Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому зазначає, що на підставі рішення Камінь-Каширського міської ради № 25/18 від 17 червня 2015 року нею було приватизовано земельну ділянку площею 0,1000 га по вул. Поліська, 11 у м. Камені-Каширському Волинської області та отримано державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, серії ЯГ № 549164. Відразу за її господарськими будівлями відповідачка [PERSON] приватизувала також земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Пізніше виявилося, що остання приватизувала земельну ділянку по самий фундамент її хліва, що суперечить вимогам п. 3.25 ДБН 360-92, згідно з якими відстань від конструкцій стін будівель до меж сусідньої земельної ділянки повинна бути не менше 1 метра, і таким чином позбавила можливості здійснювати догляд за господарською будівлею. Окрім того, відповідачка створила під хлівом стічну яму, від чого він почав руйнуватися. До приватизації межа між її та відповідачкою земельними ділянками проходила на відстані двох метрів від її хліва в сторону будинку та була відгороджена парканом з металевої сітки. Відповідачка приватизувала земельну ділянку площею 0,14 га, хоча в межах міста дозволено приватизувати земельну ділянку площею 0,10 га. Ні вона, ні її чоловік межі земельної ділянки відповідачки не погоджували. Вважає, що при приватизації [PERSON] земельної ділянки ні міською радою, ні Центром державного земельного кадастру не були враховані її інтереси, а тому просить скасувати рішення Камінь-Каширської міської ради про виділення [PERSON] у приватну власністю земельної ділянки площею 0,14 га та державний акт на право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Торгова, 45 у м. Камені-Каширському Волинської області. Під час розгляду справи позивачка [PERSON] подала клопотання про уточнення позовних вимог, в якому просить скасувати рішення Камінь-Каширської міської ради № 212 від 21 квітня 1997 року про виділення [PERSON] (чоловікові відповідачки [PERSON]П.) земельної ділянки площею 0,04 га для ведення особистого підсобного господарства та виданий на імя останнього державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,14 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. У заперечені на позов відповідачка [PERSON] просить у задоволені позовних вимог відмовити, мотивуючи тим, що в часі право приватної власності на землю нею реалізовано раніше від позивачки більше як на 10 років, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, виданим міською радою 12 вересня 1997 року на імя її нині покійного чоловіка [PERSON], при цьому були дотримані вимоги діючого на той час Земельного кодексу України 1990 року, у тому числі і щодо розмірів безоплатної передачі у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку та для ведення підсобного господарства. Окрім того, [PERSON] просить застосувати строки позовної давності, оскільки позивачці про ситуативну неузгодженість меж між їхніми земельними ділянками та про порушені, на думку останньої права, було відомо станом ще на 25 липня 2008 року, тобто на час отримання [PERSON] державного акта на право власності на земельну ділянку. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали з викладених у позові підстав і просили їх задовольнити. Представники відповідача - Камінь-Каширської міської ради, - [PERSON] та [PERSON] позов не визнали і просили відмовити у його задоволені та пояснили, що при прийнятті рішення та видачі чоловікові відповідачки [PERSON] - [PERSON] державного акта на право приватної власності на земельну ділянку по вул. Торгова, 45 у м. Камені-Каширському міською радою були дотримані вимоги діючого на той час земельного законодавства, межі земельної ділянки [PERSON] зі сторони позивачки були погоджені нині покійним чоловіком останньої - [PERSON], під час передачі у власність земельної ділянки позивачці по вул. Поліська, 11 у м. Камені-Каширському було виготовлено технічну документацію та останній було відомо про межі між її земельною ділянкою та земельною ділянкою відповідачки [PERSON], проте на час затвердження технічної документації із землеустрою і видачі у 2008 році державного акта на право приватної власності на землю [PERSON] заперечень щодо меж її земельної ділянки не висловлювала, погодившись з конфігурацією та площею земельної ділянки. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали з підстав, наведених у письмовому заперечені, і просили у задоволені позовних вимог відмовити. Окрім того [PERSON] пояснила, що під час приватизації у 2008 році позивачкою земельної ділянки вона не погодила їй межі, а в акті погодження меж земельної ділянки [PERSON] підпис виконано представником міської ради [PERSON], що свідчить про обізнаність позивачки ще в 2008 році про ситуативну неузгодженість між їхніми земельними ділянками. Представник відповідача ДП «Центр державного земельного кадастру» [PERSON] вимоги позивачки не визнав і просив відмовити у позові, пояснив, що межа земельної ділянки відповідачки [PERSON] проходить по стіні сараю позивачки [PERSON], про що останній було відомо під час виготовлення технічної документації із землеустрою на її земельну ділянку. Представник третьої особи Реєстраційної служби Камінь-Каширського районного управління юстиції у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволені позову належить відмовити, зважаючи на таке. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 вересня 2008 року є власником житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Поліська, 11 у м. Камені-Каширському, біля будинку розташовані: сарай Б-1, літня-кухня В-1, сарай Г-1 (а.с. 41, 42). Рішенням Камінь-Каширської міської ради № 22/9 від 25 січня 2008 року їй на підставі ст. ст. 12, 118, 121 ЗК України надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання та видачі державного акта на право приватної власності на землю для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,10 га. На підставі цього рішення за заявою [PERSON] Камінь-Каширським відділом Волинської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» була виготовлена технічна документація, яку погоджено у відповідності до ст. ст. 12, 81, 96, 118, 121 ЗК України рішенням Камінь-Каширської міської ради № 25/18 від 17.06.2008 року, та 25 липня 2008 року позивачці видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку по вул. Поліська, 11 у м. Камені Каширському площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, серії ЯГ № 549164, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010808500202, кадастровий номер земельної ділянки 0721410100:01:002:0505. Зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 серпня 2008 року (а.с. 40) вбачається, що відповідачка [PERSON] успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і ведення підсобного господарства площею 0,14 га. Ця земельна ділянка була передана у приватну власність її чоловікові - [PERSON] по вул. Торгова, 45 у м. Камені-Каширському у розмірі 0,04 га для особистого підсобного господарства та 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку на підставі рішень виконкому Камінь-Каширської міської ради від 21.04.1997 року № 212 та № 213, прийнятих згідно з Декретом КМ України від 26 грудня 1992 року № 15-92 та згідно зі ст. 56 ЗК України 1990 року, і останньому було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ВЛ, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 107. Встановлено також, що земельні ділянки позивачки [PERSON] та відповідачки [PERSON] межують між собою, їх межа відображена у державному акті на право власності на земельну ділянку [PERSON] на описі меж літерами від Д до Е, у технічній документації із землеустрою позивачки на кадастровому плані земельних ділянок - літерами від Д до Ж. З наявної у технічній документації із землеустрою ситуаційної схеми, виготовленої на замовлення позивачки, та пояснень сторін у судовому засіданні встановлено, що межа між земельними ділянками відповідачки [PERSON] та позивачки [PERSON] проходить по стіні господарської будівлі (сараю) останньої (на ситуаційній схемі по лінії 2,71 м). Як пояснила у судовому засіданні [PERSON] ця обставина перешкоджає їй обслуговувати господарську будівлю, що призводить до руйнування, добровільно надати доступ для обслуговування стіни сараю, по якій проходить межа земельних ділянок, [PERSON] відмовляється, у звязку з чим вона й звернулася до суду з даним позовом. Наведене свідчить про те, що між сторонами фактично існує спір щодо користування суміжними земельними ділянками зі сторони, де вони межують по стіні господарської будівлі позивачки. Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється зокрема шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Статтею 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно з п. 3.25* ДБН 360-92 для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. Разом з тим, як вбачається з акту погодження меж землекористувачами суміжних земельних ділянок, згідно з яким були встановлені межі земельної ділянки [PERSON] (чоловіка відповідачки [PERSON]П.), межа земельної ділянки останнього зі сторони [PERSON] була погоджена землекористувачем [PERSON] чоловіком позивачки. [PERSON] не надала суду доказів на підтвердження тих обставин, що її (нині покійний) чоловік такі межі не погоджував. Та обставина, що межі земельної ділянки [PERSON] не погоджувалися іншим землекористувачем [PERSON], про що остання, будучи допитаною як свідок, підтвердила у судовому засіданні, пояснивши, що підпис в акті встановлення та узгодження меж земельної ділянки [PERSON] їй не належить, не може бути доказом того, що оскаржуване позивачкою рішення та державний акт на право власності на земельну ділянку на імя [PERSON] порушують її ([PERSON]В.) права та