Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] в якому просять усунути їм перешкоди у здійсненні права власності на майно шляхом визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовує тим, що їм на праві власності належить по 1/2 частки будинку №14 з належними до [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 06.06.2014 року. На час укладення договору нотаріусу надавалась домова книга в якій відповідач [PERSON] зареєстрованим у спірному житловому будинку не значився. У квітні 2019 року, з отриманої довідки Відділу реєстрації місця проживання виконкому Бердянської міської ради їм стало відомо про реєстрацію в належному їм на праві власності будинку місця проживання відповідача. [PERSON] ніколи не був членом їх сім`ї та він ніколи не вирішував з ними питання про користування спірною житловою площею. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , та їх представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримують, просять задовольнити, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечують (а.с.18, 38, 41). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.22, 25, 30, 35, 37, 40), заяву про розгляд справи за його відсутності не надав, причини неявки суду не повідомив, відзив не надав. Суд на підставі ст.ст. 223, 280-281 ЦПК України, за згодою позивача, вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів в заочному порядку. У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, на підставі ст.ст.247, 279 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, докази у їх сукупності, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав Судом встановлено, що право власності на будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Шевченко Т.В., приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області 06.06.2014 року зареєстровано в реєстрі за №936 (а.с.5, 6, 16-17). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №5576 від 11.04.2019 року відповідач [PERSON] зареєстрований у вищезазначеному будинку позивача з 2011 року (а.с.10, 25). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16.01.2012 р. №6-57цс11). Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такою особою жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. З огляду на наведені вище приписи закону, право користування житловим приміщенням є похідним від права власності на нього. В розумінні приписів ст.405 ЦК України, лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. З урахуванням викладеного, зібраних та досліджених по справі доказів, встановлених обставин, суд вважає, що позивачі довели наявність підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Відповідно до п. 26 вказаних вище Правил зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved