Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

У червні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що у 2003 році [PERSON] був прийнятий на посаду менеджера в ПСГ «Круглик» АНТК ім. Антонова. У квітні 2004 року між філією ДП АНТК ім. Антонова «Антонова-Агро» та [PERSON] укладено договір найму житлового приміщення, а саме житлові кімнати №№8,9, на термін роботи в філії. У подальшому на підставі ордеру на житлове приміщення від 01 серпня 2007 року відповідачі вселились до гуртожитку по [ADDRESS]. Наказом філії ДП «Антонов» від 06 листопада 2015 року було припинено трудовий договір з [PERSON] за його особистою заявою та без поважних причин. Після припинення трудових відносин відповідачі продовжили проживати в гуртожитку на підставі укладеного договору найму житлового приміщення. Даний договір надав право на проживання на період до 15 квітня 2016 року. Після закінчення дії договору відповідачі відмовляються звільнити займане приміщення, знятись з реєстраційного обліку або повернутись працювати на підприємство. Вказали, що на даний час виникла необхідність у поселенні до гуртожитку інших працівників підприємства. Оскільки відповідачі проживають в гуртожитку без достатніх правових підстав, звільняти приміщення відмовляються, тому вважають своє право порушеним. Просили суд виселити [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з житлового приміщення гуртожитку з [ADDRESS], без наданні іншого житлового приміщення; судові витрати покласти на відповідачів. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримали. Просив суд задоволити позвоні вимоги в повному обсязі. У судовому засіданні відповідачі та їх представник проти позову заперечували. Просили суд відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник служби в справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації в Київській області не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Направив суду листа про розгляд справи у відсутність їхнього представника відповідно до вимог чинного законодаства. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що будівля гуртожитку по [ADDRESS] належить на праві власності державі в особі Міністерства промислової політики України на праві повного господарського відання державного підприємства авіаційного науково-технічного комплексу ім. О.К. Антонова, що підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 24 липня 2008 року, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19780080 від 05 серпня 2008 року. Відповідно до довідки ДП «Антонов» №197 від 19 травня 2016 року будівля гуртожитку по [ADDRESS] обліковується на балансі філії «Антонов-Агро» ДП «Антонов». Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових, рішенням виконавчого комітету районної міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. За ст. 118 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Згідно ст. 128 Житлового Кодексу України, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Наказом директора Підсобного сільське господарства «Круглик» АНТК ім. О.К. Антонова № 250 від 11 серпня 2003 року було прийнято на роботу [PERSON] на посаду менеджера. 20 квітня 2004 року [PERSON] звернувся до директора Фалії «Антонов-Агро» та голови цехкому з проханням про надання кімнат в гуртожитку. 21 квітня 2004 року на засіданні адміністрації та цехкому Філії «Антонов-Агро» ухвалено рішення про надання кімнат в гуртожитку Філії «Антонов-Агро» сім'ї [PERSON] на термін роботи в філії. Кімнати знаходиться за адресою: [ADDRESS] Між Філією ДП АНТК ім. О.К. Антонова «Антонов-Агро» та [PERSON] було укладено договір найму житла від 29 квітня 2004 року № 35. За даним договором наймодавець надає наймачу - [PERSON] і членам його сім'ї - [PERSON] житлові кімнати № 8 та № 9 у користування на термін роботи в Філії «Антонов- Агро». На підставі Ордеру на житлове приміщення від 01 серпня 2007 року № 13 відповідачі вселилися в зазначене житлове приміщення. Ордер видано на підставі розпорядження адміністрації Філії «Антонов - Агро» АНТК ім. О.К. Антонова і згоди профспілкової організації. Також з матеріалів справи вбачається, що під час роботи [PERSON] притягувався до дисциплінарної відповідальності: Наказом Філії «Антонов-Агро» ДП «АНТОНОВ» від 26.05.2011 р. № 21 оголошено догану. Наказом Філії «Антонов-Агро» ДП «АНТОНОВ» від 02.10.2015 р. № 7, [PERSON] звільнено з 06.10.2015 р. від займаної посади керуючого магазином та переведено на посаду продавця продовольчих товарів магазину «Круглик». Наказом Філії ДП «АНТОНОВ» «АНТОНОВ-АГРО» про припинення трудового договору від 06.11.20015 р. № 284к, на підставі особистої заяви, [PERSON] було звільнено с займаної посади за власним бажанням. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що між сторонами склались напружені відносини. На засіданні адміністрації та цехкому від 06 листопада 2015 року, було ухвалено рішення про надання дозволу на проживання в гуртожитку та подовжити реєстрацію місця проживання [ADDRESS] в період з 06.11.2015 р. по 15.04.2016 р. сім'ї [PERSON] Одночасно ухвалено: заключити договір найму житла на відповідний період та зобов'язано [PERSON]; здійснити виписку його та його сім'ї з гуртожитку та передати квартиру в належному стані та ключи від неї 15.04.2016 р. Філія «Антонов-Агро» ДП «АНТОНОВ» та [PERSON] уклали договір найму житла від 06.11.2015 р. № 101, за яким Відповідач 1 і члени цього сім'ї Відповідач 2 та Відповідач 3 отримують квартиру [ADDRESS] користування на термін з 06.11.2015 р. по 15.04.2016 р. Житлове приміщення є квартира в гуртожитку загальною площею 43,2 кв. м. Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки. За ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. В ст. 109 ЖК України вказано, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом Відповідно до ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого житлового приміщення. Отже, за загальним правилом, робітники і службовці, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню із службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. При цьому, у житловому праві закріплені гарантії для певних категорій осіб, які не можуть бути виселені із службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. Так, в абзаці 3 ст. 125 ЖК України визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Відповідно до ч. 1 ст.126 ЖК України надаване громадянам у зв'язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, [PERSON] пропрацював у позивача з 11 серпня 2003 року по 02 жовтня 2015 року та має загальний стаж роботи в державному підприємстві більше десяти років та був звільнений з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. У судовому засіданні відповідач [PERSON] суду пояснив, що дійсно ним була написана заява про звільнення за власним бажанням, оскільки між ним та работодавцем склались напружені відносини, що стали підставою для написання заяви на звільнення. [PERSON] суду пояснила, що вона пропрацювала на підприємстві з 12 квітня 2011 року по 18 червня 2015 року та звільнилась по догляду за дитиною до досягнення дитиною 14-річного віку за ст. 38 КЗпП України. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач відноситься до категорії осіб, яких, при виселенні, з наданого на час виконання трудових обов'язків житла, не може бути виселено без надання іншого житлового приміщення. Матеріали справи не містять доказів щодо надання [PERSON] іншого рівноцінного житлового приміщення, придатного для проживання і яке не відноситься до категорії службового. Також слід вказати, що відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до частини першої статті 20 цього Закону. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed