Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

У травні місяці 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, про заборону вчиняти певні дії. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 17.05.2019 року №118/1 «Про затвердження висновку управління-служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , для її тимчасового виїзду за межі України» затверджено висновок управління-служби у справах дітей від 07.05.2019 № 03/2094-1 про підтвердження місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю, [PERSON] , що дозволяє [PERSON] самостійно вирішувати питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця. Позивача було сповіщено відповідачем про наміри виїзду відповідача разом зі спільною дитиною [PERSON] до АР Крим у період з 25.06.2019 року по 25.07.2019 року з метою оздоровлення дитини, із чим позивач не погодився, зазначивши про те, що АР Крим є окупованою територією і є небезпечною для життя та здоров`я дитини, тому просив суд заборонити відповідачу виїзд спільної доньки [PERSON] до АР Крим та інші країни без згоди батька. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2019 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, про заборону вчиняти певні дії. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову, зазначивши про те, що дитина має захворювання: помірна розумова відсталість з порушенням поведінки F 71.1. Психічні функції помірно порушені. Обмеження життєдіяльності 1 і 2 ступеня за категоріями: здатність до обслуговування, орієнтування, здатність до спілкування, контроль за своєю поведінкою, навчання, трудова діяльність - «дитина-інвалід». Клімат АР Крим є сприятливим для дитини та надає хороші результати у розвитку. Наголошувала на тому, що відповідач у минулі роки надавав дозвіл на виїзд дитини до АР Крим у її супроводі з метою оздоровлення. Представник третьої особи управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради належним чином сповіщений, до суду не з`явився, представника не направив, надав заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, просив ухвалити рішення в інтересах дитини. Суд, вислухавши думку позивача та його представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. В`їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення одного з документів: паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, проїзного документа дитини, з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Згідно з п. 4 перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, у тому числі без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України визначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 17.05.2019 року №118/1 «Про затвердження висновку управління-служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , для її тимчасового виїзду за межі України» затверджено висновок управління-служби у справах дітей від 07.05.2019 № 03/2094-1 про підтвердження місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , для її тимчасового виїзду за межі України. Згідно із зазначеним висновком, затвердженим рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради, управлінням-службою у справах дітей встановлено, що дитина зареєстрована та проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 12). Тобто, відповідач [PERSON] за наявності рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 17.05.2019 року №118/1 «Про затвердження висновку управління-служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , для її тимчасового виїзду за межі України» самостійно вирішує питання тимчасового виїзду дитини за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей. Відповідач проінформувала позивача про її намір виїзду спільної дитини [PERSON] у супроводі відповідача до АР Крим у період з 25.06.2019 року по 25.07.2019 року з метою оздоровлення, чого позивач не заперечує. (а.с. 13). Міністерством закордонних справ України надано рекомендації щодо поїздок громадян до тимчасово окупованої АР Крим 11.08.2016 року, що опубліковані на офіційній веб- сторінці МЗС України та на Єдиному веб-порталі органів виконавчої влади України згідно яких громадянам України та іноземцям рекомендовано тимчасово утриматися від поїздок до окупованої території АР Крим, враховуючи неможливість Української сторони забезпечити належну безпеку наших співвітчизників на територію окупованого півострова. Суд враховує, що малолітня [PERSON] , 2014 року народження, є дитина з інвалідністю до 18 років, що підтверджується посвідченням № 470, та має діагнози захворювання: помірна розумова відсталість з порушенням поведінки F 71.1. Психічні функції помірно порушені. Обмеження життєдіяльності 1 і 2 ступеня за категоріями: здатність до обслуговування, орієнтування, здатність до спілкування, контроль за своєю поведінкою, навчання, трудова діяльність - «дитина-інвалід». (а.с. 11). За поясненнями відповідача клімат АР Крим є сприятливим для дитини та надає хороші результати у розвитку малолітньої [PERSON] , що не заперечувалося позивачем. Суд вважає, що в даному випадку питання дотримання рекомендації МЗС із зазначеного питання є правом та відповідальністю відповідача. Згідно ст. 150 та ч.1 ст.155 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 7 ст. 6 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.2 ст.155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Підставою звернення позивача до суду є наявність рішення органу опіки та піклування про затвердження висновку управління-служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за кордон, що дозволяє відповідачу самостійно вирішувати питання тимчасового виїзду дитини з України на строк до одного місяця. Порядок розгляду питання органом опіки та піклування щодо підтвердження місця проживання дитини під час вирішення питання її тимчасового виїзду за межі України з метою, визначеною частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України (лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей) врегульовано Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, у п. 721 якого зазначено, у разі коли протягом десяти робочих днів з дня прийняття рішення/розпорядження рішення органу опіки та піклування про підтвердження місця проживання дитини не оскаржено, воно набирає законної сили і його копія, завірена в установленому порядку, видається заявнику для пред`явлення під час перетинання державного кордону України. З огляду на наведене, суд вважає, що позивачем неправильно визначено спосіб захисту порушеного права чи інтересу, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами поширюються на дії КАСУ, а не ЦК України, а позивач може захистити своє порушене право, визначивши вірний спосіб його захисту, який передбачено чинним законодавством. Разом з тим, відповідно до ст.49 ЦПК України, суд позбавлений процесуальної можливості самостійно змінювати предмет чи підставу позовних вимог. Отже, невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні пред`явлених особою вимог. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2019 року за заявою позивача [PERSON] вжиті заходи забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпрі ради, про заборону вчиняти певні дії, до розгляду справи по суті, шляхом заборони [PERSON] вивозити дитину [PERSON] , [INFO] , за кордон. Зважаючи на те, що справу по суті розглянуто, суд вважає заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2019 року підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed