Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

У травні 2014р. [PERSON] звернуся до суду з позовом до [PERSON], ДП «Центр земельного кадастру» про захист прав землекористувача, зобов'язання вчинити певні дії. Посилався на те, що він являється власником житлового будинку [ADDRESS], на території його домоволодіння розташований гараж. Восени 2013р. власник сусіднього будинку [NUMBER] [PERSON] розпочала зводити між їх домоволодіннями межові стовпи та частково паркан, до цього часу чітко визначеної межі не існувало. Внаслідок встановлення межових стовпів та частково паркану він втратив можливість користування своїм гаражем, оскільки відстань між його домоволодінням та межею домоволодіння відповідачки становить 2, 40 м., у той час як раніше становила 2,90 м.. Він звернувся до Красноармійської міської ради та отримав відповідь про те, що [PERSON] розпочала будівництво паркану згідно акту приймання передачі межових знаків земельної ділянки, підписаного, зокрема, і ним, що є складовою технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та формування кадастрового номеру. Він звернувся до ДП «Центр державного земельного кадастру» із заявою про внесення змін в координати земельної ділянки таким чином, щоб він мав можливість використовувати земельну ділянку за призначенням, однак, отримав відповідь про відмову, оскільки технічна документація виконана без порушень. Однак, фактично при виготовленні технічної документації межові знаки не передавались, межа між земельними ділянками визначена не була, підписуючи акт приймання - передачі межових знаків він не розумів де саме вони повинні встановлюватися. Тому просив захистити його право землекористування, зобов'язати Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» внести зміни до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та формування кадастрового номеру таким чином, щоб можливо було використовувати гараж та зобов'язати [PERSON] демонтувати межові стовпчики та межовий паркан, побудований нею на межі їх домоволодінь. Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 2 лютого 2016 року позовні вимоги до ДП «Центр державного земельного кадастру» про зобов'язання внести зміни до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та формування кадастрового номеру залишено без розгляду на підставі відповідної заяви позивача. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 2 лютого 2016 року, з урахуванням ухвали цього суду від 12 лютого 2016р. про виправлення описок, позовні вимоги [PERSON] задоволено, суд вирішив захистити право землекористування позивача земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS], зобов'язав [PERSON] демонтувати межові стовпчики та незакінчений будівництвом межовий паркан на межі домоволодінь [ADDRESS] та стягнув з відповідачки на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору в сумі 243, 60 грн. та на проведення експертизи в розмірі 2 952 грн.. У апеляційній скарзі відповідачка просить скасувати рішення та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, суд вказав, що до початку зведення паркану чітко визначеної межі не існувало, однак, це невірно, у справі є технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та формування кадастрового номеру на фізичну особу [PERSON], попереднього власника належного їй будинку, де у технічному паспорті земельної ділянки на ім'я [PERSON] є план зовнішніх меж земельної ділянки, опис суміжних ділянок, які особисто погодив позивач, поставивши підпис. Також у день погодження суміжних ділянок 25.08.2011р. проведено встановлення в натурі меж земельної ділянки, про що складено акт приймання - передачі медових знаків земельної ділянки. Ніяких скарг від позивача на закріплення межовими знаками межі ділянки, або на здійснення закріплення без присутності власників суміжних ділянок, або скарг на відсутність таких дій не було. Судом була проведена будівельно - технічна експертиза №506 від 15.12.2015р., якою визначено, що будівництво паркану не виходить за межі належної їй земельної ділянки. Таким чином, суд незаконно та необґрунтовано захистив право землекористувача [PERSON] шляхом зносу паркану, який вона побудувала на своїй землі. Суд підмінив поняття землекористування правом користуватись гаражем. В засідання апеляційного суду сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені, що підтверджено отриманням 25 лютого 2016р. телефонограм кожним із сторін. Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги суд виходив із того, що розпочате відповідачем будівництво паркану порушує права позивача, як землекористувача, оскільки для користування розташованим на його земельній ділянці гаражем, який був побудований у 1984 році, межу слід пересунути на відстань 3,5 метри від житлового будинку [ADDRESS], щоб позивачу було можливо користуватись своїм гаражем, що підтверджено висновком судової будівельно - технічної експертизи №506 від 15.12.2015р.. З вказаним висновком суду погодитись неможливо, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права. Згідно з ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Із справи вбачається, що позивачу на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] що підтверджено свідоцтвом про право власності на жилий будинок, виданим Красноармійським міським відділом комунального господарства 27 травня 1986р.. Будинок збудований у 1974 році. Згідно з копією проекту планування та забудови земельної ділянки вона виділена на підставі рішення виконкому Красноармійської міської ради від 14 липня 1971р. №13 площею 500 кв. м., при цьому розміри ділянки зазначені шириною 12м. та довжиною 41, 80 м.. Земельна ділянка позивачем не приватизована, державна реєстрація її не проведена. Акту про встановлення меж земельної ділянки позивача в натурі на місцевості не надано. Відповідачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 22 листопада 2011р., згідно з яким [PERSON] подарувала [PERSON] вказаний будинок, що розташований на земельній ділянці площею 0,0536га, кадастровий номер [NUMBER], що належить Красноармійській сільській раді. Вказана земельна ділянка не приватизована, державна реєстрація на ім'я відповідачки не проведена. Згідно з ч.2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно з копією технічного паспорта земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] оформленого на [PERSON], площа цієї ділянки 0, 0536га., зазначений план зовнішніх меж земельної ділянки з описом суміжних ділянок, що містить підписи кожного із сумісних землекористувачів, у тому числі підпис позивача. Як вбачається з акту приймання - передачі межових знаків земельної ділянки від 25.08.2011р. на підставі технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] площею 0,0536га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою: [ADDRESS] керуючим Красноармійським сектором Красноармійського міського виробничого відділу в присутності власника житлового будинку, а також зацікавлених служб проведено встановлення в натурі меж земельної ділянки, межі встановлені в натурі межовими знаками, які передані на зберігання користувачу земельної ділянки. Згідно з висновком судової будівельно - технічної експертизи від 15.12.2015р. у акті приймання - передачі межових знаків відсутні прив'язки до житлового домоволодіння [NUMBER], а фактично спірні земельні ділянки не мають межових огороджень та знаків. Таким чином провести співставлення фактичних розмірів з указаними в акті неможливо. Межа між земельними ділянками згідно проекту планування і забудови земельної ділянки по [ADDRESS] повинна проходити на відстані 2,65м. від житлового будинку [NUMBER] але для можливості проїзду на автотранспорті ВАЗ 2121 до гаражу визначеного літ. В-1, який належить позивачу та розташований у [ADDRESS], цієї відстані недостатньо. Для можливості проїзду межа повинна проходити на відстані 3,5 м.. Здійснюване [PERSON] будівництво паркану не виходить за межі належної їй частини домоволодіння. Межу слід пересунути на відстань 3,5 м. від житлового будинку [ADDRESS], щоб [PERSON] можливо було користуватися своїм гаражем: в'їжджати з провулку Транспортний автомобілем ВАЗ і при цьому не будуть порушені вимоги норм проїзду, розвороту, які встановлені ДБН В2.3 -15 «Споруди транспорту «Автостоянки і гаражі для легкових авто». Оскільки встановлено, що відповідачка здійснює будівництво паркану, що не виходить за межі належної їй частини домоволодіння, висновок суду про задоволення позову та зобов'язання відповідачки демонтувати межові стовпчики та незакінчений будівництвом межовий паркан є неправильним. Позивачем не доведено, що [PERSON] перешкоджає позивачу у користуванні ним земельною ділянкою, зокрема, ним не надано доказів того, що вона зводить паркан на відведеній йому земельній ділянці, тому право землекористування позивача у спосіб, заявлений ним у позові, захищене бути не може. Як зазначено у висновку судової будівельно - технічної експертизи згідно проекту планування і забудови земельної ділянки позивача межа повинна проходити на відстані 2,65м. від житлового будинку [NUMBER] однак для можливості проїзду автомобіля межу слід пересунути на відстань 3,5 м. від житлового будинку [NUMBER] тобто для проїзду автомобілем позивач має користуватись частиною земельної ділянки, яка йому не виділялась, а саме частиною земельної ділянки, що знаходиться у користуванні відповідачки. В такому випадку позивач не позбавлений можливості звернутись до відповідачки за встановленням сервітуту. З врахуванням викладеного, рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Згідно з п. п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення.

Outcome: dismissed