Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому зазначала, що разом з відповідачами має у власності будинок [ADDRESS] у м. Полтаві, кожному з співвласників належить по 1/4 частині будинку. Вказує, що право власності на 1/4 частину будинку набула на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.05 року, укладеного між нею та [PERSON] У свою чергу, на момент укладення зазначеного договору, земельна ділянка по [ADDRESS] у м. Полтаві була приватизована усіма співвласниками: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вважає, що при оформленні договору купівлі-продажу допущена помилка та вказано, що будинок і надвірні будівлі розташовані на земельній ділянці, норма якої не встановлена, тоді як на момент укладення цього договору земельна ділянка була приватизована. Також зазначає, що придбання нею у [PERSON] 1/4 частини домоволодіння та земельної ділянки підтверджується розпискою останньої від 22.09.13 року. Звернувшись до Полтавського міського управління земельних ресурсів і земельного кадастру з приводу оформлення прав власності на земельну ділянку отримала відмову з тих підстав, що [PERSON] видавався державний акт на земельну ділянку. Разом з тим, позивачка не має можливості оформити право власності на земельну ділянку, оскільки [PERSON] померла [INFO] року. Просила визнати за нею право власності на 1/4 частину земельної ділянки по [ADDRESS] у м. Полтаві, що складає 219,25 кв. м, з загальної площі 877 кв. м. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 березня 2015 року позов задоволено, визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частину земельної ділянки, площею 877 кв. м, що складає 219,25 кв. м, за адресою: м. Полтава, [ADDRESS]. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права і ухвалення нового рішення про відмову у позові. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання підлягає задоволенню. Виходячи з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. Із справи вбачається, що 16.11.05 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомості, у відповідності до умов якого остання набула у власність 1/4 частину житлового будинку з частиною надвірних будівель, що знаходяться: м. Полтава, [ADDRESS], розташованій на земельній ділянці, норма якої не встановлена. Даний договір посвідчений приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ПОЛЄЖАЄВОЮ Н.П. [INFO] року [PERSON] померла. Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що при укладенні договору купівлі-продажу частини домоволодіння до позивачки перейшло право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята її частиною житлового будинку і надвірних будівель, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу [PERSON] була власником земельної ділянки. Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи і нормам матеріального права. Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку від 15.06.05 року земельна ділянка житлової та громадської забудови (для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель), площею 877 кв. м, по [ADDRESS] у м. Полтаві, на підставі рішення виконкому Октябрської районної у м. Полтаві ради від 8.02.05 року №50, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Таким чином, особисто [PERSON] будь-якої земельної ділянки не належало. На момент укладення договору купівлі-продажу від 16.11.05 року спірна земельна ділянка перебувала у спільної сумісної власності та на вчинення правочину щодо її відчуження необхідна була згода всіх чотирьох співвласників, яка мала бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. З цих підстав, не заслуговує на увагу твердження позивачки, що у відповідності до ст. 377 ЦК України до неї перейшло право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята її частиною житлового будинку і надвірними будівлями, оскільки станом на 16.11.05 року, як предмет цивільно-правового обігу, 1/4 частина земельної ділянки не існувала. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. У договорі купівлі-продажу від 16.11.05 року чітко зазначено, що норма земельної ділянки при набутті [PERSON] прав власності на 1/4 частину домоволодіння по [ADDRESS] у м. Полтаві, не встановлювалась. У судовому засіданні апеляційної інстанції приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ПОЛЄЖАЄВА Н.П. повідомила, що за договором купівлі-продажу [PERSON] набуто у власність лише 1/4 частину домоволодіння з господарськими спорудами по [ADDRESS] у м. Полтаві, земельна ділянка за вказаною адресою не відчужувалась (не була предметом договору купівлі-продажу). У свою чергу, надана до суду позивачкою розписка [PERSON] від 22.09.13 року, у якій остання зазначила, що продала 1/4 частину земельної ділянки разом з належною їй частиною домоволодіння, не може підтверджувати перехід права власності до [PERSON], оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки, у силу положень ст. ст. 182, 657 ЦК України, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. За таких обставин, рішення місцевого суду не може залишатися у силі, тому підлягає скасуванню, з ухваленням нового, яким у позові слід відмовити.

Outcome: dismissed