Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

У травні 2020 року позивач пред`явив через суд зазначений позов на предмет відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів досудового розслідування, прокуратури та суду, обґрунтовуючи вимоги тим, що 14 березня 2016 року інспектором Кіровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області відносно нього складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 187 КУпАП, спрямований до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, а 17 травня 2016 року - складено іще п`ять протоколів про вчинення ним адміністративних правопорушень, передбачених ст. 187 КУпАП, що стало підставою для внесення 17 травня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей за № 1 2016 04 067 000 1553 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України про підозру у вчиненні якого 25 травня 2016 року повідомлено [PERSON] та ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2016 року застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, проте постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2016 року провадження в адміністративний справі № 203/2539/16-ц відносно [PERSON] за ч. 2 ст. 187 КУпАП закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, а вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2019 року у справі № 203/2479/16-к, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2020 року, [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України за недоведеністю в діяннях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, міру запобіжного заходу скасовано. Через безпідставні та неправомірні дії працівників поліції та прокуратури позивач безпідставно 3 місяці 12 днів перебував під слідством та судом як правопорушник за ч.2 ст. 187 КУпАП, 3 роки 9 місяців 8 днів незаконно перебував під слідством та судом як підозрюваний (обвинувачений) та 3 роки 22 дні під дією запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, що стало підставою втрати роботи, можливості знайти офіційне працевлаштування, погіршення стану здоров`я у зв`язку з відсутністю коштів для лікування, втрату друзів, погіршення стосунків з сім`єю, втрату довіри друзів і сім`ї, у зв`язку з чим змушений був змінити місце проживання для відновлення нормального життя, постійні переживання за подальшу свою долю, в тому числі можливість незаконного засудження до кримінального покарання, і заподіяло позивачу моральну шкоду, розмір якої він розраховував виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, який за період перебування під переслідуванням з урахуванням підвищення з 01 липня 2020 року розміру мінімальної заробітної плати складає 244672,00 грн., яку згідно збільшених позовних вимог від22 липня 2020 року та 11 вересня 2020 року позивач просив стягнути на свою користь. З відкриттям загального позовного провадження ухвалою суду від 18 травня 2020 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її підготовка у підготовчому засіданні з обміном учасниками справи змагальними заявами по суті справи без виникнення процесуальних ускладнень. 04 вересня 2020 року відповідач ГУ НП в Дніпропетровській області подав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав в повному обсязі, аргументуючи таку позицію тим, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження завдання йому моральної шкоди, не наведено жодних обставин того, які ж саме моральні страждання та у зв`язку з чим поніс позивач, а наведений позивачем розрахунок не ґрунтується на вимогах закону. Так, позивач розраховує моральну шкоду, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, проте відповідно до п.2 ч. 3 розділу І Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII установлено, що до внесення змін до Законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року, а тому за наявності підстав для відшкодування моральної шкоди її розмір має обчислюватись виходячи із розміру прожиткового мінімуму на 1 січня кожного календарного року ( у 2017 році - 1600,00 грн. з 01 січня, 1684,00 грн. з 01 травня, 1762,00 грн. з 01 грудня; у 2018 році - 1762,00 грн. з 01 січня, 1841,00 грн. з 01 липня, 1921,00 грн. - з 01 грудня; у 2019 році - 1921,00 грн. з 01 січня), а не мінімальної заробітної плати, тому розмір заявлених позовних вимог на суму 215053,88 грн., як і збільшених вимог на суму 244672,00 грн. є необґрунтованим, тому просили в позові відмовити повністю. 19 червня 2020 року та 12 жовтня 2020 року від відповідача ДКС України в особі ГУ ДКС України Дніпропетровській області надійшов відзив на позов, в якому цей відповідач позов не визнав повністю, аргументуючи свою позицію тим, що Державна казначейська служба України не уособлює собою Державу Україна, а його рахунки не уособлюють собою Державний бюджет України і відшкодування коштів здійснюється з Державного бюджету через органи казначейства. Крім того, позивачем не доведено належними, допустимими доказами заподіяння моральної шкоди, як і заявлений розмір, оскільки відповідно до пп. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, тому відповідач просив відмовити у задоволенні позову повністю. 22 червня 2020 року відповідач прокуратура Дніпропетровської області, правонаступником якої є Дніпропетровська обласна прокуратура, подав відзив на позов, в якому виклав доводи про те, що розмір моральної шкоди у випадках, якщо наявність такої шкоди доведена доказами, має визначатися судом з урахуванням принципів рівності, поміркованості, розумності і справедливості, а розмір відшкодування такої шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, у зв`язку з чим цей відповідач наполягав на ухваленні рішення відповідно до вимог чинного законодавства та наведених принців цивільного законодавства. Позивач 23 червня 2020 року подав відповідь на відзив ГУПН в Дніпропетровській області навівши на спростування доводів цього відповідача про недоведеність заподіяння моральної шкоди і її розміру свої доводи і міркування про те, що факт незаконного переслідування і притягнення до кримінальної відповідальності доведений відповідними судовими рішеннями у справі про адміністративне правопорушення та виправдувальним вироком у кримінальному провадженні, що вже є обставиною ,яка доводить заподіяння моральних страждань та переживань позивачу, а розмір моральної шкоди розрахований виходячи з мінімальної межі, визначено спеціальним Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», менше від яку цей Закон не передбачає, а встановлені Законом №1774- VIII від 06 грудня 2016 року обмеження встановлені для цілей оплати праці та інших трудових виплат, а не для відшкодування завданої шкоди. Також 23 червня 2020 року позивач подав відповідь на відзив відповідача ДКС України в особі ГУ ДКС України в Дніпропетровській області, в якій на спростування міркувань цього відповідача про свою неналежність як відповідача у цій справі виклав свої доводи про те, що відповідно до ст. 25, п.9 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, п. 23 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів здійснюється Державним казначейством України за вимогою органів державної виконавчої служби України за черговістю їх надходження, за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету. Ухвалою суду від 17 серпня 2020 року підготовче провадження закінчене та справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав та з урахуванням збільшення розміру мінімальної заробітної плати з 01 липня 2020 року. Представник відповідача ГУ НП в Дніпропетровській області позов не визнала та наполягала на відмові в задоволенні позову повністю з наведених у відзиві підстав. Представник відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури позов не визнала та клопотала про ухвалення судом рішення на розсуд суду. Представник відповідача ДКС України в судовому засіданні позов не визнав та просив в задоволенні позову до ДКС як відповідача відмовити з підстав, наведених у відзивах. Суд, вислухавши усні пояснення учасників справи, дослідивши подані учасниками докази, дійшов висновку про вирішення справи за ст. 13 ЦПК України в межах заявлених вимог із задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2020 року, [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України, та виправдано його на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення (а.с.7-11, 12-16). Так згідно цього вироку відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 395 КК України внесені 17 травня 2016 року. 25 травня 2016 року [PERSON] вручене повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України. Ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2016 року до [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням певних процесуальних обов`язків (а.с.33-34). Вказаним вироком суду встановлено, що інспектором Кіровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області в один день, а саме 17 травня 2016 року складені п`ять протоколів про вчинення [PERSON] адміністративних правопорушень, передбачених ст. 187 КУпАП, що стало підставою для внесення відомостей до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України та початку кримінального переслідування [PERSON] . Крім того, постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2016 року, яка не оскаржувалась та набрала законної сили 30 червня 2016 року, провадження у адміністративній справі стосовно [PERSON] за ч.2 ст. 187 КУпАП за фактом складення відносно нього 14 березня 2016 року інспектором Кіровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області протоколу закрита в зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (а.с.29). Вказаною постановою суду встановлено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення [PERSON] 14 березня 2016 року порушив правила адміністративного нагляду, проте до протоколу про адміністративне правопорушення долучені рапорт від 14 травня 2016 року та пояснення від 17 травня 2016 року, згідно яких [PERSON] , був відсутній за місцем проживання 14 травня 2016 року та з 03 травня 2016 року по 17 травня 2016 року, а ніяк не 14 березня 2016 року. Статтею 56 Конституції України гарантовано кожному право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частинами 1, 2 ст. 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає. у випадках, передбачених законом. Відповідно до п.1 ч.1 та ч.2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі Закон №266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Статтею 2 вказаного Закону №266/94-ВР визначений виключний перелік випадків, у яких виникає право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом. Так, згідно пункту 1 частини 1 вказаної статті таке право виникає у разі постановлення виправдувального вироку суду, а згідно пункту 4 частини 1 - у разі закриття справи про адміністративне правопорушення. Статтею 3 Закону №266/94-ВР у пункті 5 частини 1 передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно зі статтею 13 Закону №266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Як встановлено судом [PERSON] незаконно перебував під слідством та судом з часу внесення відомостей до ЄРДР до залишення ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 березня 2020 року в силі виправдувального вироку у зв`язку з недоведеністю наявності в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 295 КК України, тобто з 17 травня 2016 року по 06 березня 2020 року, що складає 45 місяців 8 днів. Слідуючи роз?ясненням, наданим у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4, суд приймає до уваги, що коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у редакції, чинній на час розгляду справи, тобто зі змінами, внесеними Законом № 822-IX від 25 серпня 2020 року, установлено з 01 січня 2020 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 4723,00 грн., з 01 вересня - 5000,00 грн. Позивач перебував незаконно під слідством та судом 45 місяців 8 днів і за таких обставин виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, надавши оцінку зібраним у справі доказам, які підтверджують характер, обсяг і тривалість страждань, яких зазнав позивач у справі у зв`язку із незаконним перебування під слідством і судом, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, зокрема, неможливість влаштуватися на роботу під час перебування підозрюваним, обвинуваченим, маючи постійні побоювання за подальшу долю і можливість бути засудженим за злочин, що не вчиняв, будучи особою, до якої застосовано запобіжний захід, що у будь-якому разі обмежує певним чином права людини, порушення стосунків з іншими людьми, втрата довіри до нього родичів і друзів через обвинувачення його у порушенні кримінального закону, й інші негативні впливи внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого та перебуванням під слідством, які пов`язані із необхідністю докласти значних додаткових зусиль для відновлення та організації життя, в тому числі зміну місця проживання на інше місто та область, з тим, що відновити своє добре ім`я, суд за внутрішнім переконанням приходить до висновку, що співмірним та достатнім відшкодуванням моральної шкоди в межах заявлених вимог становитиме сума в розмірі 226 868,80 грн., тобто на рівні, не меншому ніж розмір мінімальної заробітної плати за кожен місяць, виходячи з встановленого з 01 вересня 2020 року розміру такої зарплати в 5000,00 грн., тобто (45 міс. 8 днів х 5000,00 грн.). Розв`язуючи решту позовних вимог суд виходить з того, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Як встановлено судом постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2016 року, яка набрала законної сили 30 червня 2016 року, провадження у адміністративній справі стосовно [PERSON] за ч.2 ст. 187 КУпАП за фактом складення відносно нього 14 березня 2016 року інспектором Кіровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області протоколу закрита в зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Таким чином, у зв`язку з тим, що підставою для відшкодування шкоди є незаконне складення адміністративного протоколу і подальше адміністративне провадження, а даних про застосування до позивача адміністративного арешту чи виправних роботи, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу судом установлено не було, то до даних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 1174 ЦК України. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16 та у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц. Розв`язуючи вимоги в частині, що стосується здійснення відносно позивача провадження про притягнення його до адміністративної відповідальності, суд приходить до висновку, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю і події, і складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше), і такими діяннями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу і взагалі події, свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування шкоди здійснюється незалежно від вини. Таким чином, позивач перебував незаконно під адміністративним переслідуванням внаслідок притягнення до адміністративної відповідальності з 14 березня 2016 року (дня складення протоколу) до 30 червня 2016 року (дня набрання законної сили постановою суду про закриття провадження з реабілітуючих підстав), тобто 3 місяці 16 днів, і за таких обставин суд вважає доведеним позивачем факт спричинення таким переслідуванням моральної шкоди, яка полягає у приниженні його честі, гідності, моральних переживаннях, які викликані відсутністю справедливого провадження при порушенні питання про притягнення до адміністративної відповідальності, побоюванням незаконного притягнення до відповідальності, залишенням поза увагою пояснень щодо дійсних фактичних обставин перебування його під адміністративним наглядом, що в своїй сукупності порушило нормальні життєві стосунки, а систематичне складення протоколів потягло незаконне кримінальне переслідування, а тому суд за внутрішнім переконанням приходить до висновку, що співмірним та достатнім відшкодуванням моральної шкоди в межах заявлених вимог становитиме сума в розмірі 17803,20 грн., що визначена судом на рівні, не меншому ніж розмір мінімальної заробітної плати за кожен місяць, виходячи з встановленого з 01 вересня 2020 року розміру такої зарплати в 5000,00 грн., тобто (3 міс.12 днів х 5000,00 грн.). Розмір відшкодування моральної шкоди визначений судом з урахуванням також і відповідної правової позиції, викладеної Великою палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), та Другої палати КЦС ВС у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17. Щодо доводів відповідачів про недоведеність розміру моральної шкоди, то суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії» (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62). Доводи відповідачів про безпідставність розрахунку розміру моральної шкоди з встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», а лише можливість її визначення на рівні прожиткового мінімуму на особу згідно з пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», суд до уваги не приймає, оскільки на правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, дія вказаного Закону не поширюється. Відповідна правова позиція відповідає викладеній Верховним Судом в постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 509/550/17-ц . Крім того, суд приймає до уваги, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) дійшла висновку, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)). Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), постанова Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17, провадження № 61-11897св19)), у зв`язку з чим, згідно ст. 5 ЦПК України, не виходячи за межі позовних вимог, суд захищає права позивача спосіб, визначений законом. За правилами ст. 141 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи судові витрати відшкодуванню не підлягають і покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved