Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної установи «Північна виправна колонія(№90)» (далі ДУ «Північна виправна колонія (№90)») про стягнення вихідної допомоги і середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилаючись на те, що він з 09.09.2010року працював у відповідача на посаді юрисконсульта юридичної групи. 03.04.2019 року звернувся до відповідача із заявою про звільнення його з займаної посади 26.04.2019 року з ініціативи працівника з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору. 26.04.2019 року був звільнений з посади юрисконсульта юридичної групи ДУ «Північна виправна колонія (№90)» . Вважає, що відповідач порушив законодавство про працю та умови колективного договору в частині не виплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення при виході у відпустку. Так, 29.03.2019року він звернувся до виконуючого обов`язки начальника ДУ «Північна виправна колонія(№90)» із заявою про надання частини щорічної відпустки з 01.04.2019року. Того ж дня відповідачем надано згода та підписана заява про надання йому матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі місячного посадового окладу. Однак, матеріальна допомога при виході у відпустку не була нарахована та виплачена. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 07.02.2020 року, залишеним без змін Херсонським апеляційним судом 14.05.2020 року у справі за його позовом до ДУ «Північна виправна колонія(№90)» про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення стягнуто на його користь матеріальну допомогу на оздоровлення в суму 4319,90 грн. Рішення суду виконано відповідачем в повному обсязі 25.05.2020 року, що підтверджується квитанцією про АТ «Універсал Банк» № [NUMBER] . Таким чином, з дня його звільнення до дня виплати матеріальної допомоги на оздоровлення минуло 267робочих днів. Отже, відповідачем порушенні його права передбачені ч.4 ст. 115 КЗпП України, пунктами 2.7, 2.9,3.19 Колективного договору між працівниками ДУ «Північна виправна колонія(№90)» на 2018-2019 рр., зареєстрованого виконавчим комітетом Суворовської районної у м. Херсоні ради за №43 від 16.05.2018року. Вказані порушення відповідачем законодавства про працю та умов колективного договору встановлені судом першої та другої інстанції. Відповідачем порушено законодавство про працю та умови колективного договору також, в частині утримання профспілкових внесків. Частиною 1 ст.26 Закону України «Про оплату праці» регламентовано, що відрахування із заробітної плати можуть проводитися тільки у випадках передбачених законом. Відповідно до положень ч.3 ст.249 КЗпП України і ч.3 ст.42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» за наявності письмових заяв працівників, які є членами профспілки, роботодавець щомісячно і безоплатно утримує із заробітної плати та перераховує на рахунок профспілки членські профспілкові внески працівників відповідно до укладеного колективного договору чи окремої угоди в терміни визначені цим договором. Чинним законодавством визначені певні передумови для утримання роботодавцем профспілкових внесків із заробітної плати працівника, а саме, наявність членства в профспілці, яке підтверджується лише заявою про вступ та наявність письмової заяви працівника з утримання заробітної плати. Проте, в порушення чинного законодавства відповідачем самовільно без належним чином оформленої заяви, в порушення його трудових прав систематично здійснювалося відрахування із заробітної плати членських профспілкових внесків, сума яких складає 3744, 30грн. На його запит до відповідача та до голови профспілкової організації персоналу Північної виправної колонії УДПСУ у Херсонській області надати завірену копію заяви про утримання із заробітної плати членських профспілкових внесків, він таку заяву не отримав, що свідчить про її відсутність у відповідача. У зв`язку з порушення відповідачем законодавства про працю та умов колективного договору в частині виплати заробітної плати, він 21.06.2019року звернувся зі скаргою до Головного управління Держпраці в у Херсонській області на дії відповідача в частині порушення строків виплати заробітної плати та протиправного утримання членських внесків. 08.09.2019року отримав відповідь, що проведено інспекційне відвідування відповідача під час якого встановлено, що в порушення вимог ч.4 ст.115 КЗпП України заробітна плата йому за час щорічної відпустки не пізніше ніж за три робочих дні до її початку не була виплачена. А саме, надано відпустку 01.04.2019року та проведено виплату заробітної плати без урахування матеріальної допомоги на оздоровлення 10.04.2019 року. Отже, Головним управлінням Держпраці у Херсонській області та рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 07.02.2020року встановлено порушення відповідачем строків виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, яка входить в структуру заробітної плати та повинна виплачуватися за три дні до початку відпустки. Отже, в діях відповідача вбачається порушення законодавства про працю та умов колективного договору відносно нього, а ч.3 ст. 38 КЗпП України регламентовано, що працівник має право розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавства про працю, умов колективного договору. Статтею 44 КЗпП України передбачено виплату працівникові вихідної допомоги у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, у разі порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю або колективного договору. Враховуючи, що ним подана 03.04.2019 року заява про звільнення за власним бажанням в порядку ч.3 ст.38 КЗпП України у визначений ним строк 26.04.2019року з відповідача підлягає стягненню вихідна допомога в розмірі 38 158,39грн. із розрахунку: його заробітна плата за два останні робочі місяці (12850,73грн.- березень, + 12588грн.- квітень = 25438,93грн. /2=12719,46грн ?3=38158,39грн.). Згідно зі ч. 1 ст.116, ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Його заробіток за два місяці перед звільненням складає: 12 850,73+12588,20 = 25 438,93 грн./61 кількість календарних днів за останні два робочі місяці = 417,04 грн.? 267 кількість днів затримки = 111 349,68 грн. Відповідно до судової практики, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо) належні до сплати працівникові мають бути виплачені у день звільнення, а тому він не обмежений у строках звернення до суду. З огляду на викладене, позивач просив стягнути з Державної установи «Північна виправна колонія(№90)» на його користь вихідну допомогу у розмірі 38 158,39грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 111 349,68грн. Ухвалою суду від 04.06.2020 року відкрито провадження та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. У відзиві начальник ДУ «Північна виправна колонія(№90)» Соболєв Є. позов не визнав, зазначивши, що доводи позовної заяви не відповідають дійсним обставинам справи та ґрунтуються на доказах, які сфальсифіковані та містять ознаки підробки. Так, 29.03.2019 року позивач звернувся із заявою про надання частини щорічної відпустки терміном 14 календарних днів з 01.04.2019 року та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019рік. Наказом №18 в/п від 29.03.2019року [PERSON] надана частина щорічної відпустки терміном на 14 днів з 01.04.2019року по 14.04.2019року. 03.04.2019 року [PERSON] подав заяву про звільнення із займаної посади за власним бажанням з 26.04.2019року. На підставі наказу №73/ОС від 25.04.2019 року відповідно до ст.38 КЗпП України [PERSON] звільнено з посади юрисконсульта юридичної грипи ДУ «Північна виправна колонія (№90)» за власним бажанням. 11.06.2020 року отримавши копію ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 04.06.2020 року та копії позовної заяви з додатками було установлено, що заява про звільнення [PERSON] від 03.04.2019 року має невідповідність із заявою, яка була надана на підпис виконуючого обов`язки начальника установи [PERSON], оскільки містить виправлення, а саме, «.. за власним бажанням» пастою іншого кольору дописано підставу звільнення «ч.3 ст.38КЗпП», що явно вбачається в оригіналі заяви. В наказі про звільнення від 25.04.2019року в особовій карточці працівника ДУ «Північна виправна колонія №(90)» [PERSON] підставою звільнення зазначено ст.38 КЗпП України, без посилання на її третю частину. В день звільнення 26.04.2019року [PERSON] отримав трудову книжку, ознайомився із наказом , що підтверджується його підписом і претензій щодо вказаних у наказі підстав звільнення та запису в трудовій книжці не заявляв. З моменту звільнення по теперішній час [PERSON] не звертався до установи та інших органів щодо підстав звільнення та запису у трудовій книжці, що підтверджує факт звільнення позивача за власним бажанням без посилання на порушення законодавства про працю. За факту виправлення змісту заяви на звільнення [PERSON] установою було проведено службове розслідування, за результатами якого встановлено, що позивач на день звільнення мав право працювати за необхідності з усіма документами, які необхідні для службової діяльності та в день звільнення звертався до відділу по роботі з персоналом з проханням ознайомитися з особовою справою та зробити копії документів мотивуючи тим, що йому необхідно їх надати до нового місця роботи. Таким чином, позивач мав можливість внести корективи до своєї заяви. 24.06.2020року установою подано заяву до Херсонського відділу поліції за фактом внесення [PERSON] неправдивих відомостей в офіційний документ. Отже, позивач навмисно виправив текст заяви про звільнення від 03.04.2019 року користуючись своїм службовим становищем та маючи доступ до матеріалів справи, вже після того, як заяву про звільнення було погоджено установою та проведено повний розрахунок з позивачем. Доводи позивача про порушення установою законодавства про працю та умови колективного договору в частині утримання профспілкових внесків були перевірені Головним управління Держпраці у Херсонській області та не знайшли своє підтвердження. Окрім того, відповідно до Рекомендацій щодо порядку сплати та обліку членських профспілкових внесків, затверджених постановою Президії Федерації професійних спілок України № П-6-15 від 21.09.2006року, безготівкова сплата щомісячних членських внесків проводиться за письмовою заявою члена профспілки роботодавцю про їхнє