Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа: [PERSON] про визнання договору удаваним. Свої позовні вимоги, позивач обґрунтовував тим, що 25.12.2014 р. між ним та відповідачем було укладено договір дарування 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] в місті Києві, за умовами якого договір є змішаним цивільно-правовим договором з елементами договору про зміну правового статусу майна та договору дарування. Сторони домовились про заміну режиму спільної власності подружжя на режим спільної часткової власності на частину житлового будинку, який є предметом договору. Позивач стверджує, що оспорюваний договір було укладено без наміру створити правові наслідки, які обумовлені договором, оскільки на момент укладення оспорюваного договору, позивач мав на меті продати свою частину будинку, але при цьому бажав уникнути зобов'язання, передбаченого ст. 362 ЦК України та не бажав оплачувати встановлений розмір податків для договорів купівлі-продажу. До моменту укладення оспорюваної цивільно-правової угоди сторони досягли усної домовленості, що позивач та відповідач досягли усної домовленост, що позивач передає у власність відповідачу 1/2 частину житлового будинку за адресою: м. Київ, [ADDRESS] із заміною режиму права власності, а відповідач зобов'язувалась оплатити йому обумовлену грошову суму. Також, сторони дійшли усної згоди, що з метою уникнення зобов'язання по оплаті податків, розмір яких встановлено при укладенні договору купівлі-продажу, буде укладено саме договір дарування. На дату звернення до суду позивачем було виконано зобов'язання по передачі 1/2 частині спірного будинку на користь відповідача, проте, відповідачем не було передано позивачу обумовлену грошову суму, у зв'язку з цим, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом та просить визнати договір дарування удаваним на підставі ст. 235 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі з викладених підстав в ньому та просив позов задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував та просив у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Третя особа в судове засіданні не з'явилася, про розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки суду не повідомив, заперечення на позовну заяву не надав. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні було встановлено, що 25.12.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] в місті Києві, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербинською О.М., зареєстровано в реєстрі за № 930 від 25.12.2014 р. (далі - Договір) (а.с. 5-8). Відповідно до п. 1.1. Договору, договір є змішаним цивільно-правовим договором з елементами договору про зміну правового статусу майна та договору дарування. Відповідно до п. 1.2. Договору на праві спільної сумісної власності 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] в м. Києві, яка набута нами за рахунок спільних коштів під час перебування нами у зареєстрованому шлюбі, укладеному та зареєстрованому Виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області 08 вересня 1979 року, право власності на яку зареєстровано на ім'я чоловіка [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, сторони домовились про зміну режиму спільної сумісної власності подружжя на режим спільної часткової власності на частину житлового будинку, який є предметом цього договору. Визначаємо, що частки в праві власності на цю частину житлового будинку в кожного з нас є рівними. Згідно п. 1.3. Договору одночасно за цим договором Сторона 1 (позивач) передає свою частку в частині житлового будинку у власність Стороні 2 (відповідач) безоплатно. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 235 ЦК України, Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Судом було досліджено копію договору з якої чітко вбачається, що договір був підписаний позивачем, а отже останньому було роз'яснено та зрозуміло всі положення та умови даного договору. Судом не було встановлено ознак удаваності правочину, укладеного між сторонами під час його вчинення, з яких би вбачався умисел сторін правочину оформити один правочин для приховання іншого. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК ( 435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним (п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог. Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим по справі доказам, беручи до уваги те, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що договір було укладено між сторонами у відповідності до вимог чинного законодавства України, за згодою обох сторін, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed