Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати припиненим договір поруки № 1 від 19 вересня 2006 року, укладений між нею та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (далі - АППБ «Аваль»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»). В обґрунтування позову зазначає, що 19 вересня 2006 року між [PERSON] та АППБ «Аваль» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит в розмірі 100 000 дол. США зі сплатою процентів в розмірі 14% річних, з кінцевим терміном повернення коштів до 19 вересня 2016 року. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між АППБ «Аваль» та [PERSON] укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов'язалась відповідати перед банком за виконання грошових зобов'язань [PERSON] по кредитному договору. 13 грудня 2010 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 014/1842/82/94271, згідно якою збільшено строк надання кредиту й відповідно збільшено строк сплати щомісячних платежів по тілу кредиту та процентів за користування кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту до 19 вересня 2026 року. Однак про наявність додаткової угоди до кредитного договору позивачу відомо не було, згоди на укладення такої угоди позивач не надавала та не підписувала. Про наявність цієї додаткової угоди позивач дізналась лише після отримання постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 8 червня 2016 року по виконанню рішення суду у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON], [PERSON] та інших про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Оскільки додаткової угоди до кредитного договору, якою збільшено обсяг грошового зобов'язання за кредитним договором, позивач не підписувала, то відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, позивач просила визнати припиненим договір поруки, який був укладений 19 вересня 2006 року між нею та АППБ «Аваль». ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало заперечення на позов, у яких банк просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що обставини, за яких припиняється порука, чітко визначені у ст. 559 ЦК України. Однак зобов'язання по кредитному договору не припинені, а зміни зобов'язань без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, не було. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов'язань в повному обсязі. Оскільки зобов'язання за кредитним договором не виконані, кредитні кошти не повернуті, то строк дії кредитного договору та договору поруки не закінчений, а тому відсутні підстави для визнання зобов'язань за договором поруки такими, що припинились (а.с. 34). Позивач в судове засідання не прибула, представник позивача подала заяву, у якій просить проводити розгляд справи без її участі, позов підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, та просив відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що позивачем не доведено факту збільшення відповідальності укладенням додаткової угоди до кредитного договору, оскільки при зміні умов кредитного договору банком може бути й зменшено процентну ставку за користування кредитом, або ж надано позичальнику пільговий період, у який проценти за користування кредитом взагалі не нараховуються. Однак, позивач не довів у чому саме збільшилась її відповідальність за наданим кредитом. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 вересня 2006 року між [PERSON] та АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено кредитний договір №014/1842/82/94271, відповідно до умов якого банк надав останньому кредит в розмірі 100 000 дол. США зі сплатою процентів в розмірі 14% річних, з кінцевим терміном повернення коштів до 19 вересня 2016 року (а.с. 12). Цього ж дня, у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між АППБ «Аваль» та [PERSON] укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов'язалась відповідати перед банком за виконання грошових зобов'язань [PERSON] по кредитному договору (а.с. 150). 13 грудня 2010 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 014/1842/82/94271, згідно п. 1 якої строк кредиту збільшується на 39 календарних місяців, у зв'язку з чим п. 1.2 кредитного договору викладено в наступній редакції: «дата остаточного погашення кредиту 19 вересня 2026 року, строк кредиту (строк користування кредитом) складає 240 місяців». При цьому, згідно п. 2.3 цієї додаткової угоди з 13 грудня 2010 року фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами, у зв'язку з чим відбувається зміна строку погашення заборгованості. Таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів позичальнику (а.с. 157). Графіком погашення кредиту, який є додатком до додаткової угоди № 014/1842/82/94271 від 13 грудня 2010 року визначено розмір і строки сплати щомісячних платежів по погашенню тіла кредиту та процентів за користування кредитом за період з 15 грудня 2010 року по 15 вересня 2026 року (а.с. 159-161). Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 квітня 2012 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON], [PERSON] та інших поручителів задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] та інших поручителів на користь банку заборгованість за вищевказаним кредитним договором в розмірі 103 918, 87 дол. США, що становить 830 051 грн. 98 коп. (а.с. 12). Постановою державного виконавця від 8 червня 2016 року відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 0616/1324/12, виданого Новоград-Волинським міськрайонним судом 6 червня 2012 року про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON] та інших на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором в сумі 500 051 грн. 98 коп. (а.с. 15) [PERSON] у позові зазначила, що про наявність додаткової угоди до кредитного договору їй не відомо, згоди на укладення такої угоди вона не надавала та не підписувала. Про наявність цієї додаткової угоди позивач дізналась лише після отримання постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 8 червня 2016 року. Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис» у верхній частині третьої сторінки додаткової угоди №014/1842/82/94271 від 13 грудня 2010 року до кредитного договору виконаний не [PERSON], а іншою особою (а.с. 128). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 3 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. При цьому внесення змін до кредитного договору про зміну зобов'язання, забезпеченого порукою, зокрема відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, є підставою для визнання поруки такою, що припинена. Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст.ст. 3, 12-15, 20 ЦК України) слід дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Саме таких висновків щодо застосування ч. 1 ст. 559 ЦК України дійшов Верховний Суд України у постанові від 21 листопада 2012 року № 6-134цс12. Таким чином, оскільки додатковою угодою від 13 грудня 2010 року до кредитного договору, який не був підписаний поручителем [PERSON], було внесено зміни до кредитного договору та збільшено строк виконання грошового зобов'язання й замість кінцевого терміну погашення кредиту 19 вересня 2016 року, визначено термін до 19 вересня 2026 року, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя, тому суд приходить до висновку про наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України, для припинення договору поруки. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позову, оскільки він є обґрунтованим та підтверджується належними доказами. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи належать витрати пов'язані з проведенням експертизи. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір та витрати пов'язані з проведенням судової почеркознавчої експертизи.

Outcome: approved