Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила поділити спільне майно їхнього з відповідачем подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши за нею право особистої приватної власності на автомобілі: марки «Mersedes-Benz», модель «412 D 2874», тип кузова «автобус-D», 2000 року випуску, колір білий, державний номер [NUMBER] , вартість якого на дату подання позову становить 200000 грн.; марки «Mersedes-Benz», модель «312D-П18 2874», тип кузова «автобус-D», 1999 року випуску, колір білий, державний номер [NUMBER] , вартість якого на дату подання позову становить 200000 грн.; марки «Nissan», модель «Micra», тип кузова «легковий хетчбек-В», 2007 року випуску, колір червоний, державний номер [NUMBER] , вартість якого на дату подання позову становить 160000 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі у них з відповідачем народилася дитина: [PERSON] , [INFO] . З початку 2018 року їхні з відповідачем сімейні стосунки погіршилися і протягом останнього часу розладнались остаточно, оскільки між ними виникли непорозуміння у сімейних стосунках та вихованні дитини. На початку 2019 року відповідач пішов з родини та почав мешкати окремо, у зв`язку з чим нею до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська подано позов про розірвання шлюбу. Під час шлюбу ними було набуто наступне майно: 04.01.2011 року автомобіль Mersedes-Benz 310, державний номер [NUMBER] , право власності на який було оформлено на відповідача; 09.12.2011 року автомобіль Mersedes-Benz 412 D 2874 (2000), білий, державний номер [NUMBER] , право власності на який було оформлено на відповідача; 28.04.2015 року автомобіль Mersedes-Benz 312D-П18 2874 (1999), білий, державний номер [NUMBER] , право власності на який було оформлено на відповідача; 02.10.2015 року автомобіль Nissan Місrа, легковий хетчбек-В, 2007 року випуску, колір червоний, державний номер [NUMBER] , право власності на який було оформлено на позивачку; 06.04.2016 року автомобіль ACURA MDX [NUMBER] , (2008), білий, державний номер [NUMBER] , право власності на який було оформлено на відповідача. На теперішній час вони не вирішили питання поділу спільного сумісного майна, у зв`язку з чим вона була вимушена звернутися до суду. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги і просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні визнав позовні вимоги позивачки в частині саме поділу майна і не заперечував проти визнання за нею право особистої приватної власності на автомобілі, які нею зазначені, але не визнав їхню вартість, зазначену позивачкою в позовній заяві. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні було встановлено, що 16 квітня 2005 року [PERSON] і [PERSON] (до шлюбу [PERSON] ) уклали шлюб у Кіровському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про що було складено відповідний актовий запис № 93 від 16.04.2005, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданим 16.04.2005 року (а.с.5). В шлюбі у них народилася дитина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її народження, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.6). Рішенням же Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2019 року у цивільній справі № 204/3170/19, шлюб між ними був розірваний. З вищевказаним рішенням суду можна ознайомитись у відкритому доступі на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень за наступними посиланнями: http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/83145026. При цьому, судом було встановлено, що за час шлюбу подружжям було придбане рухоме майно, а саме автомобілі: Mersedes-Benz 310, державний номер [NUMBER] , придбаний 04 січня 2011 року; Mersedes-Benz 412 D 2874 (2000), білий, державний номер [NUMBER] , придбаний 09 грудня 2011 року; Mersedes-Benz 312D-П18 2874 (1999), білий, державний номер [NUMBER] , придбаний 28 квітня 2015 року; Nissan Місrа, легковий хетчбек-В, 2007 року випуску, колір червоний, державний номер [NUMBER] , придбаний 02 жовтня 2015 року; ACURA MDX 3700, (2008), білий, державний номер [NUMBER] , придбаний 06 квітня 2016 року. Вищевказані автомобілі зареєстровані на ім`я відповідача, окрім автомобіля Nissan Місrа, державний номер [NUMBER] , який зареєстрований на ім`я позивачки. Вищевказані обставини визнавалися і не заперечувалися сторонами у справі, а тому вони не підлягають доказуванню в порядку ч. 1 ст. 82 ЦПК України, згідно якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Позивачка звернулася до суду і просила поділити зазначене майно між нею та відповідачем, як спільне сумісне майно подружжя, набуте ними під час шлюбу, виділивши їй автомобілі: марки «Mersedes-Benz», модель «412 D 2874», тип кузова «автобус-D», 2000 року випуску, колір білий, державний номер [NUMBER] ; марки «Mersedes-Benz», модель «312D-П18 2874», тип кузова «автобус-D», 1999 року випуску, колір білий, державний номер [NUMBER] ; марки «Nissan», модель «Micra», тип кузова «легковий хетчбек-В», 2007 року випуску, колір червоний, державний номер [NUMBER] , а решту автомобілів залишити відповідачеві. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні положення має ч. 3 ст. 368 ЦК України, згідно якої - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на вищевказані норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що вище перелічені автомобілі дійсно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] , оскільки були придбані ними під час шлюбу. Встановлюючи право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частина 1 ст. 69 СК України визначає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як роз`яснив абзац 1 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, автомобіль відноситься до неподільних об`єктів власності, а відтак при поділі такого об`єкту право власності на нього визнається за одним з подружжя, а іншому сплачується грошова компенсація замість його частки у праві спільної сумісної власності на таке майно. Зокрема відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сторони же в судовому засіданні виклали свою пропозицію щодо розподілу між ними, належних їм на праві спільної сумісної власності, автомобілів, стосовно якої у суду відсутні підстави для незгоди. Крім того, згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що відповідач визнає позовні вимоги позивачки в частині розподілу спільного сумісного майна подружжя, визнання відповідачем позову в цій частині не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а для ухвалення рішення про задоволення позову наявні законні підстави. Тому, суд вважає заявлені позивачкою позовні вимоги в частині саме розподілу майна обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає можливим поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобілі: марки «Mersedes-Benz», модель «412 D 2874», тип кузова «автобус-D», 2000 року випуску, колір білий, державний номер [NUMBER] , № [NUMBER] [NUMBER] , № куз. [NUMBER] ; марки «Mersedes-Benz», модель «312D-П18 2874», тип кузова «автобус-D», 1999 року випуску, колір білий, державний номер [NUMBER] , № [NUMBER] . [NUMBER] , № куз. [NUMBER] ; марки «Nissan», модель «Micra», тип кузова «легковий хетчбек-В», 2007 року випуску, колір червоний, державний номер [NUMBER] , № куз. [NUMBER] . В той же час, суд вважає необґрунтованими і безпідставними позовні вимоги позивачки в частині зазначення в рішенні суду вартості спірних автомобілів, яка (вартість) визначена нею на власний розсуд, що було підтверджено в судовому засіданні. Так, положеннями ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суду не було представлено належних і допустимих, в порядку § 1 Глави 5 Розділу 1 чинного ЦПК України, доказів на підтвердження вартості спірних автомобілів, яка (вартість) зазначена в позовній заяві. Згідно же з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом роз`яснювалося стороні позивачки про можливість надання доказів щодо вартості спірних автомобілів або ж призначення у справі відповідної судової експертизи для встановлення зазначених обставин, але сторона позивачки відмовилася від надання доказів і вважала, якщо відповідач не згоден з вартістю, то він має надати докази зворотного. Разом з тим, твердження сторони позивачки, що, якщо відповідач не згоден з вартістю, то він має надати докази зворотного, не заслуговують на увагу, оскільки вони суперечать нормам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, враховуючи чинну на момент розгляду справи норму закону щодо диспозитивності цивільного судочинства, судом було вжито всіх допустимих способів захисту прав позивачки, а позивачка, в свою чергу, розпорядилася своїми правами на власний розсуд. За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог в частині зазначення в рішенні суду вартості спірних автомобілів. Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки слідує стягнути судовий збір в сумі 5600 грн. 00 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial