Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

У червні 2016 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] «Про зміну розміру аліментів», на обґрунтування якого позивач зазначила, що 16.04.2008 року рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області шлюб між нею та відповідачем розірвано. Від шлюбу вони мають сина - [PERSON], [INFO]. Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 19.06.2008 року з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 300,00 гривень щомісячно, починаючи з 27 травня 2008 року до його повноліття, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку. На сьогоднішній день її матеріальний стан сильно змінився, за станом здоровя вона не має можливості працювати, неповнолітній син потребує більших затрат на харчування та придбання одягу, крім того розмір стягнутих аліментів становить менше 30% прожиткового мінімуму. Просила збільшити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на її користь за рішенням Нововодолазького районного суду від 19 червня 2008 року на утримання неповнолітнього сина [PERSON] до розміру 1/3 частини всіх видів заробітної плати щомісяця, до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% від прожиткового мінімуму (а. с. 2 - 3). Розпорядженням керівника апарату суду № 353 від 21.08.2017 року призначено повторний автоматизований розподіл справи й згідно відповідному протоколу справу передано до розгляду головуючому судді Мащенко С. В. (а. с. 35 - 37). Позивач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи була сповіщена своєчасно та належним чином, надала суду заяву, зареєстровану за вхідним № 2051/17-вх від 08.09.2017 року, з проханням справу розглянути у її відсутність, зазначивши, що позов підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а. с. 39). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не зявився, про час та місце розгляду справи сповіщений своєчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надавав. Згідно із частиною 2 статті 158 Цивільного процесуального кодексу України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача по справі свідчить її відповідна заява, долучена до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання позивачем особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність. Відповідно до частини 1 статті 224 Цивільного процесуального кодексу України у звязку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд вирішив можливим справу розглядати на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечувала позивач. Повно та всебічно зясувавши всі обставини справи, на які позивач посилалась як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, що досліджені у судовому засіданні й відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, а саме: дослідивши матеріали справи, що містять письмові докази, - суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Згідно свідоцтва про народження (серії І-ВЛ № 005459), виданого 26.05.2005 року Станичненською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, [PERSON] народився 10.05.2005 року, про що в Книзі реєстрації народжень 26.05.2005 року зроблено відповідний актовий запис за № 7, та його батьками зазначені громадянин України [PERSON] та громадянка України [PERSON] (а. с. 5). Як убачається з рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 19.06.2008 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON],[INFO], у розмірі 300,00 гривень щомісячно, починаючи з 27 травня 2008 року до повноліття дитини, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку (а. с. 7). 11 липня 2008 року Нововодолазьким районним судом Харківської області видано виконавчий лист № 2-369/08 про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього [PERSON], 10.05.2005року народження, у розмірі 300,00 гривень, починаючи з 25.05.2008 року до його повноліття (а. с. 8). Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями). Відповідно до положень частини 1 статті 1 та частини 1 статті 2 Сімейного кодексу України зміст майнових прав та обовязків батьків і дітей, а також регулювання майнових відносин між батьками та дітьми визначається зазначеним кодексом. Положеннями частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тотожне за своїм правовим змістом розяснення міститься також й у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 25.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Крім того, суд виходить з того, що зазначений обовязок також закріплений нормами Конституції України та відповідно кореспондується з правом будь-якої дитини на отримання аліментів від своїх батьків до досягнення повноліття (стаття 51 Конституції України). У свою чергу, положення Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XІІ від 27.02.1991 року) передбачають, що дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Відповідно до положень частини 2 статті 181 Сімейного кодексу України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (частина 3 статті 181 Сімейного кодексу України). Відповідно до положень статті 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічна за своїм змістом норма міститься й у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до якої розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у звязку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровя когось із них. Стаття 182 Сімейного кодексу України розяснює, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя й матеріальне становище як дитини, так і платника аліментів; наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З огляду на положення частини 1 статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За досліджених обставин суд приходить до висновку, що [PERSON] не виконував по відношенню до свого неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], батьківські обовязки, передбачені сімейним законодавством, та ухилявся від належної участі по його утриманню у грошовій чи будь-якій іншій формі, у звязку із чим аліменти на його утримання були стягнуті за рішенням суду в розмірі 300,00 гривень щомісячно, починаючи з 27 травня 2008 року до повноліття дитини, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. На час звернення позивача до суду та розгляду справи за суттю позовних вимог [PERSON] виповнилось дванадцять років. Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України. Відповідно до приписів абзацу 2 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» № 928-VІІІ від 25.12.2015 року (із змінами та доповненнями) прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення, а саме: дітей віком від 6 до 18 років, - встановлений в сумі: з 01.01.2016 року - 1455 гривень, з 01.05.2016 року - 1531 гривня та з 01.12.2016 року - 1689 гривень. Згідно абзацу 2 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» № 18015-VІІІ від 21.12.2015 року (із змінами та доповненнями) прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення, а саме: дітей віком від 6 до 18 років, - встановлений в сумі: з 01.01.2017 року - 1689 гривень та з 01.05.2017 року - 1777 гривень. Таким чином, суд вбачає тенденцію росту тричі на рік прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тоді як рішенням суду аліменти стягнуті у твердій грошовій сумі в розмірі, який набагато менший ніж установлений законом мінімум для дитини відповідного віку, тобто на час ухвалення рішення суду аліменти на дитину в віці дванадцять років не можуть бути меншими ніж 50% х 1777 гривень = 888,50 гривень, тоді як фактично аліменти відповідачем сплачуються у сумі 300 гривень, що на 888,50 гривень 300 гривень = 588,50 гривень є меншим, ніж законодавець визнав необхідним для нормального проживання та розвитку дитини. Отже, суд вбачає підстави для зміни способу та розміру аліментів, що стягуються з відповідача за рішенням суду й враховуючи приписи частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівність обовязку батьків щодо утримання дитини, матеріальне становище сторін, а також той факт, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково та змінити спосіб та розміру стягнення визначених раніше судом аліментів на розмір - 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON], але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття. Приймаючи таке рішення, суд вважає, що позивач не довів необхідність та можливість встановити аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] й вважає за необхідне, достатнє та справедливе їх стягнення у розмірі 1/4 частини. При цьому, суд враховує, що у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням суду законної сили, про що надає свої розяснення абзац 4 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». На підставі приписів пункту 1 частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини за один місяць підлягає негайному виконанню. Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов [PERSON] до [PERSON] «Про зміну розміру аліментів»частково, суд вважає за необхідне вирішити згідно підпункту 6 частини 1 статті 214 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини 1 статті 88 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В той же час частина 3 цієї ж норми права обумовлює, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в доход держави пропорційно до задоволеної частини вимог. При цьому приписи частини 1 та 2 статті 79 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, обєкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. На підставі приписів частини 1, абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (із змінами та доповненнями) за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Із зазначеним позовом [PERSON] звернулась до суду у 2016 році. Як вже було зазначене, пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України. Відповідно до приписів абзацу 4 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» № 928-VІІІ від 25.12.2015 року (із змінами та доповненнями) з 01 січня 2016 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 1378 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 551,20 гривень, виходячи з розрахунку: 1378 гривень х 0,4 = 551,20 гривень. Однак на підставі приписів пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» вона як позивач у справі про стягнення аліментів звільняється від сплати судового збору. Отже, ухвалюючи рішення та задовольняючи позов [PERSON] частково, суд доходить й до висновку про те, що з відповідача пропорційно до задоволеної частини вимог слід стягнути в доход держави судовий збір у сумі 551,20 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial