Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

У травні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (надалі за текстом - позивач) звернулось до суду із позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтований тим, що 21 серпня 2012 року між сторонами укладений кредитний договір № 50005753, предметом якого є кредит у сумі 108 109,54 грн, що є еквівалентом 13 300,40 доларів США. Сторонами погоджений графік погашення щомісячних платежів із застосуванням до еквівалентів платежів в іноземній валюті на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку. Виконання зобов`язання за кредитом забезпечено заставою автомобіля заставною вартістю 135 136,93 грн, згідно договору застави № 50005753 від 23.08.2012 року. 15 лютого 2016 року через систематичне невиконання відповідачем умов кредитного договору позивачем на адресу останнього направлено вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості, яке було проігнороване відповідачем протягом більше 30 календарних днів. Станом на 21 квітня 2017 року заборгованість за кредитом становила еквівалент у гривні 4 167,99 доларів США. Також, позивачу у зв`язку із неналежним виконанням договору відповідачем завдано збитків у розмірі 59 238,79 грн, сплачених за надання юридично-консультаційних послуг спеціалізованою організацією ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі». Розмір штрафу за невиконання відповідачем умов кредитного договору становить 23 676,38 грн. За невиконання відповідачем грошових зобов`язань утворилася пеня у розмірі 4 361,75 грн, а також 3% річних у розмірі 5 636,51 грн. Розмір витрат на правничу допомогу згідно договору із ТОВ «Юридична фірма Вернер» від 15 жовтня 2010 року та додаткових угод від 09 січня 2013 року та 10 серпня 2015 року становить 12 000 грн. Станом на час подачі позову у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 270 767,58 грн, у зв`язку з чим позивач просив суд в рахунок часткового погашення заборгованості звернути стягнення на предмет застави шляхом його реалізації на торгах. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 16.05.2017 року, цивільну справу було передано для розгляду судді Подільського районного суду міста Києва Роману О.А. Ухвалою від 06.06.2017 року відкрито провадження у справі. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 13.12.2017 року, цивільну справу було передано для розгляду судді Подільського районного суду міста Києва Супрун Г.Б. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 15.11.2018 року, цивільну справу було передано для розгляду судді Подільського районного суду міста Києва Войтенко Т.В. Ухвалою суду від 16.11.2018 року справу прийнято до провадження, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 31 липня 2019 року судом отримано заяву позивача про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог. З урахуванням зазначеної заяви, позивач просив суд стягнути із відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 126 947 грн № 50005753 від 21 серпня 2012 року, заборгованість за додатковим кредитом у розмірі 38 549,91 грн, збитки у розмірі 59 238,79 грн ,штраф у розмірі 23 678,38 грн, 3 % річних у розмірі 12 753 грн, 3 % річних за додатковим кредитом у розмірі 3 188,08 грн, інфляційні втрати у розмірі 55 068,65 грн, інфляційні втрати за додатковим кредитом у розмірі 12 428,43 грн, а всього - 331 850,24 грн. Згідно з відзивом, який надійшов до суду 07 серпня 2019 року, відповідач не визнає позовні вимоги, посилається на те, що позивачем не наданий чіткий розрахунок заборгованості, рахунки за 2017 рік не виставлялись. Витрати позивача на юридичну допомогу ТОВ «Юридична компанія Тріпл Сі» не є збитками, а підстави для звернення стягнення на предмет застави відсутні. У відповіді на відзив, яку отримано судом 27.09.2019 року, позивач зазначає, що суми до стягнення є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 07.11.2019 року, цивільну справу було передано для розгляду судді Подільського районного суду міста Києва Гребенюку В.В. Ухвалою суду від 08.11.2019 року справу прийнято до провадження, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено судове засідання. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги згідно поданої позовної заяви. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Судом встановлено, шо 21 серпня 2012 року між позивачем та відповідачем, як фізичною особою, укладений кредитний договір № 50005753, із врахуванням загальних умов кредитування як додатку до кредитного договору, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 108 109,54 грн, що еквівалентно 13 330,40 доларів США, із цільовим призначенням на придбання автомобіля Polo Sedan, строк кредиту 60 місяців, процентна ставка 9,90%. Сторонами погоджений графік погашення кредиту (а.с. 16-24). Виконання зобов`язань відповідача за даним кредитному договору від 21 серпня 2012 року забезпечено договором застави транспортного засобу № 50005753 від 23 серпня 2012 року, предмет застави - автомобіль Polo Sedan, заставна вартість - 135 136,93 грн (а.с. 25-28). 15 лютого 2016 року через систематичне невиконання відповідачем умов кредитного договору, позивачем на адресу останнього направлено вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості (а.с. 50-51). Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, про що зазначено в ч. ст.1050 ЦК України. Також згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, визначає Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст. 24 якого встановлено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом; обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Про обов`язковість виконання вимог ст. 24 даного Закону наголошено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №320/8269/15-ц (провадження № 14-83цс18). Під час розгляду справи суду не було надано доказів виконання позивачем вимог ст. 24 вказаного вище Закону, зокрема доказів реєстрації позивачем відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження у відповідному державному реєстрі, тобто позивачем не дотримано процедури звернення стягнення відповідно до закону, у зв`язку з чим позовні вимоги про звернення стягнення на предмет застави є передчасними і задоволенню не підлягають, при цьому, позивач є юридичною особою, співпрацює з ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі», ТОВ «Юридична фірма Вернер», а відтак, мав бути обізнаним про обов`язковість виконання вимог ст. 24 даного Закону. Відповідно до ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, тобто діє презумпція знання законодавства. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Також позивачем ставиться питання про погашення заборгованості за кредитним договором з підстав невиконання відповідачем взятих зобов`язань. 15 лютого 2016 року позивачем надіслано відповідачу вимогу щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, також позивач, як кредитор, зазначив про обов`язковість виконання цієї вимоги протягом тридцяти календарних днів з дати її одержання та можливість звернення стягнення на заставлений автомобіль. Положеннями ч. 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. За таких обставин позивач вказаною вимогою від 15 лютого 2016 року на власний розсуд змінив строк виконання зобов`язань і згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, втратив право на нарахування процентів, щомісячних платежів, штрафів та збитків після вказаної дати. Таким чином в даному випадку підлягає відшкодуванню з відповідача на користь позивача, право якого в цій частині є порушеним, заборгованість за кредитним договором у розмірі 126 947 (сто двадцять шість тисяч дев`ятсот сорок сім) гривень; заборгованість за додатковим кредитним договором у розмірі 38 549 (тридцять вісім тисяч п`ятсот сорок дев`ять) гривень 91 копійка; штраф у розмірі 23 676 (двадцять три тисячі шістсот сімдесят шість) гривень 38 копійок; 3% річних за кредитом у розмірі 12 753 (дванадцять тисяч сімсот п`ятдесят три) гривні; 3% річних за додатковим кредитом у розмірі 3 188 (три тисячі сто вісімдесят вісім) гривень 08 копійок, що відповідає приписам ст. ст. 625, 1050 ЦК України. Стосовно вимоги позивача про стягнення збитків на суму 59 238,79 гривень, яка складається із оплати за надані послуги ТОВ «Юридична компанія Тріпл Сіті», щодо супроводження процесу стягнення заборгованості, суд виходить із положень ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК України, якою передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Враховуючи вказане, оплата за надані послуги та витрати, пов`язані із вчиненням процесу стягнення заборгованості, не є збитками в розмінні ст. 22 ЦК України та не підлягають стягненню. Витрати за надані юридичні послуги також не є збитками, а відносяться до судових витрат згідно із ст.133 ЦПК України, при цьому матеріали справи не містять детального опису робіт, виконаних ТОВ «Юридична фірма Вернер» за юридично-консультаційні послуги із врахуванням укладених договорів від 15 жовтня 2010 року, 09 січня 2013 року та 15 жовтня 2015 року, як це визначено ст. 137 ЦПК України, що позбавляє можливості суд визначитись із обґрунтованістю визначення правничої допомоги у розмірі 12 000 грн. Також розмір сум, що підлягають сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, ґрунтується на положеннях договору про надання правничої допомоги, у зв`язку з чим слід чітко визначити вичерпний перелік послуг, які будуть/можуть бути надані в межах супроводу судової справи. В іншому випадку усі послуги, які були надані, але не зазначені в договорі, відшкодуванню не підлягатимуть. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у Постанові у справі №826/856/18 від 22 грудня 2018 року. При вирішенні питання про розподіл судових витрат судом враховуються положення ст.ст.133, 141 ЦПК України, відповідно до яких судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 3 076,71 грн.

Outcome: partial