Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Секістова Т. І., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Кошарський О. В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Разом із позовною заяву, представником позивача було подано заяву про забезпечення позову. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14 січня 2021 року позивачу з постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кошарського О.В. стало відомо про звернення стягнення на заробітною плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у рамках примусового виконання виконавчого провадження № 63965334 від 24 грудня 2020 року на підставі виконавчого напису № 2319 від 19 листопада 2020 року, винесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т. І. Оскаржуваний виконавчий напис винесений щодо стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором № 0013/059455-ZP від 24 липня 2012 року на користь ТОВ «Вердикт Капітал», за період з 29 січня 2019 року по 11 березня 2020 року у розмірі 57 100, 29 грн. Із зазначеної вище постанови приватного виконавця вбачається, що заборгованість виникла за кредитним договором, у відповідності до якого АТ «Укрсоцбанк» надав позивачу кредитні кошти. В подальшому АТ «Укрсоцбанк» відступив право вимоги до позивача за вказаним кредитним договором ТОВ «ФК «Інвестохіллс» на підставі договору відступлення права вимоги № 2019- 1УСБ/ВЕСТА від 28 січня 2019 року, що в подальшому відступило право вимоги відповідачу. Позивач вважає, що нотаріусом порушено процедуру вчинення оспорюваного виконавчого напису № 2319 від 19 листопада 2020 року, між тим нотаріальний напис вчинений не на нотаріально посвідченому договору, тобто з порушенням порядку його вчинення, а також виконавчий напис вчинено поза межами строку позовної давності. На підставі викладених обставин позивач просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 2319, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Тетяною Іванівною від 19 листопада 2020 року про стягнення заборгованості з [PERSON] ; стягнути з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь [PERSON] сплачений судовий збір за подання позову в розмірі 908 грн та сплачений судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 454 грн; стягнути з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. Ухвалою суду від 25 січня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено подальший розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 01 лютого 2021 року повторну заяву про забезпечення позову задоволено та зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого 19 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Секістовою Т. І., зареєстрованого в реєстрі за № 2319, про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 0013/059455/ZP від 24 липня 2012 року. Відповідач надав до суду відзив, яким просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що нотаріусу були подані всі необхідні документи визначені Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, також були перевірені вимоги стягувача та факт їх безспірності, а тому виконавчий напис вчинений у відповідності до приписів ЗУ «Про нотаріат». Треті особи пояснення на позов та/або будь-які клопотання до суду не подавали. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що 19 листопада 2020 року ПНКМНО Секістовою Т.І. вчинено виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за № 2319 про звернення стягнення з [PERSON] , який є боржником за кредитним договором 0013/059455-ZP від 24 липня 2012 року, укладеним з АТ «Укрсоцбанк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ТОВ «Вердикт Капітал», заборгованості у розмірі 56 600,29 грн, із яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту становить - 9 560,30 грн, прострочена заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом становить - 26 942,07 грн, строкова заборгованість за комісією становить - 1 112,79 грн; строкова заборгованість за несплаченими відсоткам за користування кредитом становить - 18 985,13 грн. Поряд із цим, проппонується стягнути з боржника витрати понесені стягувачем у зв`язку із вчиненням виконавчого напису у розмірі 500 грн. Як вбачається з виконавчого напису, заборгованість виникла за кредитним договором № 0013/059455-ZP від 24 липня 2012 року, у відповідності до якого АТ «Укрсоцбанк» відкрив позивачу картковий рахунок з встановленням кредитної лінії на наступних умовах: банк встановлює клієнту кредитну лінію в сумі не більше 50 000 грн строком на рік (тобто до 364 (365) календарних дні з моменту (дня) надання кредиту з можливістю його автоматичного продовження. У подальшому, АТ «Укрсоцбанк» відступив право вимоги до позивача за вказаним кредитним договором ТОВ «ФК «Веста» відповідно до договору факторингу № 2019-1УСБУ/ВЕСТА від 28 січня 2019 року. ТОВ «ФК «Веста» в подальшому відступило відповідачу - ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позивача за вказаним кредитним договором відповідно до договору відступлення прав вимоги 29-01/19/1 від 29 січня 2019 року. 22 грудня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Кошарським О.В. винесено ряд постанов в рамках примусового виконання виконавчого провадження № 63965334, а саме: про відкриття виконавчого провадження, про арешт майна боржника, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про звернення з боржника основної винагороди та 24 грудня 2020 року винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію стипендію та інші доходи боржника . За приписами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом МЮ України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у МЮ України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі по тексту - Порядок). Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється КМУ. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат», визначені умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМУ від 29 червня 1999 року № 1172 (далі по тексту - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку. При цьому, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14, про визнання нечинним і скасування п. 1 та п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року, визнано незаконним та нечинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», а відтак Перелік діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріусу на нотаріально не посвідченому кредитному договорі, зазначена постанова набула законної сили, при цьому в мотивувальній частині постанови апеляційної інстанції зазначено: «Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку із укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальникам, вважає за необхідне визнати не чинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття». Положення статті 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 05 травня 2011 року в справі «Ільяді протим Росії», від 28 жовтням 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Mesrop Movsesyan проти Вірменії) свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Європейський Суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887 цс 17. Таким чином, у зв`язку з тим, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14 про визнання нечинним і скасування п. 1 та п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року, визнано незаконним та нечинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», а відтак Перелік діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріусу на нотаріально не посвідченому кредитному договорі, зазначена постанова набула законної сили, при цьому в мотивувальній частині постанови апеляційної інстанції зазначено: «Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку із укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальникам, вважає за необхідне визнати не чинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття», такий виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню. Судом встановлено, що укладений договір банківського поточного карткового рахунку №0013/059455-ZP від 25 липня 2012 року та позивачем нотаріально не посвідчений. Стягувач звернувся із заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 29 січня 2019 року по 11 березня 2020 року. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема умов договору, клієнту було встановлено кредитну лінію з моменту (дня) надання кредиту з 25 липня 2012 року та строком на один рік, тобто до 25 липня 2013 року з можливістю його автоматичного продовження (пункт 3.4 договору). Отже, враховуючи загальний строк строк позовної давності, стягувач мав можливість вчинити дії по стягненню заборгованості до 26 липня 2016 року. Між тим матеріали справи не містять доказів що у спосіб, визначений договором було пролонговано термін повернення кредитних коштів. Тобто в даному випадку вбачається, що нотаріусом було вчинено виконавчий напис з порушенням строку, встановленого статтею 88 Закону України «Про нотаріат», за яким стягувач має право пред`явити вимогу щодо стягнення заборгованості та договором, адже строк виникнення права такої вимоги, згідно умов кредитування - сплинув 26 липня 2016 року. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. На думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. На момент звернення стягувача до приватного нотаріуса минуло три роки з моменту порушення права кредитора на отримання заборгованості, а тому вчинення виконавчого напису поза межами трирічного строку є порушенням п.3 гл.16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та статті 88 Закону України «Про нотаріат». З боку відповідача суду не надано доказів на спростування зазначених обставин та правомірності дій стягувача в частині звернення до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису поза межами трирічного строку, встановленого главою 16 порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами України та на кредитному договорі, який не посвідчений нотаріально. Крім того, стягуючи із [PERSON] суму заборгованості, в тому числі і за комісією та процентами, за період з 29 січня 2019 року по 11 березня 2020 року, приватний нотаріус не врахував висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), відповідно до якого право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором та пені припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тобто, нотаріус порушив законність нарахування відсотків і комісії за кредитним договором, строк виконання якого настав 25 липня 2013 року, оскільки зі спливом строку, на який був наданий кредит, припинилося право кредитора нараховувати відсотки за користування кредитом та будь-які інші платежі, тобто після 25 липня 2013 року кредитор не міг нараховувати такі платежі. Відтак, вказана у виконавчому написі сума є не безспірною. Надані позивачем докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які спростовують безспірність суми боргу, зазначеної у виконавчому написі нотаріуса, що оскаржується. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити та визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, судом відхиляються як такі, що не містять конкретні посилання на докази, якими обґрунтовуються заперечення проти позовних вимог. Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 362 грн сплачений за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, докази про зазначені судові витрати наявні в матеріалах справи.

Outcome: approved