утримання із заробітної плати в розмірах, визначених статутом профспілки, впродовж усього періоду роботи на підприємстві в установі, організації. Внески утримуються під час нарахування заробітної плати за місяць. Відрахування членських внесків розпочато в червні місяці 2013року згідно заяви [PERSON] про вступ від 20.06.2013року. Зазначене підтверджує, що на день звільнення позивача і на теперішній час установа не порушувала законодавство в частині перерахування профспілкових внесків і, це не могло слугувати підставою для звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на ч.4 ст.115 КЗпП України, якою передбачено, що заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Згідно зі ч. 10 ст.10 Закону України «Про відпустки» та ч.4 ст. 79 КЗпП України черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником за погодження з виборним органом первинної профспілкової організації і доводиться до відома всіх працівників. Під час складання графіків ураховуються потреби виробництва, особисті інтереси працівників і можливості для їх відпочинку. Частиною 11 ст.10 Закону України «Про відпустки» передбачено, що конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлений графіком узгоджується між працівником і власником, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніше як за два тижні до встановленого графіком терміну. Позивач подав заяву про відпустку в п`ятницю 29.03.2019 року та просив надати відпустку в понеділок 01.04.2019 року. Надавши [PERSON] позапланову відпустку в квітні(по графіку установи позивачу затверджена відпустка у червні 2019роаку) установа не мала можливості завчасно здійснити розрахунок. Питання щодо оплати термінової відпустки поза графіком на законодавчому рівні не врегульовано. Частиною 2 ст.23 Закону України «Про відпустки» передбачено, що в установах та організаціях, що утримуються за рахунок бюджетних коштів, оплата відпусток проводиться із бюджетних асигнувань на їх утримання. Пунктом 2.6 розділу ІІ Колективного договору між працівниками ДУ «Північна виправна колонія (№90)» на 2018-2019 рік зазначено, що оплата праці за рахунок коштів державного бюджету здійснюється в межах асигнувань виділених згідно із бюджетним законодавством на відповідний рік. Пунктом 2.7 Колективного договору передбачено, що розрахунок при виході у відпустку співробітнику видається на руки не пізніше ніж за 3 дні. В іншому випадку відпустка по бажанню співробітника переноситься на період до виплати розрахунку. ДУ «Північна виправна колонія (№90)» пішла на зустріч [PERSON] надавши, йому позапланову відпустку та роз`яснила строки виплати заробітної плати за надання частини щорічної (позапланової) відпустки, про що він не заперечував. З огляду на викладене, вбачається, що підстави для припинення трудових відносин в порядку ч.3 ст.38 КЗпП України, відсутні беручи до уваги дату написання заяви на відпустку - 29.03.2019року, заяви на виплату матеріальної виплати - 29.03.2019року, дату самої відпустки - 01.04.2019року та заяви на звільнення - 03.04.2019року. Відповідно до ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» фінансування діяльності здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законом. Відповідно до п.9 наказу Міністерства юстиції України «Про впорядкування умов праці працівників Державної кримінально-виконавчої служби України, які не мають спеціальних звань» № 957/5 від 17.06.2014року, працівникам виплачується матеріальна допомога, у тому числі на оздоровлення, в межах передбачених у кошторисі асигнувань на оплату праці відповідної установи або організації у сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік, крім матеріальної допомоги на поховання. На дату звільнення позивача в фонді оплати праці за квітень 2019року по кошторису установи не передбачено фінансового збільшення на виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, з огляду на це матеріальна допомога не була виплачена. 20.12.2019 року позивач звернувся з вимогою про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення. Після перегляду 14.05.2020 року Херсонським апеляційним судом рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07.02.2020року установою 25.05.2020 року виплачено [PERSON] в повному обсязі суму матеріальної допомоги. ДУ «Північна виправна колонія (№90)» вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги в розмірі 38 158,39 грн. не визнає в повному обсязі, оскільки відповідачем не було порушено законодавство про працю. Окрім того, вихідна допомога не входить до структури заробітної плати, тому позивач пропустив визначений ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, який почався з 25.04.2019 року, оскільки повний розрахунок з позивачем був проведений 24.04.2019 року. Доводи позивача щодо порушення відповідачем законодавства про працю та умов колективного договору в частині виплати заробітної плати є не зрозумілим, із якої невиплаченої суми та за який період позивач пов`язує вимогу про стягнення 111 349,68грн. Відтак, позивачем була заявлена та задоволена рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 07.02.2020року лише одна вимога про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 4319,90грн. При звільненні позивачу мало бути виплачено суму 16 908,10грн.(12 588,20грн. неоспореної суми + 4319,90грн. матеріальної допомоги на оздоровлення). Таким чином, враховуючи судову практику матеріальна допомога на оздоровлення за час затримки, із якої позивач просить стягнути середній заробіток є лише частиною розрахунку при звільненні та становить 22,55% від загального розрахунку при звільненні. Отже, з урахуванням пропорційності зменшення відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні складає 1103,73грн. з розрахунку 4391,90?25,55%= 1103.73грн. Не погоджуючись із фактом невиплати суми матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 4319,90грн. при звільненні позивач 20.12.2019 року звернувся до суду про стягнення матеріальної допомоги, відповідач дізнався про заявлену вимогу лише 13.01.2020 року отримавши ухвалу суду від 23.12.2019 року, тому строк затримки виплати матеріальної допомоги на оздоровлення необхідно розраховувати саме, з 13.01.2020року, коли відповідачу стало відомо про судовий розгляд справи. З огляду на викладене, строк затримки розрахунку складає 91 робочий день, середній заробіток за два календарні дні, що передували звільненню позивача складає 16 119,72 грн (лютий - 3602,80 грн., за відпрацьовані 12 робочих днів, березень 12850,73 грн. за відпрацьовані 19 робочих днів), середньоденна зарплата складає 519,99 грн. (з розрахунку 16.119,72:31робочий день = 519,99грн.). Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати матеріальної допомоги складає 12 090,03грн. (з розрахунку 519,99?91 каледнарний день?25,55%). Вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 111 349,68грн. є надмірним обчисленим з порушенням норм діючого законодавства та не підлягає задоволенню. Окрім того, позивачем невірно наданий розрахунок середнього заробітку за час затримки матеріальної допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги, а також мотиви щодо звільнення від сплати судового збору у спорі про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідь на відзив до суду не надходило Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Представником відповідача заявлено клопотання про розгляд справи з викликом сторін та викликом свідків. Ухвалою суду від 17.07.2020 року в задоволенні клопотання представника відповідача відмовлено. Дослідивши матеріали справи, надані докази, суд установив наступні обставин та відповідні їм правовідносини. Згідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною третьою ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] працював у відповідача з 09 вересня 2010року на посаді юрисконсульта юридичної групи, наказ № 36о/с від 09.09.2010року. 03 квітня 2019 року позивач подав заяву, у якій просив звільнити його за власним бажанням з 26.04.2019року, при цьому не посилався у заяві на невиконання роботодавцем законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору. Наказом № 73/ОС виконуючого обов`язки начальника Державної установи «Північна виправна колонія(№90)» від 25.04.2019року [PERSON] юрисконсульта юридичної групи звільнено відповідно до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, з 26.04.2019року. До трудової книжки [PERSON] внесений відповідний запис про звільнення. Факт ознайомлення з наказом від 25.04.2019року та отримання позивачем трудової книжки в день звільнення сторонами не заперечується. З часу звільнення позивач не оспорює наказ про звільнення за ст.38 КЗпП України та відповідного запису у трудовій книжці. Як, вбачається із матеріалів справи заява позивача про звільнення 26.04.2019року за власним бажанням не містить посилання на невиконання відповідачем законодавства про працю, а зазначення в тексті заяви ч.3 ст.38 КЗпП України поза смислом самої заяви не свідчить, що саме факт порушення законодавства спонукав працівника до розірвання договору. Окрім того, відповідно до висновку проведеного відповідачем службового розслідування за фактом виявлення виправлення в заяві на звільнення [PERSON] від 22.06.2020року, комісія не виключає можливість внесення [PERSON] виправлення в заяві про звільнення, оскільки після видання наказу про звільнення він звертався до фахівця відділу по роботі з персоналом з проханням ознайомитися з особовою справою та зробити копії документів, мотивуючи тим, що йому необхідно їх надати до нового місця роботи, тому працюючи з особовою справою мав можливість внести корективи до своєї заяви, що явно вбачається із оригіналу заяви про звільнення, пастою іншого кольору дописано ч.3 ст38 КЗпП України.. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] , як підставу звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України зазначав зокрема, невиплату заробітної плати у строк, передбачений ч.4 статтею 115 КЗпП України, а саме, невиплату йому матеріальної допомоги при наданні щорічної відпустки. Згідно зі ч.4 ст. 79 КЗпП України черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Графіком надання щорічних та щорічних чергових відпусток персоналу ДУ «Північна виправна колонія(№90)» у 2019року, затвердженого начальником установи та головою профспілкового комітету установи 29.12.2018року, щорічна планова відпустка [PERSON] визначена у червні 2019року. Пунктом 2.7 Колективного договору між працівниками ДУ «Північна виправна колонія (№90)» на 2018-2019рік прийнятого на загальних зборах працівників установи 02.01.2018року, зареєстрованого Суворовською районною у м. Херсоні радою 16.05.2018року за реєстровим №43, визначено, що розрахунок при виході у відпустку співробітнику видається на руки, не пізніше ніж за 3 дні. В іншому випадку відпустка по бажанню співробітника переноситься на період до виплати розрахунку. Як, вбачається із матеріалів справи позивач 29.03.2019року звернувся до відповідача із заявою про надання частини щорічної відпустки, терміном на 14 календарних днів з 01.04.2019року. Наказом №18в/п від 29.03.2019року виконуючого обов`язки ДУ «Північна виправна колонія(№90)» [PERSON] надана частина щорічної відпустки терміном на 14 календарних днів з 01.04.2019року по 14.04.2019року. Отже, [PERSON] за його заявою частина щорічної відпустки з 01.04.2019року надана поза графіком і, враховуючи дату подання заяви 29.03.2019року в останній робочий день (п`ятницю), тому порушення роботодавцем строків виплати заробітної плати на час щорічної відпустки передбачених ч.4 ст.115 КЗпП України, не свідчить про порушення саме відповідачем законодавства про працю, оскільки позивач юрист за фахом подавши заяву про надання позапланової відпустки фактично за день до дати відпустки розумів неможливість виплати заробітної плати за три дні до її початку, а також виплати матеріальної допомоги, тобто діяв свідомо, в порушення п. 2.7 Колективного договору. Згідно зі ст.13 Закону України «Про працю» оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. Відповідно до ст.24 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» фінансування діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законом. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ. Пунктом 9 Умов оплати праці працівників Державної кримінально-виконавчої служби України, які не мають спеціальних звань, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 17.06.2014року№957/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.06.2014року за №660/254 передбачено, що працівникам виплачується матеріальна допомога, у тому числі на оздоровлення, в межах передбачених у кошторисі асигнувань на оплату праці відповідної установи або організації у сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік, крім матеріальної допомоги на поховання. Зважаючи, що на дату надання [PERSON] частини відпустки поза графіком, у фонді оплати праці працівників установи за квітень 2019року не було передбачено фінансового збільшення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, яка була визначена у фонді оплати за червень 2019року на період щорічної плановою відпустки, про що позивачу було достеменно відомо, тому суд приходить до висновку, що на час подачі позивачем заяви від 03.04.2019року про звільнення відповідачем не було допущено порушення колективного договору та трудового договору, що могло слугувати підставою для звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України. Посилання позивача на порушення відповідачем трудового законодавства про працю та умов колективного договору в частині утримання профспілкових внесків, як на підставу подачі заяви про звільнення з посади за ч.3 ст.38 КЗпП України позбавленні правового обґрунтування, оскільки відповідно до ч.3 ст.42 Закону України від 15.09.1999р. №1045-ХІУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»(з послідуючими змінами) за наявності письмових заяв працівників, які є членами профспілки, роботодавець щомісячно і безоплатно утримує із заробітної плати та перераховує на рахунок профспілки членські профспілкові внески працівників відповідно до укладеного колективного договору чи окремої угоди в терміни, визначені цим договором. Роботодавець не має права затримувати перерахування зазначених коштів. Матеріалами справи підтверджено та не спростовано позивачем, що він є членом профспілкової організації ДУ «Північна виправна колонія (№90)», за період його роботи на посаді юрисконсульта юридичної групи установи із його заробітної плати щомісячно, починаючи з червня 2013року здійснювалися відрахування профспілкових внесків. Отже, позивач у разі порушення його права щодо щомісячного відрахування профспілкових внесків за відсутності його заяви міг і, як юрист юридичної групи установи, зобов`язаний був усунути допущені порушення, шляхом подачі роботодавцю відповідної заяви у разі її відсутності або заяви про припинення відрахувань із заробітної плати профспілкових внесків За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. Саме такий правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постановах №6-120цс12 від 31.10.2012 року, №6-34цс13 від 22.05.2013 року, №741/1128/17 від 13.06.2018 року, який суд у відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Враховуючи, що за встановленими судом обставинами справи не знайшло своє підтвердження невиконання відповідачем законодавства про працю, умов колективного договору чи трудового договору, що слугувало б підставою для подачі позивачем заяви про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з посади відбулося у відповідності до вимог закону за його власним бажанням відповідно до поданої заяви про звільнення із визначенням дати звільнення. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припинення трудового договору з підстав, зокрема, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору(статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі передбаченого колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Оскільки, матеріалами справи не підтверджено порушення відповідачем за час роботи позивача законодавства про працю, що могли спонукати працівника для подачі заяви про звільнення, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача вихідної допомоги в розмірі 38158,39грн.. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, організації, установи. проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як вбачається із довідки ДУ «Північна виправна колонія (№90)» позивачу в день звільнення 26.04.2019року були виплачені належні йому від підприємства суми, за виключенням матеріальної допомоги на оздоровлення. Згідно зі частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При розрахунку середнього заробітку суд виходить із Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995року (зі послідуючими змінами) про те, що обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до п. 5 розділу ЙV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно зі пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 Порядку). Згідно зі п. 4 розділу III Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати (компенсації за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога, тощо) (підпункт «б»). При визначені середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить із середньоденної заробітної плати в розмірі 479,29 грн, яка визначена із заробітної плати [PERSON] за два останні місяці роботи 2019року згідно розрахунково-платіжної відомості: лютий - 6320,80 грн., березень -12850,73 грн. (6320,80 грн +12850,73 грн. = 19171,53 грн. (лютий 20робочих днів, березень 20 робочих днів 19171,53:40= 479,29 грн.). Матеріалами справи підтверджено, що позивачу при звільненні 26.04.2019року були виплачені належні йому при розрахунку суми, за виключенням матеріальної допомоги на оздоровлення, виплата якої по кошторису бюджетної установи передбачалася у червні 2019року на період затвердженої щорічної відпустки працівника. [PERSON] з позовом про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення звернувся у грудні 2019року. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 07.02.2020року, залишеним без змін Херсонським апеляційним судом 14.05.2020року стягнуто з ДУ «Північна виправна колонія(№90)» на користь [PERSON] матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 4319,90грн. Виплата матеріальної допомоги проведена відповідачем 24.05.2020року в повному обсязі. Оскільки, у разі невиплати працівникові належних йому при звільненні сум з вини власника або уповноваженого ним органу установа повинна виплати його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд вважає хибним доводи відповідача про те, що строк затримки виплати матеріальної допомоги на оздоровлення необхідно розраховувати з 13.01.2020року, коли відповідач дізнався про заявлену вимогу, отримавши ухвалу суду про відкриття провадження у справі від 29.12.2019року. Разом із тим, суд з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, вважає можливим зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України з огляду на .період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, із чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідно до п. 6 ч.1ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Так, заявлена позивачем до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 111 349,68 грн., більш ніж у 25 разів перевищує розмір заборгованості 4319,90грн., що свідчить про очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум. Отже, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам справи, щодо дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у розмірі 19 171,60грн. (40 робочих дні травень - червень ? 479,29грн.= 19171,60 грн.). Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду України викладеної у постанові в справі №761/9584/15-ц від 26.06.2019 року, який суд у відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст. 141 ЦПК України). З урахуванням викладеного, а також того, що судом задоволено заявлені позовні вимоги в частині 19 171,08 грн., що складає 12,82 % від заявленої позивачем суми, що становить 149 508,07 гривень, у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, суд дійшов переконання, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 191,67 гривень, що відповідає 12,82 % від належної до сплати суми судового збору під час звернення до суду 1 495,08 гривень. На підставі викладеного, ст.ст. 3, 13 ЦК України, ст.ст. 21,38,44, 79,115-117КЗпП України, Закону України «Про відпустки»,

Outcome: partial