Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виселенням з жилого приміщення. Свої вимоги обґрунтувала тим, що у квартирі [ADDRESS] продовжує проживати її колишній чоловік - відповідач по справі, хоч він не є власником цієї квартири, не узгоджувала можливість проживання в якості тимчасового мешканця, не набув інших прав на володіння, користування або розпорядження квартирою. У зв'язку з цим позивачка не може повноцінно реалізувати своє право власності на цю квартиру. Зважаючи на вищевикладене, позивачка просить суд виселити відповідача з цієї квартири без надання іншого жилого приміщення. Від позивача по справі надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю, а також про те, що позовні вимоги підтримує та просить про їх задоволення. Відповідач по справі в судове засідання не з'явився, повідомлялася належним чином, причини неявки не повідомив. Відповідно до ухвали суду введеться заочний розгляд справи. Дослідивши зібрані по справі докази, суд переходить до наступного. Відповідно до свідоцтва про право власності № 44930 від 07 серпня 2013 року., виданого комунальним підприємством Білоцерківської міської ради Служба приватизації державного житлового фонду квартира [ADDRESS] належить на праві особистої власності [PERSON]. Таким чином, [PERSON] є власником зазначеної квартири. Підтвердженням чого також є: Витяг з Державного реєстру правочинів від 28 жовтня 2013 року. На підставі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Зі змісту ст. 319 ЦК України вбачається, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Положеннями статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до Довідки Форми-3 № 6634 від 30.10.2013 р. у цій квартирі зареєстрована вона сама, позивач по справі. Судом встановлено, що [PERSON] є колишнім чоловіком власниці спірної квартири, тобто відповідач по справі не є членом сім'ї позивача. Відповідно до ст. 98 ЖК УРСР передбачено, що наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 99 ЖК УРСР визначено, що тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім'ї, а також тимчасові жильці зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, відповідач як тимчасовий мешканець без законних підстав проживає в спірній квартирі, в добровільному порядку звільнити квартиру відмовляється, а тому вона підлягає виселенню в судовому порядку. Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідач по справі не є членом сім'ї позивача, а тому на підставі ст. 98 ЖК України є тимчасовим мешканцем, яка відповідно до ч. 3 вказаної статті на вимоги власника зобов'язаний негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Враховуючи те, що відповідач раніше мав право на проживання у спірній квартирі та те, що він не зареєстрований в ній, а на теперішній час відпали підстави для його проживання в квартирі, то відповідач втратив право на користування квартирою. Констатуючи вищевикладене та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що на підставі імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ст. ст. 98-99, 109 ЖК України, позовні вимоги щодо примусового виселення із квартири підлягають задоволенню і відповідають загальним засадам цивільного законодавства. В силу приписів статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставами зняття з реєстрації місця проживання є остаточне рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі вищенаведеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи приписи ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп..

Outcome: approved