Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

У травні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом, який потім уточнював. В уточненій позовній заяві в обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилається на те, що він з відповідачкою [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2012 року. Від цього шлюбу сторони мають спільну дитину - неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу з червня 2012 року позивач проживає разом із своїми батьками в квартирі [ADDRESS] . Донька після розірвання шлюбу залишилась проживати з матір`ю, однак у 2016 році з початком навчального року перейшла на постійне місце проживання до позивача, заявивши, що не бажає проживати з матір? ю. З цього часу і до сьогоднішнього дня донька проживає з позивачем та його батьками, утримується та виховується ним, мати ніякої участі у житті доньки не приймає. Ця обставина підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов сім`ї неповнолітнього від 22 березня 2018 року, актом з місця проживання від 18 квітня 2018 року, складеним та підписаним сусідами. Вважає, що саме проживання доньки з батьком, а не з її матір`ю, відповідатиме інтересам дитини та забезпечить належні умови для її розвитку, виховання. Також, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2010 року з позивача стягнуто на користь [PERSON] на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 червня 2010 року до досягнення дитиною повноліття. На примусове виконання зазначеного рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 17.06.2010 року було видано виконавчий, на підставі якого Індустріальним відділом ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області відкрито виконавче провадження. До вересня 2016 року аліменти стягувалися із заробітної плати [PERSON] частково згідно виконавчого листа, частково перераховувалися особисто. Однак, враховуючи, що з вересня 2016 року донька за власним бажанням перейшла на постійне місце проживання до позивача та перебуває на його утриманні, останнім було прийнято рішення про припинення сплачувати аліменти. Внаслідок цього виникла заборгованість по сплаті аліментів. В свою чергу, відповідачка [PERSON] ніякої матеріальної допомоги із своїх доходів в добровільному порядку на утримання доньки не надає, участі у її вихованні не приймає. Вважає, що у зв`язку із проживанням дитини із позивачем та перебуванні її на повному забезпеченні батька з вересня 2016 року і до сьогоднішнього дня у її матері - [PERSON] припинилося право на отримання аліментів на утримання доньки. Враховуючи вищевикладене, просив суд визначити місце проживання дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , разом з її батьком [PERSON] , за місцем проживання - [ADDRESS] , та припинити у зв`язку із цим право [PERSON] , [INFO] , на щомісячне отримання на її користь аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою судді від 04 червня 2018 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04 жовтня 2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 12 годину 00 хвилин 11 квітня 2019 року, представник позивача та позивач не з`явилися. Надали заяву, в якій просили розглядати справу без їх участі, на підставі наявних доказів, заявлені вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила, відзив не подавала, а тому на підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради у судове засідання не з`явився. Через канцелярію суду надали заяву, в якій просили розглядати справу без участі їх представника, та висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] Представник третьої особи - Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надала заяву, в якій проти задоволення позову не заперечувала. З наданих письмових доказів, показань свідків, слідує наступне. Так, судом встановлено, що згідно Свідоцтва про народження (повторно) серії [NUMBER] [PERSON] народилась [INFO] , її батьками зазначені батько [PERSON] , мати [PERSON] , актовий запис № 142 (а.с. 13). На даний час батько дитини, позивач по справі, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.20). Згідно наданої [PERSON] характеристики з місця роботи, акту обстеження житлово-побутових умов, затвердженого головою профспілки, позивач зарекомендував себе позитивно (а.с. 18. 19). Відповідно висновку виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 08.11.2018 року № 18/5-548 про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] встановлено, що згідно акту обстеження умов проживання від 30.10.2018 року за адресою: [ADDRESS] , складеним службою у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, вбачається, що для проживання, виховання та розвитку дитини [PERSON] створені задовільні умови, проведено оцінку психічних станів дитини, батька, у зв`язку з чим вважають за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 109-111). В свою чергу, з представлених суду доказів вбачається, що мати дитини [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , недбало ставиться до своєї дитини, участі у її вихованні не приймає, життям та розвитком доньки не цікавиться. Зокрема, про це свідчить й неодноразова неявка відповідачки в судові засідання, відсутність бажання відстоювати свої права та інтереси як матері дитини, місце проживання якої вирішується в судовому порядку. Вказані обставини також підтверджені допитаними у судовому засіданні свідками [PERSON] , [PERSON] Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що у судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечить інтересам дитини, суд, з врахуванням окремого проживання батьків дитини, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з її батьком [PERSON] , за місцем проживання - [ADDRESS] , які підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині припинення права [PERSON] , на щомісячне отримання на її користь аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у зв`язку з визначенням місця проживання дитини з батьком, суд зазначає наступне. Так, встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2010 року стягнуто щомісячно з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі ј всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 07 червня 2010 року до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2ст. 181 Сімейного Кодексу України за домовленістю між батьками дитини той, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина 2 статті 188 Сімейного кодексу України зазначає, що батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відповідно до п. 17 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і відповідно право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Частина 1 статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження піддягає закінченню у зв`язку з визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження. З аналізу вказаних статей вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому, обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що з вересня 2016 року малолітня дитина [PERSON] перестала проживати з матір`ю, а стала проживати з батьком [PERSON] , тобто змінився сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, та особи, яка їх одержує, тому, враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення від примусового стягнення на користь матері аліментів, бо сімейний стан платника аліментів та особи, що їх одержує змінився, а дитина стала мешкати з батьком.

Outcome: approved