Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

У травні 2020 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - ГУПФУ) про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних, мотивуючи свої вимоги тим, що постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2011 у справі № 2-а-3218/2011 Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є відповідач, зобов`язано здійснити позивачеві перерахунок та виплату пенсії в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, починаючи з 04.04.2011, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Постанова набрала законної сили 25.05.2012. На виконання цієї постанови відповідач провів перерахунок та нарахував до виплати позивачеві грошові кошти в сумі 14 202,39 грн., яка до теперішнього часу позивачу так і не була фактично виплачена. Крім того, постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.10.2014 по справі № 331/7535/14-а, яку було змінено постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014 в частині дати, Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є відповідач, зобов`язано здійснити позивачеві перерахунок та виплату пенсії в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, починаючи з 22.03.2014 по 02.08.2014 включно, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Постанова набрала законної сили 23.12.2014. На виконання цієї постанови відповідач провів перерахунок державної та додаткової пенсії позивача у відповідності до судового рішення та нараховані до виплати позивачеві грошові кошти в сумі 25812,80 грн. У грудні 2019 позивачу було виплачено заборгованість на виконання постанови у справі № 331/7535/14-а. Оскільки відповідач своєчасно не виплатив позивачеві вказані суми пенсії, позивач, посилаючись на положення ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив стягнути з відповідача інфляційні втрати та три проценти річних за період з 25.05.2012 по 28.02.2020 на суму заборгованості, нараховані на виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2011 по справі № 2-а-3218/2011 у загальній сумі 26 109,19 грн., з яких 22800,19 грн. інфляційні втрати та 3 309 грн. три проценти річних, а також інфляційні втрати та три проценти річних за період з 23.12.2014 по 29.11.2019 на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014 у справі № 331/7535/14-а у загальній сумі 32 086,99 грн., з яких 28263,99 інфляційні втрати та 3 823 грн. три проценти річних. Ухвалою судді від 04.05.2020 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи в судове засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). Відповідач ГУПФУ в особі представника Алєксєєвої Ю.О. із позовними вимогами [PERSON] не погодився, 20.05.2020 надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2011 по справі № 2-а-3218/2011 та постанови Дніпропетровського апеляційного суду від 25.05.2012 відповідачем проведено перерахунок у результаті якого за період з 04.04.2011 по 22.07.2011 нараховано 14202,39 грн. Однак, вказані грошові кошти не були виплачені позивачеві, оскільки не були профінансовані з Державного бюджету України. Відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 440 від 03.09.2014 «Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою» (далі - Порядок № 440), рішення суду подають до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості. Таким чином, відповідно до норм законодавства, погашення заборгованості згідно із судовим рішеннями, які видані або ухвалені до 01 січня 2013 року виплачуються та залежать від фінансування Державного Бюджету України на відповідний рік. Отже, Пенсійний фонд за своїми повноваженнями не є розпорядником державних коштів, а відтак і не може нести відповідальність за несвоєчасну виплату коштів відповідно до постанови КМУ № 440, оскільки ця відповідальність лежить на Державі Україна в особі Держаного казначейства. Крім того, на виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.10.2014 по справі № 331/7535/14-а, яку було змінено постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014 в частині дати, з якої [PERSON] слід перераховувати та здійснювати пенсійні виплати, було нараховано до виплати позивачу 25 812,80 грн. Вказана постанова суду включена до реєстру рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою відповідно до Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 649 (далі - Порядок № 649). Нарахована на підставі вказаного рішення суду сума недоплаченої пенсії була виплачена позивачу 05.12.2019. Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу невиконання постанов суду, а тому на них не розповсюджуються норми ст. 625 ЦК України. У постановах судом не визначено конкретної суми до стягнення, а тому зобов`язання в даному випадку не можуть вважатися грошовими. Пенсійний фонд не є розпорядником державних коштів, а тому не може нести відповідальність за порушення виконання грошового зобов`язання за ст. 625 ЦК України. Просить в задоволенні позову відмовити повністю. Інших заяв по суті справи від сторін не надходило. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2011, яка набрала законної сили 25.05.2012, у справі № 2а-3218/2011 адміністративний позов [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя про визнання дій неправомірними та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, задоволено частково: -визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя щодо виплати [PERSON] пенсії в розмірі, меншому ніж передбачено ст. 50, ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 04.04.2011 року; - зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок і виплачувати [PERSON] пенсію в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком, починаючи з 04.04.2011 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення. На виконання постанови суду, відповідним органом Пенсійного фонду здійснено перерахунок пенсії [PERSON] та нарахована доплата у розмірі 14 202,39 грн. за період з 04.04.2011 по 22.07.2011, що підтверджується листом Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя від 11.10.2018 № 646/П-9. На момент звернення [PERSON] до суду з цим позовом вказані кошти йому не виплачені, що визнається відповідачем у відзиві на позов. Крім того, постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.10.2014 позовні вимоги [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено: -визнано неправомірними дії УПФУ в Жовтневому районі м. Запоріжжя щодо виплати [PERSON] пенсії в розмірі, меншому ніж передбачено статтею 50, частиною 4 статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; -зобов`язано УПФУ в Жовтневому районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок і виплачувати [PERSON] пенсію в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком починаючи з 22 березня 2014, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 23.12.2014, постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.10.2014 змінено в частині дати по яку [PERSON] слід перераховувати та здійснювати пенсійні виплати, зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя здійснити перерахунок і виплачувати [PERSON] пенсію в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком починаючи з 22.03.2014 року по 02.08.2014 року включно, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». В іншій частині постанову залишено без змін. На виконання постанови суду, відповідним органом Пенсійного фонду здійснено перерахунок пенсії [PERSON] та нарахована доплата у розмірі 25 812,80 грн. за період з 22.03.2014 по 02.08.2014, що підтверджується листом Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя від 11.10.2018 № 645/П-9. Вказані грошові кошти були виплачені відповідачем [PERSON] у грудні 2019, що визнається відповідачем у відзиві на позов. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 № 988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» Управління Пенсійного фонду України в Олександрівському (попередня назва - Жовтневому) районі м. Запоріжжя реорганізоване шляхом злиття з 31.03.2017 у Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя. Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» реорганізовано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Отже, відповідач ГУПФУ є правонаступником прав і обов`язків Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя у спірних правовідносинах. Таким чином, звернення [PERSON] до суду з цим позовом пов`язано із несвоєчасним виконанням постанов суду, ухвалених на його користь, у зв`язку із чим позивач у позові просив, на підставі статті 625 ЦК України, стягнути з відповідача 3 % річних та інфляційні втрати. Відповідно до положень ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). З огляду на зазначене, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Верховний Суд, серед іншого, при вирішенні спорів з питання тривалого невиконання судового рішення державою, посилався на усталену практику ЄСПЛ, зауваживши, що ефективне правосуддя включає право на виконання судового рішення без зайвих затримок. ЄСПЛ з цього приводу зазначає, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, що перебувають у державній власності, чи які контролює держава, виконувались відповідно до вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Важливо й те, що невиконання судових рішень державою не може бути виправдано нестачею коштів. Тим більше, забезпечення достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим зобов`язанням саме держави. Ураховуючи зазначені вище обставини, а також те, що відповідачем порушено строки виконання грошових зобов`язань, встановлених рішеннями судів, суд доходить висновку, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, відповідно до ст. 625 ЦК України. Посилання позивача у відзиві на те, що грошові кошти не були виплачені позивачеві, оскільки не були профінансовані з Державного бюджету України, а тому Управління пенсійного фонду не може нести цивільно-правову відповідальність, є безпідставними, оскільки відсутність бюджетного фінансування не може вважатися законною підставою для не виплати позивачеві належних йому грошових коштів. До того ж, ст. 625 ЦК України не пов`язує підстави для застосування встановленої нею відповідальності із наявністю чи відсутністю бюджетного фінансування боржника. Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того, Європейський суд з прав людини зауважує, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (KECHKO v. UKRAINE, № 63134/00, § 26, ЄСПЛ, від 08 листопада 2005 року). Суд також вважає помилковим посилання відповідача у відзиві на позов на те, що спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу невиконання постанов суду, а тому приписи ст. 625 ЦК України застосуванню не підлягають, оскільки така позиція суперечить вищенаведеним положенням законодавства та правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду. Що стосується того, що у постановах суду, якими задоволено позов [PERSON] , суд не визначав конкретної суми, вираженої у грошових одиницях, яка підлягає стягненню, а тому таке зобов`язання не є грошовим, суд зазначає наступне. Так, предметом позовів у справах, що розглядалися Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, було неправильне нарахування державної та додаткової пенсії позивачу [PERSON] як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, і судами зобов`язано пенсійний орган здійснити перерахунок та виплатити йому перераховану пенсію. В цьому сенсі суд зазначає, що суд не міг стягнути суму недоплаченої пенсії, оскільки її розмір спочатку мав бути визначений шляхом перерахунку пенсійним органом, в чому неправомірно відмовлялось позивачу, а тому те, що в постановах не мається такого способу захисту порушеного права як стягнення конкретної суми, а мається вказівка на зобов`язання виплатити перераховану суму пенсії, не робить такий обов`язок безгрошовим, оскільки перерахована пенсія саме і має грошовий вираз у грошовій одиниці України - гривні, а також не створює підстав для виконання такого грошового обов`язку як виплата перерахованої суми пенсії у віддаленому майбутньому, а не одразу після набрання рішенням суду законної сили. Відтак, суд ще раз зазначає, що на спірні правовідносини поширюються вимоги статті 625 ЦК України, а тому позивач має право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Доводи представника про те, що Пенсійний фонд не є розпорядником державних коштів, а тому не може нести відповідальність за порушення виконання грошового зобов`язання за ст. 625 ЦК України, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки саме на вказаний орган судом було покладено обов`язок щодо перерахунку пенсії та її виплати позивачу, а відтак саме Пенсійний фонд повинен нести цивільно-правову відповідальність за порушення строків виплати належного розміру пенсії. Згідно розрахунків позивача, за несвоєчасне виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2011 по справі № 2-а-3218/2011 за період з 25.05.2012 по 28.02.2020 позивачем нараховано інфляційній втрати в сумі 22 800,19 грн. та три проценти річних в сумі 3 309 грн., а всього 26 109,19 грн., і саме цю суму просив стягнути позивач у справі на його користь за невиконання зазначеного рішення суду. Судом перевірені розрахунки позивача стосовно позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2011 по справі № 2-а-3218/2011, за заявлений ним період, з 25.05.2012 по 28.02.2020, згідно офіційних даних Індексу споживчих цін (індексу інфляції), що містяться на сайті Державної служби статистики України (http://www.ukrstat.gov.ua/). За наслідками розрахунку, згідно офіційних даних вказаного сайту, встановлено, що індекс споживчих цін (індекс інфляції) за період з червня 2012 року по лютий 2020 року становить 261,3%. За таких обставин, інфляційне збільшення боргу рахується за формулою: сума боргу ? індекс споживчих цін за період з 25.05.2012 по 28.02.2020, який становить 261,3 %, тому розмір боргу складає: 14 202,39 х 261,3% = 37 110,85 грн. З врахуванням індексів інфляції сума інфляційних втрат за невиконання постанови становить 37 110,85 - 14202,39 = 22 908,46 грн. Разом із тим, згідно позовних вимог позивач просить стягнути інфляційні витрати за вказаний період у розмірі 22800,19 грн., у зв`язку з чим суд, виходячи із вимог ст. 13 ЦПК України, яка передбачає, що суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог, вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача інфляційні втрати у розмірі заявленому у позові - 22 800 грн. 19 коп. Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою 3% х сума боргу х кількість прострочених днів) /365 (кількість днів у році)/ 100 %. Тому сума 3 % річних становить: 14 202,39 грн. х 3% х 2835 : 365 : 100% = 3 309,35 грн., проте виходячи із меж заявлених позовних вимог слід стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 3 309 грн. 00 коп. Отже, перевіривши розрахунки позивача, виходячи із меж заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних за невиконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2011 по справі № 2-а-3218/2011, за період з 25.05.2012 по 28.02.2020, підлягають задоволенню у повному обсязі, і на його користь слід стягнути з відповідача 26 109 грн. 19 коп., із яких інфляційні втрати становлять 22 800,19 грн., а 3% річних - 3 309 грн. Крім того, згідно розрахунку позивача, за несвоєчасне виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014 у справі № 331/7535/14-а за період з 23.12.2014 по 29.11.2019 позивачем нараховано інфляційні втрати в сумі 28263,99 грн. та три проценти річних в сумі 3 823 грн., а всього 32 086,99 грн. Судом перевірені розрахунки позивача і стосовно позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у зв`язку з несвоєчасним виконанням постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014 у справі № 331/7535/14-а, за заявлений ним період, з 23.12.2014 по 29.11.2019, згідно офіційних даних Індексу споживчих цін (індексу інфляції), що містяться на сайті Державної служби статистики України (http://www.ukrstat.gov.ua/). За наслідками розрахунку, згідно офіційних даних вказаного сайту, встановлено, що індекс споживчих цін (індекс інфляції) за період з січня 2015 року по грудень 2019 року становить 202,8%. За таких обставин, інфляційне збільшення боргу рахується за формулою: сума боргу ? індекс споживчих цін за період з 23.12.2014 по 29.11.2019, який становить 202,8 %, тому розмір боргу складає: 25 812,80 х 202,8% = 52 348, 36 грн. З урахуванням індексів інфляції сума інфляційних втрат за невиконання постанови становить 52 348, 36 грн. - 25 812,80 = 26 535,56 грн. Разом із тим, згідно позовних вимог позивач просить стягнути інфляційні витрати за вказаний період у розмірі 28 263,99 грн., а тому в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в сумі 26 535, 56 грн. Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою 3% х сума боргу х кількість прострочених днів) /365 (кількість днів у році)/ 100 %. Тому сума 3 % річних становить: 25 812,80 х 3% х 1802 : 365 : 100% = 3 823,12 грн., проте виходячи із меж заявлених позовних вимог слід стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 3 823 грн. 00 коп. Отже, перевіривши розрахунки позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014 у справі № 331/7535/14-а, за період з 23.12.2014 по 29.11.2019 підлягають частковому задоволенню, і на його користь слід стягнути з відповідача 30 358 грн. 56 коп., із яких інфляційні втрати становлять 26 535, 56 грн., а 3% річних - 3 823 грн. З урахуванням наведених обставин, суд вважає частково обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] , а тому їх слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3% річних, нараховані за період невиконання та несвоєчасного виконання постанов Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.05.2011 у справі № 2-а-3218/2011 та Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014 у справі № 331/7535/14-а. Крім того, оскільки на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору як громадянина, віднесеного до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, суд вважає за необхідне в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., що становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за ставкою пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону.

Outcome: partial