Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Бахмут про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн., який уточнила в подальшому та просила залучити в якості співвідповідача Публічне акціонерне товариство «Часівоярський вогнетривкий комбінат». За клопотанням представника відповідача [PERSON] виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Бахмут судом було здійснено заміну відповідача на належного у звязку з реорганізацією, а саме [PERSON] виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Бахмут на його правонаступника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Бахмутського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області далі (УВД ФССУ). Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що з 03 лютого 1978 року по 28 березня 2005 року перебувала у трудових відносинах з підприємством, правонаступником якого є ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат», працюючи на різних посадах та звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Під час праці в шкідливих умовах виробництва отримала професійне захворювання: коніотуберкульоз силікатом, вузлова форма 2/1, вогнищевий туберкульоз в S 1-2 з права в ф. ущільнення. За наслідками розслідування профзахворювання складений акт форми Н-362/0 від 28 травня 2003 року, п. 14 якого встановлено, що професійне захворювання виникло через роботу в умовах підвищеної запиленості, а п. 17 цього акту винною особою визнано представника роботодавця начальника Цеху №5 [PERSON] У подальшому їй підтверджено встановлення 60% стійкої втрати професійної працездатності. Стверджує, що отримання професійного захворювання призвело до порушення її особистих немайнових прав, наслідком стало порушення нормальної життєдіяльності, здійсненням нею додаткових зусиль для організації свого життя. Тому вважає, що факт спричинення відповідачем їй моральної шкоди наявний та просить суд стягнути з відповідачів на її користь моральну шкоду, заподіяною ушкодженням здоровя, повязаним з професійним захворюванням, у сумі 100 000 грн. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 2 жовтня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково: стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, в особі Бахмутського відділення на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання, 18 000 гривень, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, зазначило, що судом першої інстанції не враховано, що позивач перебуває на обліку та вже отримує страхові виплати у відділенні Фонду у місті Бахмуті в звязку з хронічним професійним захворюванням. Висновок МСЕК не містить відомостей про спричинення позивачу моральної шкоди у звязку з нещасним випадком на виробництві. Крім того, матеріали справи також не містять жодного документа, який би підтверджував, що симптоми позивачки, на які вона посилається, були відсутні до виникнення хронічного професійного захворювання - фізичні, душевні, психічні страждання. П. 27 статті 77 ЗУ «Про державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 ЗУ «Про державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію норм, якими було покладено на Фонд обовязок по відшкодуванню моральної шкоди у звязку з нещасним випадком на виробництві. Судом не зясовано чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних страждань, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Також заявник зазначив, що відшкодувати моральну шкоди позивачці повинен роботодавець, оскільки вона звернулась до суду в 2017 році. За нормами діючого законодавства з 1 січня 2015 року відшкодування моральної шкоди не є страховою виплатою, незалежно від часу настання страхового випадку, відшкодування моральної шкоди внаслідок нещасного випадку на виробництві повинно відшкодовуватись згідно положень ЦК України та КЗпП України за рахунок роботодавця. З інших підстав судове рішення не оскаржувалось. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача УВД ФССУ [PERSON], яка наполягала на доводах апеляційної скарги, просила рішення суду скасувати, відмовивши у задоволенні позову, пояснення представника ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» [PERSON], яка проти скарги заперечувала, просила рішення суду залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що з 3 лютого 1978 року по 28 березня 2005 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Часівоярський вогнетривкий комбінат», працюючи на різних посадах та була звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 8-11). [PERSON] про нещасний випадок на виробництві за формою Н-362/0 від 28 травня 2003 року, а саме п. 14, професійне захворювання [PERSON] виникло через роботу в умовах підвищеної запиленості, при цьому у п. 17 даного акту винною особою визначено представника роботодавця - начальника цеху № 5 [PERSON] (а.с. 18-20). [PERSON] висновку МСЕК від 17 червня 2003 року серії 2-18 АВ № 053174 [PERSON] вперше встановлено 60% стійкої втрати професійної працездатності по 17 червня 2005 року, що переглядалось, та за висновком МСЕК (довідка серії ДОН-04 № 063068 від 04 липня 2005 року) встановлено 60% стійкої втрати професійної працездатності безстроково (а.с. 39-41). Відповідно ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній на момент встановлення вперше позивачу стійкої втрати працездатності, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Відповідно до ч. 2 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній на момент встановлення вперше позивачу стійкої втрати працездатності, у разі стійкої втрати професійної працездатності, встановленої МСЕК, Фонд соціального страхування від нещасних випадків проводить одноразову страхову виплату потерпілому. [PERSON] розяснень викладених у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року, право на відшкодування шкоди у потерпілого настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Отже, право позивачки на відшкодування моральної шкоди виникло з дня встановлення вперше висновком МСЕК стійкої втрати працездатності, тобто з 17 червня 2003 року, тобто до набрання чинності Законами України «Про Державний бюджет України на 2006 рік», «Про Державний бюджет України на 2007 рік», якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди, та Законом України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», яким була виключена стаття 34 вказаного Закону, що передбачала право потерпілих на відшкодування моральної шкоди. Таким чином, потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, за рахунок Фонду соціального страхування у разі, якщо стійку втрату працездатності вперше встановлено у період з 01 квітня 2001 року по 31 грудня 2005 року. Враховуючи наведене, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення відшкодування моральної шкоди саме з Фонду. Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 18 000 гривень, суд першої інстанції виходив із тяжкості ушкодження здоровя позивачки, характеру та тривалості моральних страждань позивачки з звязку з отриманням професійного захворювання, судом враховано засади розумності, виваженості та справедливості. Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про часткове задоволення позову. Натомість під час вирішення питання про стягнення на користь позивачки моральної шкоди, суд помилково стягнув моральну шкоду з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Бахмутського відділення. Відповідно положень частин 1-3 статті 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Відповідно до ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. [PERSON] відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Бахмутське відділення є відокремленим підрозділом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (а.с. 94-95). Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення суми моральної шкоди з відокремленого підрозділу Бахмутського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, який не є юридичною особою, не має правосуб'єктності та виступає лише як відокремлена частина юридичної особи, що його створила. За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди із структурного підрозділу підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову і стягнення на користь [PERSON] з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області моральної шкоди, заподіяної внаслідок виробничої травми. При цьому колегія суддів погоджується із розміром моральної шкоди у 18 000 грн., який визначив суд першої інстанції, оскільки судом першої інстанції при визначенні цієї суми були враховані тяжкість ушкодження здоровя позивачки, ступінь втрати професійної працездатності, що є незворотнім, глибину та тривалість моральних страждань, засади розумності, виваженості та справедливості. В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального і процесуального права. Щодо доводу апеляційної скарги про те, що для встановлення факту спричинення моральної шкоди необхідно призначити експертизу у відповідності до пункту 1.1 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоровя, повязане з виконанням трудових обовязків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоровя України від 22 листопада 1995 року № 212, оскільки висновок МСЕК не містить відомостей про спричинення позивачу моральної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне. Відповідно пункту 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року у справі №1-9/2004, яким визначено, що ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні і фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоровя потерпілого погіршено, а тому вказаний довід апеляційної скарги є необґрунтованим. Також є неспроможним довід апеляційної скарги про те, що моральну шкоду повинен відшкодувати позивачу роботодавець, оскільки право позивача на отримання відшкодування моральної шкоди з відділення Фонду соціального страхування виникло під час дії ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» у редакції, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» в редакції від 1 січня 2015 року не має зворотної дії в часі. [PERSON] з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп , від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 , від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001 , від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Outcome: partial