Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-28 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON], від імені якого діє [PERSON], звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності він незаконно перебував у місцях позбавлення волі 9 років 10 місяців та 10 днів. Та зазначав, що 01 жовтня 2002 року його було взято під варту за підозрою у вчиненні злочину. Вироком Апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2003 року його було визнано винним та призначено покарання у вигляді 13 років позбавлення волі. 27 січня 2011 року Європейський Суд з прав людини визнав порушення права на захист по цій справі, та 06 березня 2012 року Вищій Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував обвинувальний вирок і направив кримінальну справу на новий судовий розгляд. 10 серпня 2012 року йому було змінено запобіжний захід з утримання під вартою на підписку про невиїзд та 27 грудня 2013 року Апеляційним судом Донецької області кримінальну справу відносно нього було закрито за недоведеністю вини у скоєнні злочину. 21 грудня 2001 року у ЦРЛ м.Костянтинівки йому були ампутовані стопи на обох ногах через обмороження і видано направлення на МСЕК для визначення ступеня інвалідності та призначення відповідної соціальної виплати. Але внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності пов'язаного з арештом та подальшим позбавленням волі, його було позбавлено можливості своєчасно пройти лікарняну комісію та отримувати грошову державну допомогу у зв'язку з наявним каліцтвом, чим порушено його права. Після звільнення з міст позбавлення волі він звернувся до МСЕК та 05 листопада 2012 року йому було встановлено ІІІ групу інвалідності та підставі Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» йому призначено грошова державна соціальна допомога. У звязку з чим, посилаючись на ст.. 1176 ЦК України, просив стягнути з Державного бюджету України на його користь матеріальну шкоду у вигляді не отриманої соціальної допомоги інваліда ІІІ групи в сумі 150 679 грн. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 грудня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 29 грудня 2016 року про виправлення описки, позовні вимоги [PERSON], задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 39 143 грн. 36 коп. На вказане рішення представником позивача подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Зокрема зазначив, що обраний судом спосіб розрахунку заподіяння майнової шкоди не відповідає положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також перехідних положень Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права пенсію, та інвалідам» згідно яких [PERSON] мав право на пенсію за інвалідністю або державну соціальну допомогу починаючи з 2001 року, а також змісту ст. 1176 ЦК України в частині повноти відшкодування та не охоплює період з 01.10.2002 р. до 01.01.2005 р. В апеляційній скарзі заступник прокурора Донецької області, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. На обґрунтування вимог посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що [PERSON] мав право на отримання державної соціальної допомоги інваліду за час перебування під вартою оскільки на час перебування під вартою з 01 жовтня 2002 року по 10 серпня 2012 року останній не досяг 63 років та не мав групи інвалідності. Представник прокуратури Донецької області у судовому засіданні подану ними апеляційну скаргу підтримав, проти доводів апеляційної скарги представника позивача заперечував. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволення позовних вимог у повному обсязі. Інші особи, які приймають участь по справі у судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від позивача та його представника надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутність. Відповідно до ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не зявилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст. 309 ЦК України підставами для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. При розгляді справи встановлено, що [PERSON], в рамках кримінальної справи, порушеної відносно нього, з 01 жовтня 2002 року перебував під вартою. Вироком Апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2003 року, який ухвалою Верховного Суду України від 18 березня 2004 року залишено без змін, його було визнано винним за ст.ст. 115 ч.2, 187 ч.4 КК України та призначено покарання у вигляді 13 років позбавлення волі. 27 січня 2011 року Європейський Суд з прав людини визнав порушення права на захист по цій справі та 06 березня 2012 року Вищій Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, переглянувши за заявою [PERSON] кримінальну справу, обвинувальний вирок Апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2003 року скасував, а справу було направив на новий судовий розгляд. 10 серпня 2012 року [PERSON] було змінено запобіжний захід з утримання під вартою на підписку про невиїзд. Вироком Костянтинівського міського суду Донецької області від 01 червня 2013 року його було визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч І.ст. 115 КК України і призначено покарання у вигляді 9 років 10 місяців та 10 днів позбавлення волі. З урахуванням періоду перебування під вартою, покарання за даним вироком визнано відбутим. 27 грудня 2013 року ухвалою Апеляційного суду Донецької області Костянтинівського міського суду Донецької області від 01 червня 2013 року, яка залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2014 року, вирок скасовано, а кримінальну справу стосовно [PERSON] закрито за недоведеністю його вини у вчиненні інкримінованого злочину. Задовольняючі позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивач має право на відшкодування матеріальної шкоди у вигляді сум недотриманої ним грошової державної соціальної допомоги як інваліду ІІІ групи, тобто грошові кошти (дохід), які він міг би реально одержати у випадку, якщо б його право не було порушено органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури і суду (упущена вигода), право на які встановлено Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам». Та стягнув на користь [PERSON] матеріальну шкоду яка складається з сум не отриманої ним грошової державної соціальної допомоги за період часу з 01 січня 2005 року по 10 серпня 2012 року включно. Тобто з часу набрання чинності вказаного закону та до часу звільнення особи з під варти. Проте з таким висновком суду не можна погодитися з наступних підстав. Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Право на відшкодування матеріальної шкоди за рахунок держави закріплено у ст.ст. 56, 62 Конституції України, ст.ст. 1166, 1176 ЦК України. Зокрема, згідно із ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Згідно з п. 1 ч.1, ч. 2 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 0.12.1994р. (з відповідними змінами та доповненнями) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 зазначеного Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Статтею 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, в місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо справу закрито судом при розгляді її в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Зі змісту викладених норм убачається, що ухвала суду про визначення розміру майнової шкоди постановляється за відсутністю спору щодо права на відшкодування шкоди та не покладає обов'язок із її відшкодування на конкретних осіб. Таким чином, спір про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, що передбачає процес доказування наявності права і підстав для її відшкодування та розмір, тоб то спірність правовідносин, підлягає розгляду у порядку позовного провадження. Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано виходив, з того, що вказана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Зазначений висновок відповідає проголошеному ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і, відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, праві заявника на доступ до правосуддя, а також практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема рішенню у справі «Мацюк проти України», в якому наголошується, що внаслідок залишення без розгляду позовної заяви про відшкодування матеріальної шкоди на підставі ст.. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», порушено право заявника на доступ до суду, якій наголошується у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте розглядаючи справу по суті суд першої інстанції не врахував, що у даній цивільній справі позивач, посилаючись на ст.. 1176 ЦК України, просить суд відшкодувати матеріальну шкоду у вигляді сум не отриманої ним грошової державної соціальної допомоги як інваліду ІІІ групи, тобто грошові кошти (дохід), які він не отримав у звязку з порушенням його права органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури і суду (упущена вигода). Задовольняючі позовні вимоги частково суд виходив з того, що позивач є інвалідом з 2001 року та, посилаючись на ст.ст. 1, 4 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам», виходив з того, що відповідно до ст. 8 КВК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, засуджені мають право, в тому числі, на соціальне забезпечення відповідно до законів України. Проте положеннями ст.2 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» визначено, що право на державну соціальну допомогу мають громадяни України, які досягли віку, встановленого статтею 1 цього Закону, або є інвалідами і не одержують пенсію та постійно проживають на території України, мають право на державну соціальну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України. Державна соціальна допомога згідно із цим Законом призначається особі, зокрема, яка досягла віку, встановленого статтею 1 цього Закону, та не має права на пенсію відповідно до чинного законодавства або визнана інвалідом в установленому порядку. Порядок призначення та виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, а саме Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2005 року № 261, якою затверджено Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам і державної соціальної допомоги на догляд. Відповідно до п.5 затвердженого Порядку право на державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам (далі - соціальна допомога) мають особи, що одночасно відповідають таким умовам: особи, які досягли віку 63 років і не мають права на пенсію відповідно до законодавства або визнані інвалідами в установленому порядку. Згідно пункту 11 Порядку соціальна допомога призначається з дня звернення за допомогою. У разі коли звернення за соціальною допомогою відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особами віку, встановленого статтею 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» або встановлення інвалідності, допомога призначається відповідно з дня досягнення чоловіками 63 років, жінками - 58 років або визнання МСЕК осіб інвалідами. Днем звернення за призначенням соціальної допомоги вважається день прийняття органом праці та соціального захисту населення заяви з усіма необхідними документами. У разі коли заява про призначення відповідної допомоги з усіма необхідними документами надсилається поштою, днем звернення вважається дата на поштовому штемпелі з місця відправлення заяви. Таким чином, право на отримання відповідної соціальної допомоги особам які є інвалідам виникає лише за умови встановлення особі інвалідності у відповідному порядку. Аналогічна вимога була встановлена Законом України «Про пенсійне забезпечення», якій діяв на час отримання позивачем каліцтва. В ст..23 цього Закону зазначено, що пенсії по інвалідності призначаються в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату здоров'я. Згідно ст.. 24 Законом України «Про пенсійне забезпечення» причини і групи інвалідності, а також час настання інвалідності встановлюються органами медико-соціальної експертизи, що діють на підставі Положення про них, затверджуваного Кабінетом Міністрів України. Зазначена норма узгоджується з положеннями ст.. 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» якою визначено, що інвалідність як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я. Відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.1992, № 83 визначення ступеню обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності віднесено до компетенції медико-соціальних експертних комісій. Згідно п. 21 Положення огляд громадян у медико-соціальних експертних комісіях проводиться за місцем проживання або лікування за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу при пред'явленні паспорта чи іншого документа, що засвідчує особу. Якщо хворий за станом здоров'я згідно з висновком лікарсько-консультаційної комісії лікувально-профілактичного закладу, не може з'явитися до медико-соціальної експертної комісії, огляд проводиться вдома або в стаціонарі, де він перебуває на лікуванні. У виняткових випадках (наприклад, коли громадянин проживає у віддаленій, важкодоступній місцевості) медико-соціальні експертні комісії можуть приймати рішення заочно за згодою громадян,

Outcome: dismissed