Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив зменшити розмір аліментів, стягнутих з нього рішенням Чернігівського районного суду від 08 січня 2015 року на користь відповідача на утримання дітей - синів [PERSON], 2004 року народження та [PERSON], 2010 року народження, з 1/3 частини всіх видів його доходів до 1/8 частини заробітку. Рішенням від 29 вересня 2017 року Чернігівський районний суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовив. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неповноту дослідження судом наявних доказів та встановлення обставин у справі, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не дотримано вимог ст. 192 Сімейного Кодексу України щодо встановлення обставин, наявність яких передбачає зміну розміру аліментів. Позивач вказує, що суд необґрунтовано не врахував, як підставу для зменшення розміру аліментів, ту обставину, що ним визнано батьківство відносно неповнолітніх дітей його теперішньої дружини [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], адже з моменту усиновлення всі виплати дружині (державна допомога одинокій матері) припинилися, і тепер обов'язок утримання дітей покладений саме на нього. Зазначає також, що оспорюваним рішенням суд поставив всіх його п'ятьох дітей в різне по рівню забезпеченості з його боку становище, що суперечить приписам ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року. В письмових запереченнях [PERSON], вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим та не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить відхилити її, а рішення суду залишити без змін. Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що з часу визначення рішенням Чернігівського районного суду від 08 січня 2015 року розміру аліментів - 1/3 частини доходу позивача, його сімейний стан не змінився, оскільки на час винесення вказаного рішення позивач був одружений та мав родину з восьми осіб. Суд констатував також, що при визначенні розміру аліментів також вже враховувалась наявність у [PERSON] непрацездатних батьків, і зазначив, що стан його здоров'я не змінився, а матеріальне становище з того часу покращилось внаслідок працевлаштування. Проте, з таким висновком районного суду не може погодитись апеляційний суд, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам законодавства, якими регулюються спірні правовідносини. У справі встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Чернігівського районного суду від 08 травня 2013 року був розірваний. Сторони являються батьками [PERSON], 2004 року народження та [PERSON], 2010 року народження (а.с. 4-6 справа № 748/3536/14-ц). Рішенням від 08 січня 2015 року Чернігівський районний суд стягнув зі [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання синів [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісяця, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 серпня 2013 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с. 5-6). На даний час позивач перебуває у зареєстрованому 27 серпня 2013 року шлюбі зі [PERSON] У даному шлюбі у позивача народився син [PERSON], [INFO] (а.с. 44, 70 справа № 748/3536/14-ц). З наявних у справі копій свідоцтв про народження вбачається, що [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 8, 9). З наданого на запит апеляційного суду повідомлення Чернігівського міського відділу ДРАЦС Головного ТУЮ у Чернігівській області вбачається, що до актового запису про народження № 187 від 29 січня 2004 року, складеного на [PERSON], на підставі спільної заяви батьків про визнання батьківства від 17 січня 2017 року громадянином [PERSON] внесені зміни до актового запису про народження дитини, а саме, у графі «відомості про батька» батьком дитини записано «[PERSON]», прізвище дитини змінено з «[PERSON]» на «[PERSON]», по батькові дитини змінено з «[PERSON]» на «[PERSON]». До актового запису про народження № 2723 від 13 грудня 2007 року, складеного на [PERSON], на підставі спільної заяви батьків про визнання батьківства від 17 січня 2017 року громадянином [PERSON] внесені зміни до актового запису про народження дитини, а саме, у графі «відомості про батька» батьком дитини записано «[PERSON]», прізвище дитини змінено з «[PERSON]» на «[PERSON]», по батькові дитини змінено з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с. 79). Наведена інформація про визнання [PERSON] батьківства щодо неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] також підтверджується наданими апеляційному суду копіями актових записів про народження дітей - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 81, 82). Згідно довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 13 травня 2017 року № 1360 до складу сім'ї [PERSON] входять: дружина [PERSON], син [PERSON], 2014 року народження, син [PERSON], 2004 року народження, син [PERSON], 2007 року народження, пасинок [PERSON], 1995 року народження, падчерка [PERSON], 1998 року народження та падчерка [PERSON], 2005 року народження (а.с. 7). На даний час, як встановлено у справі, позивач сплачує аліменти на утримання синів [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку. Крім цього, додатково з доходу позивача проводиться відрахування заборгованості по аліментам, що підтверджується розрахунками державної виконавчої служби (а.с. 36-38). Звернувшись до суду з вимогою про зменшення розміру аліментів на утримання синів [PERSON] та [PERSON], позивач послався на те, що від другого шлюбу у нього народилась дитина, також на його утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей, відносно яких він визнав своє батьківство, також він частково утримує непрацездатну матір та трьох дітей дружини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 192 СК України та роз'яснень п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Тобто, законодавцем чітко встановлена наявність конкретних підстав для зміни розміру аліментів. Не в повній мірі проаналізувавши наведені норми, суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для зменшення розміру аліментів, які повинні стягуватися зі [PERSON] на користь відповідача на утримання їхніх двох спільних дітей. Так, районний суд в своєму рішенні послався на те, що під час розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та призначення аліментів у розмірі 1/3 частини доходу відповідача судом було враховано перебування [PERSON] у новому шлюбі та народження від цього шлюбу сина [PERSON], його стан здоров'я та наявність на утриманні непрацездатних батьків. Також суд зазначив, що визнанням [PERSON] батьківства щодо двох дітей останній свідомо взяв на себе додаткову відповідальність не тільки за утримання, а й виховання дітей. На час винесення рішення, 08 січня 2015 року, неповнолітні діти [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] вже перебували на утримання позивача, і фактично змінилися лише записи щодо батьківства в їхніх свідоцтвах про народження. Разом з тим, мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції не врахував, що саме визнання [PERSON] батьківства щодо двох неповнолітніх дітей вказує на те, що його сімейний, а отже і матеріальний стан зазнали змін, оскільки утримання двох дітей безумовно потребує матеріальних витрат. З довідки управління праці та соцзахисту населення Деснянської у м. Чернігові ради від 11 жовтня 2017 року вбачається, що [PERSON] перебувала на обліку як одинока матір та отримувала допомогу на двох дітей: у період з липня по листопад 2016 року у розмірі 772,52 грн щомісяця, у грудні 2016 року - 1088,52 грн (а.с. 63). Тобто, з моменту внесення 17 січня 2017 року Чернігівським міським відділом ДРАЦС змін до актових записів про народження неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] (відомостей про батька - [PERSON]) виплата вищевказаної державної допомоги була припинена, і, відповідно ст. 180 СК України, позивач взяв на себе зобов'язання по утриманню дітей, яких раніше частково утримувала держава. Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що діти позивача, відносно яких він в подальшому визнав батьківство, на час винесення рішення про визначення розміру аліментів на утримання синів [PERSON] та [PERSON] вже перебували на його утриманні, є хибним, оскільки юридично такого обов'язку у [PERSON] на час вирішення спору про розмір аліментів, які мали з нього стягуватись на утримання синів, не існувало. Тому наведена обставина не враховувалась і не могла бути врахована Чернігівським районний судом у 2015 році при вирішенні справи про визначення розміру аліментів на утримання неповнолітніх синів [PERSON] - [PERSON] та [PERSON]. На думку апеляційного суду, позивачем надано належні в контексті положень ст.ст. 58-60 ЦПК України докази на підтвердження, як цього вимагають приписи ст. 192 СК України, змін у сімейному стані, тобто, змін щодо тих обставин, які враховувались судом при визначенні розміру аліментів у частці від доходу на утримання неповнолітніх дітей. З урахуванням наведеного, виходячи з принципу розумності, справедливості, інтересів всіх малолітніх дітей та однакового ставлення батька до них, колегія суддів вважає, що розмір присуджених до стягнення з позивача аліментів на утримання синів [PERSON], 2004 року народження та [PERSON], 2010 року народження, слід зменшити до 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, а отже заявлені [PERSON] вимоги підлягають частковому задоволенню. Враховуючи, що при ухваленні судового рішення районним судом неправильно застосовані норми матеріального права, апеляційний суд на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про часткове задоволення позову [PERSON] Оскільки апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і частково задовольняє позов, відповідно до правил п.п. 1, 5 ст. 88 ЦПК України належить провести розподіл судових витрат, понесених позивачем, пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] 533,33 грн в рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції.

Outcome: partial