інтереси. Безпідставними є посилання позивачки, як на підставу для скасування оскаржуваного нею рішення міської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку, на порушення міською радою норм земельного законодавства в частині площ переданих у приватну власність чоловіка відповідачки [PERSON] [PERSON] земельних ділянок. Згідно зі ст. ст. 56, 67 ЗК України 1990 року, в редакції чинній на час прийняття рішень про передачу [PERSON] земельних ділянок, для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки в межах населених пунктів у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 га, а розмір земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у містах повинен бути не більше 0,1 га. Доводи представника позивача [PERSON] про те, що в оскаржуваному державному акті на право приватної власності на земельну ділянку є лише посилання як на підставу його видачі на рішення Камінь-Каширської міської ради № 212 від 21 квітня 1997 року, яким [PERSON] була виділена земельна ділянка не площею 0,14 га, а лише площею 0,04 га, не свідчать про підставність позовних вимог [PERSON] Матеріали справи свідчать, що питання про безоплатне надання [PERSON] земельної ділянки було вирішено як рішенням міської ради № 213 від 21 квітня 1997 року, в якому вказувалося про передання йому у власність земельної ділянки площею 0,14 га, з яких 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, 0,04 га для особистого підсобного господарства, так і рішенням міської ради № 212 від 21 квітня 2007 року, згідно з яким [PERSON] було надано земельну ділянку розміром 0,04 га для ведення особистого підсобного господарства та вказано у цьому рішенні, що всього за [PERSON] рахується 0,14 га. Згідно з актом про перенесення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 07 серпня 2015 року, наданим у судовому засіданні позивачкою, межі належної їй земельної ділянки площею 0,10 га по вул. Поліська, 11 у м. Камені-Каширському були винесені в натурі у відповідності до виданого їй державного акта на право власності на земельну ділянку та технічної документації із землеустрою. Статтями 11, 15 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки в даному випадку позивачка не довела тих обставин, що відповідачі під час приватизації чоловіком відповідачки [PERSON] [PERSON] земельної ділянки порушили її права, свободи чи інтереси , то суд приходить до висновку, що в позові належить відмовити. Окрім того, позивачкою пропущено строк позовної давності, про застосування якого у судовому засіданні клопотала відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON], про що подали заяву (письмові заперечення). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки, а ст. 261 цього Кодексу передбачено, що початок перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак, обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права покладається на позивача. На час виникнення між сторонами спірних правовідносин були чинними положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, згідно з якими позовна давність не поширювалася на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Зазначена норма виключена Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року, який набрав чинності 15 січня 2012 року. Разом з тим, згідно з п. 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто до 15 січня 2015 року, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Позивачка [PERSON] звернувся до суду з позовом про скасування рішення міської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON] у травні 2015 року. Про існуючі межі між її земельною ділянкою та земельною ділянкою [PERSON] позивачка, на думку суду, дізналася у 2008 році, коли на її замовлення була виготовлена технічна документація із землеустрою, про що свідчить, зокрема, її підпис в акті встановлення та узгодження меж між землекористувачами суміжних земельних ділянок (а.с. 55 зворот) та в акті здачі межових знаків на збереження від 13 травня 2008 року (а.с. 56 зворот). Отже, суд приходить до висновку, що обґрунтованими є доводи [PERSON] та її представника про пропуск позивачкою строку позовної давності строку для звернення останньої до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Висновки суду щодо відмови у задоволені позовних вимог (з урахуванням встановлених обставин справи та наданих сторонами доказів) не порушують прав та законних інтересів позивачки щодо володіння та користування належною їй земельною ділянкою та господарською будівлею (сараєм), по якій проходить межа між суміжними земельними ділянками, оскільки остання вправі звернутися до суду за захистом своїх прав шляхом застосування інших, передбачених законом способів, зокрема, у спосіб, передбачений главою 16 ЗК України. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати з відповідачів стягненню не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed