Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача, у якому просила розірвати зареєстрований 07 червня 2014 року між ними шлюб, посилаючись на те, що шлюбні відносини між сторонами повністю припинені з жовтня 2014 року, проживають окремо і спільне господарство ними не ведеться, будь-які почуття або спільні інтереси між сторонами відсутні, тому позивач вважає, що подальше спільне проживання є неможливим, збереження шлюбу - недоцільним. 13 червня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, на виконання ухвали Апеляційного суду м. Києва від 05 червня 2018 року, якою визначено підсудність розгляду цивільної справи, згідно із ст. 27 ЦПК України та ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Ухвалою судді від 15 червня 2018 року позовну заяву залишено без руху, для виконання позивачем вимог статті 177 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». 21 червня 2018 року позивач подала до суду заяву про усунення недоліків разом з квитанцією про сплату суми судового збору і ухвалою судді від 25 червня 2018 року у справі відкрито підготовче провадження /а. с. 22-23/. Ухвалою судді від 25 червня 2018 року у справі відкрито провадження у загальному порядку /а. с. 22-23/. 15 серпня 2018 року суд закінчив підготовче провадження та призначив справу для розгляду по суті, про що постановлено ухвалу /а. с. 31/. Позивач подала до суду заяву про заяву про розгляд справи без її участі і не з'явилася у судове засідання. Відповідач у судове засідання не з'явився також, повідомлявся належним чином про призначене судове засідання, відзив на позов не було подано. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони перебувають у зареєстрованому Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білогорського районного управління юстиції в Автономній Республіці Крим, що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] про шлюб від 07 червня 2014 року та свідоцтвом про шлюб за поновленим записом, виданим повторно Новокаховським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, згідно з актовим записом № 02 від 17 квітня 2018 року /а. с. 11, 12/. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з приписами статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частинами третьою та четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб між сторонами фактично розпався, сім'я носить формальний характер, рішення про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню дружини, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved