Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, з урахуванням уточнень, до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя. Позовна заява мотивована тим, що з березня 2012 року вона та [PERSON] почали проживати разом у квартирі [ADDRESS] , вели спільне господарство, мали спільний бюджет. З 01 лютого 2013 року вона з відповідачем перебували у шлюбі, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №70, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року (справа № 754/13424/14-ц). Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах та у зареєстрованому шлюбі ними за спільні кошти було придбано майно на загальну суму 84 841 грн 17 коп., а саме: кухня та прихожа на замовлення, вартістю 39 000 грн; духова шафа Gorenje BO 755 SYB, вартістю 3 600 грн: пральна машина Samsung WF702W2BBWQ Eco, вартістю 3 937 грн; електрична поверхня Gorenje ECT 620 BX, вартістю 3 913 грн; витяжка Ventolux Garda 60 KB(1000) IT, вартістю 1 019 грн; текстильні вироби (тканина), вартістю 3 689 грн 17 коп.; телевізор Samsung, вартістю 10 565 грн, Холодильник Side-by-side Samsung RSH5ZLMR, вартістю 15 531 грн, пилосос миючий Thomas Twin T2 Parquet, вартістю 3 587 грн. Ураховуючи викладене, [PERSON] просила суд встановити факт її проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 березня 2012 року до 01 лютого 2013 року; визнати майно набуте за час спільного проживання однією сім`єю та у зареєстрованому шлюбі її з відповідачем таким, що належить їм на праві спільної сумісної власності; стягнути с [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію, що становить 1/2 вартості майна у розмірі 42 420 грн 58 коп., а також вирішити питання розподілу судових витрат. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В. від 11 липня 2016 року відкрито провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду. У листопаді 2016 року від [PERSON] до суду надійшли заперечення на позовну заяву, у яких зазначено, що він з грудня 2012 року почав спільно проживати з відповідачем. До вказаного часу він проживав з колишньою дружиною та спільними дітьми у квартирі [ADDRESS] . Також зазначив, що 02 листопада 2012 року він з колишньою дружиною - [PERSON] уклав угоду, на підставі якої отримав 204 750 грн, як грошову компенсацію за свою частку у спільно нажитому майні. Вважає, що спірне майно куплено за кошти, які належали йому особисто. Просить відмовити у задоволенні позову. 25 травня 2018 року від [PERSON] до суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву, у якому зазначено, що уточнені позовні вимоги є необґрунтовані та безпідставні, посилаючись на аналогічні обставині, що викладені ним у заперечені на позов. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І. В. від 28 лютого 2019 року закрито підготовче провадження у справі. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач та його представник позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Вислухавши пояснення позивача, відповідача та показання свідків судом встановлено наступне. 01 лютого 2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 70 (а.с. 44). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року (справа №754/13424/14-ц) шлюб зареєстрований 01 лютого 2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 70, між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 45). Відповідно до пункту 7 копії договору про поділ спільного набутого майна та передачі майна у рахунок аліментів, укладеного 02 листопада 2012 року між [PERSON] та [PERSON] , остання зобов`язується передати [PERSON] кошти у розмірі 25 000 доларів США, що еквівалентно 204 750 грн (а. с. 125 -127). [PERSON] звертаючись до суду з позовом, зазначає, що під час перебування у фактичних шлюбних відносинах та у зареєстрованому шлюбі ними за спільні кошти було придбано майно на загальну суму 84 841 грн 17 коп., а саме: кухня та прихожа на замовлення, вартістю 39 000 грн; духова шафа Gorenje BO 755 SYB, вартістю 3 600 грн: пральна машина Samsung WF702W2BBWQ Eco, вартістю 3 937 грн; електрична поверхня Gorenje ECT 620 BX, вартістю 3 913 грн; витяжка Ventolux Garda 60 KB(1000) IT, вартістю 1 019 грн; текстильні вироби (тканина), вартістю 3 689 грн 17 коп.; телевізор Samsung, вартістю 10 565 грн, Холодильник Side-by-side Samsung RSH5ZLMR, вартістю 15 531 грн, пилосос миючий Thomas Twin T2 Parquet, вартістю 3 587 грн, яке наразі перебуває у відповідача (а. с. 5-11). Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає заявленіпозовні вимоги не підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно зі статтею 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Частиною першою статті 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися відносини, що притаманні подружжю. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)». Судом установлено, що з 01 березня 2012 року до 01 лютого 2013 року позивач у документах вказував своє місце проживання по [ADDRESS] , зокрема у договорі про поділ спільного набутого майна та передачі майна у рахунок аліментів, укладеного 02 листопада 2012 року між [PERSON] та [PERSON] . При цьому згідно у пункті 1 вказаного правочину зазначено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з жовтня 2000 року по липень 2012 року. Періодичне відвідування чи проживання відповідача у квартирі позивача до реєстрації між ними шлюбу, спільні поїздки та медичне обстеження щодо планування народження дитини не є підставами для встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 березня 2012 року до [INFO] . Крім того, по липень 2012 року відповідач ще перебував у іншому шлюбі. Отже, факт спільного відпочинку сторін, спільні поїздки, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не свідчать про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні саме подружжю. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, достатніх й достовірних доказів на підтвердження факту спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків за період з 01 березня 2012 року до 01 лютого 2013 року [PERSON] суду не надано, що є її процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Судом установлено, що спірне майно, придбане під час шлюбу сторін, саме: текстильні вироби (тканина), вартістю 3 689 грн 17 коп.; телевізор Samsung, вартістю 10 565 грн, холодильник Side-by-side Samsung RSH5ZLMR, вартістю 15 531 грн, пилосос миючий Thomas Twin T2 Parquet, вартістю 3 587 грн, перебуває у користуванні відповідача. Між сторонами відсутній спір щодо вартості придбаного спірного майна, що підлягає поділу. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя, придбаного за час перебування у зареєстрованому шлюбі у розмірі 16 686 грн 08 коп. Доводи [PERSON] про те, що майно яке придбано у шлюбі є його особистою приватною власністю, оскільки придбано за кошти отримані від його колишньої дружини, як грошову компенсацію за свою частку у спільному нажитому майні, є безпідставні, так як відповідачем не надано безспірних доказів того, що саме ці кошти були використані для придбання спірного майна, тобто використані в інтересах сім`ї. Отже, відповідачем не спростовано презумпцію спільності вказаного спірного майна подружжя, що є його процесуальним обов`язком, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Частиною першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Щодо стягнення грошових коштів на витрачену правову допомогу у розмірі 14 000 грн, суд вважає такі вимоги позивача необґрунтованими, оскільки нею не надано доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат. Разом з тим, суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі частини першої статті 141 ЦПК України, відповідно до якої з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн 21 коп. На підставі статей 12, 13, 17, 19, 76-81, 83, 89, 141, 235, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: partial