Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

У травні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 01 жовтня 2004 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 1514. До укладення шлюбу, під час фактичних шлюбних відносин у них народився син: [PERSON], [INFO]. Однак, сімейне життя у них з відповідачкою не склалося й відповідно шлюбні відносини фактично припинені, спільного господарства вони не ведуть, у звязку з чим вважає, що збереження сім`ї та досягнення примирення з відповідачем є неможливе та суперечить її інтересам й відповідно наміру продовжувати подружні відносини з відповідачем вона не має. Посилаючись на вказане, просила шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції, розірвати. У судовому засіданні позивачка поданий позов підтримала у повному обсязі, просила про його задоволення. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти розірвання шлюбу, просив у задоволенні позову відмовити. Також вказав про необхідність надання строку для примирення, оскільки бажає зберегти сімю. Разом з тим, в ході судового розгляду справи, ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10.07.2017 року у задоволенні клопотання відповідача про надання строку на примирення відмовлено, оскільки у судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] вчиняв насильницькі дії щодо позивачки, що підтверджується наданими позивачем належними та допустимими доказами, зокрема копією заяви [PERSON] до правоохоронних органів та висновком про результат розгляду звернення до Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області, що також не було спростовано відповідачем. Заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, згідно вимог ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що з 01 жовтня 2004 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 1514 (а.с.4). До укладення шлюбу, під час фактичних шлюбних відносин у сторін народився син: [PERSON], [INFO], який на даний час досяг повноліття (а.с. 5). Крім того, як встановлено судом та убачається з матеріалів поданого позову, між сторонами фактичного припинені шлюбні відносини, спільного господарства вони не ведуть та проживають окремо й відповідно позивач наміру продовжувати подружні відносини із відповідачем не має, категорично заперечує проти примирення, вказуючи на те, що відповідач застосовує до неї фізичну силу та спричинив їй тілесні ушкодження.. Також судом встановлено, що на час розгляду справи, спір щодо поділу спільного майна подружжя, відсутній та доказів на спростування вказаного відповідачем не надано. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, ураховуючи вищевказані положення закону, суд дослідивши наявні в матеріалах справи докази, а також враховуючи те, що відповідач [PERSON] вчиняв насильницькі дії щодо позивачки, що підтверджується копією заяви [PERSON] та висновком про результат розгляду звернення до Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області, неповнолітніх дітей сторони не мають, приходить до висновку, що збереження укладеного між сторонами шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін, а тому позов підлягає задоволенню, а укладений між сторонами шлюб - розірванню.

Outcome: approved