, суду не надано. Зі змісту оспорюваного договору, умови якого, як зазначено вище, встановлені позивачем у стандартних формах, вбачається, що договірні права та обов'язки сторін є достатньо збалансованими і справедливими по відношенню до позичальника. В договорі передбачено обов'язок банку надати позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку та можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, що кореспондує з обов'язком позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування ним у встановлені договором строки і узгоджується з вимогами статті 1054 ЦК України та відповідає економічній сутності кредитного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до строку надання кредиту. В даному конкретному випадку [PERSON] мала право не активувати платіжну картку і не користуватися кредитними коштами, проте вказаним правом вона не скористалася. Так, з виписки по особовому рахунку відповідача вбачається, що в день укладення договору їй не було встановлено кредитний ліміт, проте вона внесла на депозит особисті кошти в сумі 50 грн., і тим самим активувала кредитну картку. В цей же день, а також 04.07.2013 та 07.07.2013, відповідач розраховувалась карткою за придбані товари. Наведене свідчить про те, що при укладенні договору [PERSON] діяла свідомо і повністю розуміла природу договору кредитування рахунку, свої зобов'язання за ним та обсяг своєї відповідальності. Отже зважаючи на те, що положення оспорюваного договору узгоджується з вимогами чинного законодавства, не суперечить інтересам держави і суспільства, відповідає внутрішній волі сторін, а банк під час видачі кредиту діяв на підставі банківської ліцензії, вимогу про визнання його недійсним суд вважає безпідставною і відмовляє у її задоволенні. Вирішуючи вимоги первісного позову, суд виходить з того, що на підставі договору про кредитування рахунку між кредитодавцем ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальником [PERSON] виникли кредитні відносини. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За загальними правилами, встановленими статтями 526, 530, 611, 629 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а договір є обов'язковим для виконання сторонами. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Судом встановлено, що 20.06.2016 позивач встановив відповідачу кредитний ліміт в розмірі 8 000 грн. (а.с. 215). В цей же день через систему Приват24 з карткового рахунку відповідача було здійснено переказ кредитних коштів в сумі 7 580 грн. 21.06.2016 р. відповідно до умов договору з карткового рахунку відповідача було списано плату (комісію) за переказ кредитних коштів в сумі 303,06 грн. Судом встановлено, що зобов'язання по щомісячному погашенню кредиту та нарахованих процентів відповідачем не виконувались, що обумовило виникнення заборгованості. Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 12.06.2017 загальний розмір заборгованості відповідача становить 21 207,66 грн., з яких: 8 726,58 грн. - заборгованість за кредитом; 2 374,19 грн.- заборгованість по процентах за користування кредитом; 8 620,81 грн. пеня; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 986,08 грн. штраф (процентна складова). Даючи оцінку доводам [PERSON] про те, що переказ коштів з карткового рахунку був здійснений без її участі (несанкціонована трансакція), суд керується нормами ЦК України, які регулюють правовідносини банківського рахунка, Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України та встановлює відповідальність суб'єктів переказу, нормативно-правовими актами Національного банку України у цій сфері, а також положеннями укладеного між сторонами договору. Так, відповідно до положень частини 1 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Статтею 1073 цього Кодексу встановлено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно пункту 14.16 статті 14Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов'язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Банк зобов'язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого законом для розгляду звернень скарг громадян (пункт 14.17 статті 14Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»). Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 (далі Положення № 223) банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно до погоджених сторонами умов договору клієнт зобов'язаний: застосовувати заходи до запобігання втрати картки, ПІНа або інформації, нанесеної на карту і магнітну смугу, або їх незаконного використання; інформувати банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, ПІНу або отримання звістки про їх незаконне використання; у триденний термін після усної заяви про втрату картки, ПІНа надати письмову заяву в банк (пункти 1.1.2.10, 1.1.2.11, 1.1.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг). Клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжують авторизацією, до моменту письмової заяви про блокування коштів на картрахунку і за всі операції, які не супроводжують авторизацією, до моменту постановки карти до стоп-листа Платіжної системи (пункт 1.1.5.29). Аналіз вищенаведених законодавчих норм, підзаконних актів та положень укладеного сторонами договору дає підстави для висновку, що банк не несе цивільно-правової відповідальності за здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно не повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, а також якщо він своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Судом встановлено, що проведена 20.06.2016 трансакція по перерахуванню коштів була здійснена з використанням системи Приват24, у якій відповідач була зареєстрована з 01.07.2013 (а.с. 216, 217). За правилами Приват24 (Інтернет-Банкінгу) кожна операція, спрямована на використання коштів, підтверджується авторизацією клієнта та введенням ОТП-паролю (PASSWORD), який надсилається банком на мобільний телефон клієнта. Доводи позивача про те, що спірна трансакція супроводжувалась отриманням на мобільний телефон клієнта секретного ОТП-паролю та його введення, відповідачем не спростовані. Про втрату картки чи незаконне використання персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дозволяє ідентифікувати клієнта, відповідач позивача не повідомляла, доказів звернення відповідача до банку із заявою про внесення картки в стоп-лист Платіжної системи суду не надано. Суд не сумнівається у правдивості пояснень відповідача щодо шахрайських дій невідомої особи, якій вона повідомила певні відомості, що дали змогу заволодіти коштами з її карткового рахунку. Ця обставина підтверджується фактом звернення відповідача до Дарницького УП ГУ НП у м. Києві 20.06.2018, за якою було складено висновок про результати перевірки, та заявами про кримінальне правопорушення від 22.07.2016, на підставі яких було відкрите кримінальне провадження (а.с. 118, 114-115, 116-117, 121). Водночас зважаючи на те, що несанкціонованому зняттю коштів сприяло розголошення держателем електронного платіжного засобу певної конфіденційної інформації, та недотримання визначеної законом та договором процедури сповіщення банку про недозволену платіжну операцію, суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від цивільно-правової відповідальності за невиконання зобов'язань. Доводи відповідача про те, що до шахрайських дій зі зняттям грошей з карткового рахунку можуть бути причетні пов'язані з банком особи, заслуговують на увагу, проте вказана обставина не має значення для вирішення цієї справи. У разі встановлення винної особи відповідач не позбавлена права пред'явити до неї цивільний позов про відшкодування шкоди, завданої злочином. Отже, зважаючи на встановлені обставини, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором суд вважає цілком обґрунтованими і доведеними та задовольняє їх. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір в сумі 1 600 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved