Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

У червні 2018 року до до Подільського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом [PERSON] (надалі за текстом - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. В обгрунтування позову зазначив, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрована відповідач, з якою позивач перебував у шлюбі. Відповідач не є співвласником вказаного нерухомого майна, оскільки вказана квартира була придбана позивачем до шлюбу, не проживає в ній з червня 2017 року, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 03.12.2018 року відкрито провадження по справі, призначено судове засідання, встановлено строк для подання відзиву. Відповідач подала відзив, у якому заперечила проти позовних вимог, вважаючи їх безпідставними. Зокрема, відповідач зазначила, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє її права користування жилим приміщенням, яке для неї є єдиним житлом, крім того, вона зараз з дітьми там вимушено не проживає, оскільки позивач систематично влаштовував сварки, погрожував та застосовував фізичну силу до неї та дітей. Позивач у судовому засіданні підтримав позов та просив задовольнити його в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач з 18.12.2002 року є власником квартири, загальною площею 40,7 кв. м., розташованої за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру (а.с. 9). Відповідач зареєстрована за вказаною адресою ( [ADDRESS] ) з 27.12.2008 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 24.05.2018 року (а.с. 10). Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 04.05.2007 року по 02.03.2018 року, який розірвано Заочним Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02.03.2018 у цивільній справі № 758/12638/17 (а.с. 5). Позивачем також заявлено клопотання про долучення копій квитанцій на оплату житлово-комунальних послуг. Зокрема, позивач у клопотанні зазначив, що оскільки він особисто сплачував житлово-комунальні послуги, у тому числі, за відповідача, яка фактично не проживає у квартирі, цим було порушено його права (а.с. 57-67). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу. Згідно з положеннями ст. 59 СК України той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Відповідно до положень статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України та частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Відповідний правовий висновок сформульовано Верховним Судом у справі № 333/4789/16 (Постанова від 21.03.2019 року). Суд критично оцінює надані позивачем докази його порушеного права, яке він обгрунтовує тим, що змушений оплачувати житлово-комунальні послуги за відповідача, яка фактично там не проживає. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Оскільки позивачем заявлено позовну вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, надання ним квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг за відповідача не стосується предмету доказування (некористування особою певним приміщенням), не може бути само по собі підставою для позбавлення відповідача права на житло та не позбавляє позивача права звернутися до суду з позовом про стягнення відповідних сум з відповідача за наявності відповідних правових підстав. Оскільки відповідач як член сім`ї позивача у травні 2008 року набула право на проживання у спірній квартирі, а позивач не надав доказів на підтвердження того, що вона чинить йому перешкоди у користуванні власністю, задоволення вказаних вимог призведе до порушення права на житло відповідача, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Доводи позивача про те, що відповідач втратила право користування майном позивача у зв`язку з тим, що шлюб між ними розірваний, вони не живуть однією сім`єю, і відповідач не проживає в квартирі з 2017 року, є безпідставними, оскільки відповідно до положень статті 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed