Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

У січні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 30 серпня 2011 року відповідач уклав з позивачем договір б/н, згідно з умовами якого отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписавши заяву, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між сторонами договір про надання банківських послуг. Позивач посилається на те, що станом на 23 листопада 2020 року у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором на загальну суму 16694,62 грн., яка складається з 5528,91 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 10305,06 грн. заборгованості за простроченими відсотками та 860,65 грн. пеня за прострочення погашення кредиту. Зважаючи на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 16694,62 грн. за кредитним договором б/н від 30 серпня 2011 року та витрати зі сплати судового збору. Згідно з ухвалою суду від 18 січня 2021 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу відповіді на відзив. Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позовних вимог та просив відмовити в позові з тих підстав, що основну суму заборгованості за тілом кредиту відповідач погасив повністю, а заборгованості за простроченими відсотками та пенею він не визнає, оскільки він не узгоджував з позивачем умову про сплату відсотків та пені, підписана ним заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг не містить умов щодо сплати процентів та пені, а розміщені на сайті позивача умови та правила надання банківських послуг не можуть вважатися складовою частиною укладеного сторонами договору про надання банківських послуг через те, що відповідач з ними не ознайомлювався та не підписував. Також, представник відповідача просить сягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 4000,00 грн. Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому заперечив проти доводів відповідача, вказавши, що розміщені на офіційному сайті позивача умови та правила надання банківських послуг, що містять в тому числі умови про процентні ставки та штрафні санкції, є публічною офертою, яку відповідач прийняв як невід`ємну частину договору про надання банківських послуг шляхом підписання 30 серпня 2011 року заяви про приєднання, в якій зазначено, що підписавши цю заяву відповідач ознайомився та згоден з умовами та правилами надання банківських послуг, умовами та правилами по платіжних картках, тарифами банку. Також, позивач заперечив факт погашення відповідачем основної суми заборгованості за тілом кредиту, мотивуючи тим, що сплачені відповідачем кошти зараховувались банком в першу чергу в рахунок погашення витрат банку, процентів, штрафних санкцій, а залишок коштів - в погашення тіла кредиту, як встановлено ст. 534 ЦК України, а тому через недостатність сплаченої відповідачем суми у нього сформувалась заборгованість як за тілом кредиту, так і за відсотками і пенею. Крім того, позивач заперечив проти стягнення з нього витрат на правничу допомогу з підстав їх необґрунтованості. В судове засідання представник позивача не з`явився, в позові виклав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. З огляду на наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності учасників справи за наявними матеріалами. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, суд доходить наступних висновків. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 30 серпня 2011 року було укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Судом встановлено, що анкета-заявка підписана відповідачем 30 серпня 2011 року. З довідки банку вбачається, що відповідачу було відкрито кредитні картки № [NUMBER] - 31.08.2011 року та № [NUMBER] - 12.10.2013 року та встановлено кредитний ліміт у розмірі 6900,00 грн. Згідно з наданим банком розрахунком, у відповідача за вказаним кредитним договором станом на 23 листопада 2020 року виникла заборгованість за кредитом на загальну суму 16694,62 грн., яка складається з 5528,91 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 10305,06 грн. заборгованості за простроченими відсотками та 860,65 грн. пеня за прострочення погашення кредиту. З наявної в матеріалах справи виписки з кредитного рахунку відповідача вбачається, що в період з 02.09.2011 по 15.04.2014 відповідач використав кредитні кошти шляхом розрахунків за товари/послуги та зняття готівки з кредитних карток № [NUMBER] , № [NUMBER] на загальну суму 12932,66 грн. В період з 17.10.2011 по 02.07.2015 року відповідач провів операції з внесення грошових коштів на зазначені кредитні картки на загальну суму 13730,00 грн. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку позивач). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути проценти за користування кредитом, пеню та штрафи за несвоєчасну сплату заборгованості. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 30 серпня 2011 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Витяг з Тарифів, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що відповідач розумів, ознайомився і погодився саме з цими Витягом з Тарифів та Витягом з Умов, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг позивача, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати процентів, неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, у зазначених розмірах і порядках нарахування, що містяться у доданих банком до позовної заяви документах. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено також у Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим позивач в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Відповідна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року №342/180/17. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З огляду на встановлені судом обставини та вищевикладені норми законодавства, враховуючи, що відповідач вніс на кредитні картки кошти в сумі 13730,00 грн., що є більшою за суму фактично використаних кредитних коштів із зазначених кредитних карток (12932,66 грн.), а також зважаючи на недоведеність факту узгодження сторонами умов щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та штрафних санкцій за прострочення розрахунків, суд доходить висновку про необґрунтованість вимог позивача, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зауважує, що згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами, а згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідач надав суду: 1) копію договору про надання правової допомоги № 41 від 23 лютого 2021 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Лазорко Романом Йосифовичем, відповідно до якого клієнт доручає, а адвокат зобов`язується надати правові послуги в сфері консультування та юридичного супроводження по цивільній справі № 758/68/21 за позовом АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з клієнта суми боргу, а також інші пов`язані з цим правові послуги, а клієнт зобов`язується оплатити адвокатові послуги на умовах, погоджених у договорі; 2) копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛГ № 000214 від 01.03.2019; 3) копію ордеру серії ВВ № 1010991 від 24.03.2021; 4) копію детального опису робіт (наданих послуг) за договором № 41 від 23 лютого 2021 року на суму 4000,00 грн.; 5) копію квитанції № 124 від 23.03.2021 про сплату адвокату 4000,000 грн. за договором № 41 від 23 лютого 2021 року. Суд вважає доведеними витрати відповідача на професійну правничу допомогу у справі, а їх розмір співмірним зі складністю справи та наданим адвокатом обсягом послуг і витратами часу, а тому доходить висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved