Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

У червні 2013 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу [PERSON], про визнання заповіту недійсним. Заявлені позовні вимоги Позивач обґрунтовувала тим, що [INFO] року померла її мати [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 10 листопада 1953 року), що підтверджується свідоцтвом про смерть від 15 лютого 2013 року серія [NUMBER]. Відповідно до заповіту від 10 січня 2002 року, складеного [PERSON], та посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу [PERSON], все своє майно вона заповідала сестрі Позивача [PERSON]. Як зазначила Позивач, з 1970-х років по день смерті [PERSON] постійно хворіла, скаржилась на головні болі, безсоння. Декілька разів у неї траплялись нервові розлади, у зв'язку з чим вона неодноразово проходила медикаментозне лікування. Зокрема, вона постійно лікувалась у психо-неврологічному диспансері № 2 в м. Біла Церква. Із записів особистої медичної картки [PERSON] вбачається, що вона мала проблеми із психікою та нервовою системою. Зокрема, їй постійно з 80-х років лікарі ставили діагнози атеросклеротичний кардіосклероз, ішемічна хвороба серця, склероз судин головного мозку. З урахуванням того, що спадкодавець хворіла на нервові хвороби та склероз, на думку Позивача, можна стверджувати, що під час складання заповіту, остання не могла розуміти значення своїх дій. У зв'язку зі вищевикладеним, Позивач просила суд визнати недійсним заповіт [PERSON], посвідчений 10 січня 2002 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу [PERSON]. 02.07.2013 року до канцелярії Києво-Святошинського районного суду надішли письмові заперечення проти позову, відповідно до яких зазначено, що [PERSON], складаючи спірний заповіт, усвідомлювала значення своїх дій, могла керувати ними та розуміла їх наслідки. Спадкодавець не була обмежена чи позбавлена цивільної дієздатності, зберігала ясність розуму і мала нормальну пам'ять. Жодними психічними розладами не страждала. Відповідач виконувала обов'язки щодо догляду за своїми батьками, допомагала матері та доглядала її. Просила відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог. В судовому засіданні представник Позивача підтримала заявлені позовні вимоги. Представник Відповідача заперечував проти задоволення позову. Суд, вислухавши думку учасників процесу, пояснення експерта, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог з наступних підстав. У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] року померла мати Позивача та Відповідача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 15 лютого 2013 року серія [NUMBER]. Відповідно до заповіту від 10 січня 2002 року, складеного [PERSON], та посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу [PERSON], все своє майно вона заповідала [PERSON]. Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2004 року, Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Суд приходить до висновку про застосування положень Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 № 1540-VI, який регулював цивільні відносини до 01.01.2004 року для розгляду даної справи. Згідно ст. 534 ЦК Української РСР (1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) однієї або кільком особам, як тим, що входять до кола спадкоємців, та і тим, що не входять до кола спадкоємців. Відповідно до статті 55 ЦК Української РСР (1963 року) угода, укладена громадянином хоч і дієздатним, але який у момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978 року (яка була чинною на момент укладення заповіту) з наступними змінами, угода може бути визнана судом недійсною, якщо є дані про те, що в момент укладення такої угоди громадянин перебував в такому стані , коли не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. При вирішенні таких спорів суд враховує висновок судово-психіатричної експертизи та інші докази, які підтверджують, чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не керувала ними. Відповідно п. 16 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (який регулює процесуальні моменти на час розгляду цивільної справи в суді) при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобовязаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. На виконання вищезазначених правових норм та за клопотанням Позивача по справі була проведена посмертна судово-психіатрична експертиза. Ст. 57 ЦПК України передбачено, що будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, є доказами. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Згідно ст. 66 ЦПК України передбачено, що доказом в цивільній справі є висновок експерта-докладний опис проведеного експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом. Так згідно акту експертної комісії відділення амбулаторних судово-психіатричних експертиз № 41ц, який був складений на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2014 року, в складі: голови комісії Ктітарєва О.М., судового експерта-психіатра 1 кваліфікаційного класу, експертний стаж якого становить 21 рік та [PERSON], лікаря 1 кваліфікаційної категорії судово-психіатричної експертизи, 2 кваліфікаційного класу, експертний стаж якого становить 22 роки, [PERSON] станом на 10 січня 2002 року страждала на органічний астенічний розлад (МКХ-10, F06.6) внаслідок церебросклерозу, який проявлявся церебрастенічною симптоматикою в такому ступеню, що вона могла за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та керувати ними (а.с. 159). Судом встановлено, що зазначений висновок експертизи є обґрунтованим, повним, сумніву не викликає, експертів про кримінальну відповідальність по ст. ст. 384, 385 Кримінального кодексу України за надання завідомо неправдивого висновку та відмову від надання висновку попереджено, тому суд приймає даний висновок як належний і допустимий доказ по справі. Допитаний 27.06.2014 року в судовому засіданні за ініціативою представника Позивача експерт [PERSON], висновок проведеної експертизи підтвердив, зазначив, що про адекватний психічний стан [PERSON] на момент посвідчення спірного заповіту свідчить надана медична документація, на підставі аналізу якої експертною комісією робилися висновки. За життя [PERSON] на обліку у лікаря-психіатра не перебувала. Її поведінка в суспільстві та побуті приводів для, встановлених цим кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням звернень за психіатричною допомогою також не викликала. За правилами ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадкахфізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право можуть мати особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Виходячи з вищенаведених встановлених фактичних обставин справи, підтверджених наявними у матеріалах справи доказами, твердження Позивача про недійсність заповіту у зв'язку із неможливість спадкодавця усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними є безпідставним та не ґрунтується вимогам цивільного законодавства. Інших належних та допустимих доказів тієї обставини, що померла [PERSON] при складанні оспорюваного заповіту від 10.01.2002 року не усвідомлювала значення чи не могла керувати ними, Позивачем не надано і такі дані в матеріалах справи відсутні. [PERSON] навіть в позовній заяві не вказує на суттєві порушення психічної діяльності у спадкодавця, які б мали вплив на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. А вказівка на те, що спадкодавець постійно лікувалась у психоневрологічному диспансері № 2 в м. Біла Церква, не мають ніякого підтвердження в матеріалах справи. Відтак, ці обставини є припущеннями та домислами Позивача, і крім того, фактично ці доводи спростовуються і виключаються дослідженими в судовому засіданні доказами. У зв'язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 5, 15,16 Цивільного кодексу України, ст. ст. 55, 534 ЦК Української РСР 1963 року, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978 року та

Outcome: dismissed