Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м.Новомосковська, в якому просив: -визнати незаконним наказ за № 23-К/тр від 03.04.2019 року про звільнення; -поновити її на роботі на посаді соціального працівника Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м.Новомосковська; -стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 5827,80 грн.; -стягнути з відповідача спричинену моральну шкоду у розмірі 4000 грн. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначає, що з 07.08.1991 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. На вимогу відповідача вона була змушена написати заяву про звільнення з посади соціального працівника за згодою сторін. Така заява була нею написана під тиском керівництва. Посилаючись, що звільнення відбулося незаконно, на звільнення за угодою сторін не було її волевиявлення, [PERSON] просить визнати наказ про її звільнення не законним та поновити на роботі. Також позивач вважає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з розміру заробітної плати, яку вона отримувала до звільнення, а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 4000 грн., яка була завдана внаслідок незаконного звільнення та примусового написання заяви. Також позивач зазначає, що станом на 23.05.2019 року їй не було видано трудову книжку, лише після її багаточисленних звернень, а саме 30.05.2019 року вона отримала копію наказу про своє звільнення та трудову книжку. Ухвалою суду від 03 червня 2019 року відкрите спрощене позовне провадження по справі (а.с. 31,32). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, надав пояснення про те, що її довірителя з моменту призначення нового керівника установи постійно примушували до припинення трудових обов`язків та розірвання трудового договору. [PERSON] протягом тривалого часу працювала в Територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м.Новомосковська, мала багато подяк, мала бажання продовжувати працювати та надавати соціальну допомогу особам, які були її підопічними. Між тим, за вказівкою керівництва їй постійно погрожували звільненням, тому вона змушена була 11.03.2019 року після лікування написати заяву про припинення трудового договору з 03.04.2019 року. При цьому представник відповідача не спростовував тієї обставини, що заява про розірвання трудового договору за згодою сторін нею написана власноручно, звільнення відбулося у строк, визначений у заяві, заяву про своє звільнення [PERSON] не відкликала. Також представник позивача звернув увагу на те, що [PERSON] зверталася в різні інстанції з приводу вчинення не неї тиску від керівництва ще до написання заяви про своє звільнення, у день звільнення вона була на робочому місці, однак їй не вручили копію наказу та не повернули трудову книжку, тому лише після її скарг ці дії відповідачем були виконані. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, посилаючись на те, що позивач була звільнена 03.04.2019 року за угодою сторін, у відповідності до п.1 ст. 36 КЗпП України. Підставою для звільнення стала її власноручна заява від 11.03.2019 року. Цією заявою позивачем був визначений строк розірвання трудового договору - 03.04.2019 року, заява не була відкликана позивачем, а в день звільнення вона була відсутня на робочому місці, тому відповідним листом їй було запропоновано отримати трудову книжку та копію наказу. 28.05.2019 року за письмовою заявою позивача на її адресу було направлено копію наказу № 23-К/тр та трудову книжку. Заслухавши представника позивача та представника відповідача, перевіривши подані докази, з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що наказом № 23-К/тр від 03 квітня 2019 року [PERSON] була звільнена з посади соціального робітника відділення соціальної допомоги вдома з 03.04.2019 року, за згодою сторін, на підставі п.1ст. 36 КЗпП України, цим же наказом прийняте рішення щодо здійснення певних виплат при звільненні (а.с. 49). Матеріалами справи підтверджено, що підставою для звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 36 КЗпП України, стала власноруч написана та подана нею заява від 11.03.2019 року про звільнення за угодою сторін, із зазначенням дати звільнення 03.04.2019 року, яку було задоволено відповідачем (а.с. 50). Між сторонами виник спір стосовно відсутності у позивача волевиявлення на звільнення за угодою сторін. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми закону, а саме. Згідно зі ст.21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Однією з підстав припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (п. 1ст.36 КЗпП України). У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Згідно роз`яснення Пленуму Верховного Суду України Постанови «Про практику розгляду трудових спорів» № 9 від 06.11.92 року, викладеного у п.8, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Отже, при розірванні трудового договору за угодою сторін, обов`язковою умовою є волевиявлення обох сторін трудового договору та додержання таких умов: сторони не мають претензій один до одного, сторони не повинні виконувати будь - які додаткові дії, між ними досягнута домовленість про дату і основу припинення відносин. Суду не надано належних і допустимих доказів тому, що написання позивачем заяви про звільнення суперечило його волевиявленню та не було добровільним, а було вчинено під тиском відповідача, тоді, як стороною відповідача надано докази того, що звільнення [PERSON] відбулося за її власною заявою, на підставі п.1 ст.36 КЗпП, за відсутності будь-якого тиску з боку установи. Так, позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підтверджується його позовною заявою. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різницю в заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Отже, саме на позивача покладається обов`язок довести, що факт її звільнення з роботи був незаконним. Як встановлено судом вище, підставою для звільнення [PERSON] стала її власноруч написана та подана заява від 11.03.2019 року про звільнення за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, в якій була зазначена і дата звільнення 03.04.2019. Подані позивачем копії відповідей виконуючого обов`язки міського голови (а.с. 6), директора територіального центру (а.с. 7) виконуючого обов`язки міського голови (а.с. 8) не можуть бути розцінені судом, як належний та допустимий доказ того, що звільнення [PERSON] відбувалося незаконно, її власноручна заява не спростовує факту написання заяви на звільнення з роботи за угодою сторін з 03.04.2019 року. Всі інші обставини, зазначені у позові щодо неотримання копії наказу та отримання трудової книжки не в день звільнення не можуть бути предметом розгляду цієї справи, оскільки суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог не інакше, як за заявою особи, поданої, відповідно до вимог ЦПК України (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Всі інші докази, подані позивачем, такі як подяки та ксерокопії письмових звернень певних осіб до начальника територіального центру не являються належними та допустимими доказами, оскільки не містять інформацію щодо предмета доказування, відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України, ксерокопії звернень, крім іншого, не містять даних про джерела їх отримання, тому являються не допустимими, відповідно до ст.. 78 ЦПК України. У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем незаконності його звільнення відповідачем та відповідно, відсутністю підстав для поновлення його на роботі, а отже вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, які є похідними від вимог про поновлення на роботі в разі незаконного звільнення працівника, також не можуть бути задоволені судом. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь держави належить стягнути судовий збір за кожну позовну вимогу у розмірі, встановленому законом України «Про судовий збір», тобто у розмірі 1536,80 грн.

Outcome: approved