Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків, завданих в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в обґрунтування якого зазначив, що 08.11.2015 року, приблизно о 21.15 год. на 199 км автошляху сполученням «Словянськ - Донецьк - Маріуполь» у Волноваському районі Донецької області, біля с. Анадоль, з вини командира батальйону ДПС ДАІ УДАІ Головного управління МВС України в Донецькій області, старшого лейтенанта міліції Львутіна Ю.О., який керував службовим автомобілем марки «TоyotaСаmrу», номер кузова [NUMBER] , який належить УДАІ Головного управління МВС України в Донецькій області, сталася ДТП за участю тягача МАЗ - 3537, реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням військовослужбовця [PERSON] . За вказаним фактом ДТП Волноваським РВ ГУМВС України в Донецькій області 09.07.2015 внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №12015050630000912 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Вказане кримінальне провадження постановою слідчого відділу з розслідування ДТП СУ ГУМВС України в Донецькій області від 21.10.2015 року на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України було закрито, у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення. Згідно вказаної постанови, досудовим розслідуванням встановлено, що [PERSON] порушено вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху України, що й стало причиною дорожньо-транспортної пригоди. Висновком службового розслідування за вказаною ДТП від 27.07.2015 року встановлено, що 08.07.2015 о 15.10 год. [PERSON] на не закріпленому за ним службовому автомобілі «TоyotaСаmrу», реєстраційний номер 05-2739 здійснено плановий виїзд до взводу з обслуговування стаціонарного посту ДПС № 5 РОТИ ДПС № 2 БДПС ДАІ УДАІ з метою перевірки несення служби особовим складом. Приблизно о 20.40 год. останній виїхав з підрозділу та направився до Управління ДАІ ГУМВС України в Донецькій області в м. Маріуполі та вже о 21.15 год. під час прямування з підрозділу до Управління ДАІ, [PERSON] потрапив у ДТП, в результаті якої автомобілю «TоyotaСаmrу» реєстраційний номер 05-2739, номер кузова [NUMBER] завдано механічні пошкодження, розмір яких спричинений Управлінню ДАІ ГУМВС України в Донецькій області відповідно до Звіту № 471 про проведення оцінки колісного транспортного засобу «TоyotaСаmrу», номер кузова [NUMBER] від 25.10.2015 року становить 368070,50 грн. Позивач просить стягнути вказану суму збитків з відповідача, а також судові витрати у розмірі 5521,06 грн., обґрунтовуючи це тим, що Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР (надалі Положення № 243/95-ВР) визначено, що відповідно до Конституції України та інших актів законодавства України військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані зобов`язані бережливо ставитися до довірених їм озброєння, техніки та іншого військового майна, вживати заходів до запобігання шкоди.Дія цього Положення поширюється також на осіб рядового та начальницького складу Міністерства внутрішніх справ України. У зв`язку з тим, що на момент спричинення шкоди, [PERSON] проходив службу в Управлінні ДАІ ГУМВС України в Донецькій області, а ч.1 ст.7 ЗУ «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ визначено, що міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ, складається з підрозділів, до яких також входить державна автомобільна інспекція, а отже на спірні правовідносини поширюються норми вищезазначеного Положення № 243/95-ВР. У встановлені законодавцем строки, відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що у постанові від 21.10.2015 року про закриття кримінального провадження №12015050630000912 та протоколі огляду місця події від 08.07.2015 року зазначено, що ДТП сталася за участю тягача МАЗ - 3537 реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням військовослужбовця [PERSON] та автомобіля марки «TоyotaСаmrу», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , а не автомобіля марки «TоyotaСаmrу», реєстраційний номер 05-2739, як зазначено позивачем, а тому вказані постанова про закриття кримінального провадженнята протокол огляду місця події від 08.07.2015 року підтверджують відсутність вини відповідача у пошкодженні автомобіля марки «TоyotaСаmrу», реєстраційний номер 05-2739, який належить УДАІ Головного управління МВС України в Донецькій області та який є предметом доказування. За фактом ДТП відповідач не притягався до кримінальної відповідальності, тобто йому не вручалась підозра, в зв`язку з чим [PERSON] не здобув процесуальних прав сторони захисту (ст.42 КПК України), а тому зміст постанови від 21.10.2015 року про закриття кримінального провадження №12015050630000912 в частині встановлення порушення ним вимог п.12.1 ПДР України, що стало причиною ДТП, не відповідає загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема відносяться: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини (ст.17 КПК України) та змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ст.22 КПК України), тому цей доказ є недопустимим. Єдиним належним, допустимим та достовірним доказом порушення вимог ПДР України, що стало причиною ДТП може бути тільки висновок судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортних пригод, посилання на який відсуне у постанові від 21.10.2015 року про закриття кримінального провадження № 12015050630000912, який також не було подано позивачем до суду. Крім того, на вимогу ст.38 КУпАП, за фактом вказаної ДТП провадження в справі про адміністративне правопорушення не розпочиналось. Що стосується доказів розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, [PERSON] у відзиві зазначив, що в обґрунтування суми, яку стягуєпозивач, ним не було подано до суду жодного допустимого та належного доказу, яким може бути тільки висновок експертного дослідження про вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, крім того, Довідкою від 25.04.2016 року №9/58як, поданою позивачем у якості доказу, встановлено, що відповідно до даних бухгалтерського обліку, станом на 01.04.2016 року остаточна вартість автомобіля марки «TоyotaСаmrу», реєстраційний номер 05-2739 становить 0,00 грн. Крім того у позові безпідставно зазначено, що відповідач на час ДТП керував не закріпленим за ним службовим автомобілем «TоyotaСаmrу», реєстраційний номер 05-2739, оскільки це суперечить фактичним обставинам справи, а також висновку службового розслідування від 28.07.2015 року за фактом вказаного ДТП. [PERSON] вважає, що при вирішені даної справи та визначені природи та характеру правовідносин, які склалися між сторонами, слід враховувати те, що відповідач під час скоєння ДТП перебував з позивачем у трудових правовідносинах та виконував свої службові обов`язки, а тому [PERSON] вважає, що позивачем помилково визначено підставу позову та заявлено позовні вимоги про відшкодування шкоди з врахуванням вимог ЦК України, а не КЗпП. Позивачем не надано жодного документу про повну матеріальну відповідальність [PERSON] відповідно до вимог, передбачених ст.134 КЗпП України, оскільки ДТП сталося під час виконання останнім своїх трудових обов`язків, під час безпосереднього керування службовим транспортним засобом в період проходження служби при виконанні обов`язків. Однак при цьому позивачем не було дотримано строку звернення до суду з таким позовом, встановленого в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. 21.02.2019 року позивач надав відповідь на відзив, вказуючи, що посилання відповідача на те, що оскільки його не було притягнуто до адміністративної відповідальності, не може бути прийнято судом як відсутність вини у завданні матеріальної шкоди позивачу, оскільки матеріалами кримінального провадження та поставною про закриття кримінального провадження визначено, що в діях [PERSON] відсутні ознаки кримінального правопорушення, але встановлено вину відповідача у спричиненні ДТП, а отже і в пошкодженні майна позивача. Вказана постанова [PERSON] не оскаржувалась, а тому він погодився з обставинами, викладеними в ній. На момент спричинення шкоди [PERSON] проходив службу в Управлінні ДАІ ГУМВС України в Донецькій області, а тому на спірні правовідносини поширюються норми Положення № 243/95-ВР, згідно п.2 розділу І якого визначено, що відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати. Оскільки досудовим розслідуванням по кримінальному провадженню були встановлені порушення п.12.1 ПДР України, допущені [PERSON] , а отже саме він має відшкодовувати спричинену позивачу шкоду. Розмір матеріального збитку, заподіяного транспортному засобу позивачем було визначено на підставі Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 11.2003 №142/5/2092, у зв`язку з чим відповідно до Звіту № 471 про проведення оцінки колісного транспортного засобу «TоyotaСаmrу» номер кузова [NUMBER] від 25.10.2015року,матеріальний збиток спричинений Управлінню ДАІ ГУМВС України в Донецькій області становить 368070,50 грн., яку позивач просить стягнути з врахуванням правової позиції, викладеної у Постановах Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2015 № 12 «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» та Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками». 26.02.2019 року [PERSON] надав заперечення, аналогічні викладеним у відзиві. Додатково зазначено, що зі змістом постанови від 21.10.2015 року про закриття кримінального провадження №12015050630000912 в частині встановлення порушення ним вимогп. 12.1 Правил дорожнього руху України, що стало причиною дорожньо-транспортної події [PERSON] не згоден, оскільки який насправді номер кузова ( VIN код) автомобіля марки «TоyotaСаmrу», реєстраційний номер [NUMBER] йому не було відомо та не відомо дотепер. Щодо посилання позивача на Положення № 243/95-ВР від 23 червня 1995 у запереченнях [PERSON] зазначив, що військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності. Час протягом якого винного військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством. Позивач посилається на те, що 08.07.2015 року внаслідок ДТП, що сталася під час виконання [PERSON] своїх трудових обов`язків, а саме під час безпосереднього керування службовим транспортним засобом в період проходження служби при виконанні обов`язків, останній спричинив позивачу матеріальну шкоду, тобто під час скоєння ДТП відповідач перебував з позивачем у трудових правовідносинах та виконував свої службові обов`язки, а тому, у зв`язку з тим, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Таким чином перебіг спеціальної позовної давності про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної позивачу розпочався від 09.07.2015 року, а тому останній день звернення до суду з відповідним позовом закінчився 11.07.2016 року. Разом з тим, позивач з відповідним позовом звернувся до суду лише 25.06.2018 року. [PERSON] в запереченнях просить застосувати до позовних вимог наслідки пропуску строку спеціальної позовної давності, який визначений в один рік, для вимоги про звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, та відмовити УДАІ ГУМВС України в Донецькій області у позові. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає та просить прийняти рішення з врахуванням наданих письмових доказів. Під час розгляду справи представник позивача в судовому засіданні від 11.12.2018 року позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач та його представник адвокат Тульчевска Н.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзиві. Вислухавши думку учасників процесу, вивчивши надані письмові докази, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що Наказом ГУМВС України в Донецькій області №191о/с від 25.06.2015 року старшого лейтенанта міліції [PERSON] з 18.06.2015 року було призначено командиром батальйону ДПС ДАІ УДАІ Головного управління МВС України в Донецькій області. 08.07.2015 року, приблизно о 21.15 год., на 199 км автошляху сполученням «Слов`янськ - Донецьк - Маріуполь» у Волноваському районі Донецької області, біля с. Анадоль, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю тягача МАЗ - 3537, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням військовослужбовця [PERSON] та службового автомобіля марки «TоyotaСаmrу», реєстраційний номер 05-2739, який належить УДАІ Головного управління МВС України в Донецькій області, під керуванням [PERSON] . Вказана пригода сталася під час проходження [PERSON] служби при виконанні обов`язків, що підтверджується п.3 Висновку службового розслідування від 28.07.2015 року за фактом ДТП. За вказаним фактом ДТП Волноваським РВ ГУМВС України в Донецькій області 09.07.2015 внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №12015050630000912 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. На підставі наказу УДАІ ГУМВС України в Донецькій області № 151 від 15.07.2015 року за [PERSON] було закріплено службовий транспорт марки «TоyotaСаmrу», реєстраційний номер 05-2739. Висновком службового розслідування за вказаною ДТП від 27.07.2015 року встановлено, що 08.07.2015 о 15.10 год. [PERSON] на закріпленому за ним службовому автомобілі «TоyotaСаmrу», реєстраційний номер 05-2739 здійснено плановий виїзд до взводу з обслуговування стаціонарного посту ДПС № 5 роти ДПС № 2 БДПС ДАІ УДАІ з метою перевірки несення служби особовим складом. Приблизно о 20.40 год. останній виїхав з підрозділу та направився до Управління ДАІ ГУМВС України в Донецькій області в м. Маріуполі та вже о 21.15 год. під час прямування з підрозділу до Управління ДАІ, [PERSON] потрапив у ДТП, в результаті якої автомобілю «TоyotaСаmrу» реєстраційний номер 05-2739, номер кузова [NUMBER] завдано механічні пошкодження. Кримінальне провадження №12015050630000912 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, постановою слідчого відділу з розслідування ДТП СУ ГУМВС України в Донецькій області від 21.10.2015 року на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України було закрито, у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення (об`єктивної сторони злочину), оскільки в результаті ДТП постраждав лише [PERSON] , інших постраждалих немає. Наказом ГУМВС України в Донецькій області №348о/с від 06.11.2015 року капітана міліції [PERSON] командира батальйону ДПС ДАІ УДАІ Головного управління МВС України в Донецькій області на підставі особистого рапорту з 05.11.2015 року було звільнено з органів внутрішніх справ у запас. Згідно постанови слідчого відділу з розслідування ДТП СУ ГУМВС України в Донецькій області від 21.10.2015 року про закриття кримінального провадження, 08.07.2015 року приблизно о 21.15 год. на 199 км автошляху повідомленням «Слов`янськ - Донецьк - Маріуполь» у Волноваському районі Донецької області, біля с. Анадоль, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю тягача МАЗ - 3537, реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням військовослужбовця [PERSON] та автомобіля «TоyotaСаmrу», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Згідно наданих позивачем документів, на автомобілі «TоyotaСаmrу» був замінений реєстраційний знак із [NUMBER] (міліцейський номерний знак синього кольору) на номерний знак оперативного прикриття [NUMBER] (номерний знак білого кольору, на якому відсутні відзнаки приналежності до органів міліції), закріплений за цим авто відповідно до тимчасового реєстраційного талону [NUMBER] на «TоyotaСаmrу», номер кузова [NUMBER] , з реєстраційним номерним знаком [NUMBER] . Відповідно до відомостей із зазначеного талону - право на користування автомобілем мав [PERSON] . Таким чином, вказаний тимчасовий талон підтверджує, що автомобіль «TоyotaСаmrу» з реєстраційним номером [NUMBER] та автомобіль «TоyotaСаmrу» з реєстраційним номером [NUMBER] є одним і тим самим автомобілем. За фактом ДТП відповідач не притягався до кримінальної відповідальності, йому не вручалась підозра, тобто [PERSON] не набув процесуальних прав сторони захисту (ст.42 КПК України). Як на доказ порушення [PERSON] вимог ПДР України, що стало причиною ДТП, позивач посилається на постанову слідчого від 21.10.2015 року про закриття кримінального провадження № 12015050630000912. Так, у постанові слідчого про закриття кримінального провадження зазначено, що водієм [PERSON] було порушено вимоги п.12.1 ПДР України, що стало причиною ДТП. На підставі чого слідчий встановив вказану обставину, у постанові не зазначено. Посилання на висновок судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортних пригод у постанові слідчого відсутнє. За фактом ДТП провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] не розпочиналося. Частиною 6 ст.82 ЦПК України встановлено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, належного доказу наявності вини [PERSON] у ДТП, яка сталася за його участю 08.07.2015 року о 21.15 год. на 199 км автошляху повідомленням «Слов`янськ - Донецьк - Маріуполь» у Волноваському районі Донецької області, біля с. Анадоль, суду не надано. Згідно техніко-економічного обґрунтування доцільності списання транспортного засобу, затвердженого заступником начальника відділу УПД ГУНП в Донецькій області 22.04.2016 року, станом на 25.10.2015 року згідно Звіту №471 оцінювача СПД « [PERSON] » загальна сума коштів на відновлення автомобіля автомобіль «TоyotaСаmrу», реєстраційний номер 05-2739, номер кузова [NUMBER] , 2007 року випуску, складає 1675798,28 грн. Сума від здачі автомобіля на металобрухт складає 2750,00 грн. Автомобіль підлягає списанню. Відповідно до Довідки головного бухгалтера УДАІ ГУМВС України в Донецькій області № 9/58 від 25.04.2016 року, станом на 01.04.2016 року остаточна вартість автомобіля «TоyotaСаmrу», реєстраційний номер 05-2739, номер кузова [NUMBER] , 2007 року випуску, становить 0,00 грн. Департамент державного майна та ресурсів МВС України матеріали щодо списання автомобіля «TоyotaСаmrу», реєстраційний номер 05-2739, номер кузова [NUMBER] , 2007 року випуску, повернув для доопрацювання, оскільки вказані матеріали не містили, в тому числі, відомостей щодо притягнення [PERSON] до відповідальності за порушення вимог п.1.12 ПДР України. На підтвердження розміру матеріальної шкоди, спричиненої пошкодженням автомобіля «TоyotaСаmrу», реєстраційний номер 05-2739, позивач посилається на Звіту № 471 про проведення оцінки колісного транспортного засобу «TоyotaСаmrу» номер кузова [NUMBER] від 25.10.2015, виконаний на замовлення [PERSON] , згідно якого ринкова вартість автомобіля складає 368070,50 грн., вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу становить 702423,52 грн., величина втрати товарної вартості - 0,00 грн., а відтак, спричинений Управлінню ДАІ ГУМВС України в Донецькій області матеріальний збиток становить 368070,50 грн. Розмір матеріального збитку, заподіяного транспортному засобу, визначався на підставі Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.11.2003 №142/5/2092. згідно з абз. 2 п. 8.2. якої вартість матеріального збитку визначається, як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складових автомобіля та величини ВТВ (втрати товарної вартості). Позивач просить стягнути з [PERSON] зазначені грошові кошти, в обґрунтування підстав позову позивач посилається на Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року №243/95 ВР (далі - Положення), ст.ст. 22, 1166, 1188 ЦК України, та на положення ст.ст. 130, 131 КЗпП України, якими визначаються умови та підстави матеріальної відповідальності працівників. Статтею 25 Закону України «Про міліцію», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що працівник міліції у межах повноважень, наданих цим Законом та іншими законодавчими актами, самостійно приймає рішення і несе за свої протиправні дії або бездіяльність дисциплінарну чи кримінальну відповідальність. Працівник міліції, який виконує свої обов`язки відповідно до наданих законодавством повноважень та у межах закону, не несе відповідальності за завдані збитки. Такі збитки компенсуються за рахунок держави. Дії працівника міліції можуть бути оскаржені у встановленому порядку до органів внутрішніх справ, суду або прокурору. Службова особа міліції, яка порушила вимоги закону або неналежно виконує свої обов`язки, несе відповідальність у встановленому порядку. Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР (надалі Положення № 243/95-ВР) визначено, що відповідно до Конституції України та інших актів законодавства України військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані зобов`язані бережливо ставитися до довірених їм озброєння, техніки та іншого військового майна, вживати заходів до запобігання шкоди. Дія цього Положення поширюється також на осіб рядового та начальницького складу Міністерства внутрішніх справ України. У зв`язку з тим, що на момент спричинення шкоди, [PERSON] проходив службу в Управлінні ДАІ ГУМВС України в Донецькій області, а ч.1 ст.7 Закону України «Про міліцію» визначено, що міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ, складається з підрозділів, до яких також входить державна автомобільна інспекція, а отже на спірні правовідносини поширюються норми вищезазначеного Положення № 243/95-ВР. Пунктом 3 розділу 1 встановлено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди. Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки. Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності. Згідно п.5 розділу 1 Положення час, протягом якого винного військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством. Пунктом 8 розділу 1 Положення визначено, що залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність. Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Правила відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, передбачені ст. 1187 ЦК України. Частинами 1, 2 цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Стаття 1188 ЦК України, на яку посилається позивач, визначає підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки. Згідно положень ч.1 ст. 1188 ЦК, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Тобто, з наведених підстав право вимагати відшкодування спричиненої шкоди має потерпіла сторона, якій було спричинено шкоду, пов`язану з використанням джерела підвищеної небезпеки службового автомобіля « TоyotaСаmrу », яким на час скоєння ДТП керував відповідач, виконуючи свої службові обв`язки. ДТП, яка сталася 08.07.2015 року на 199 км автошляху сполученням «Словянськ - Донецьк - Маріуполь» у Волноваському районі Донецької області, біля с. Анадоль за участю водія [PERSON] , сталася під час виконання ним своїх трудових обов`язків, а саме під час безпосереднього керування службовим транспортним засобом в період проходження служби при виконанні обов`язків. Тобто, між позивачем, як власником джерела підвищеної небезпеки, та відповідачем, як особою яка здійснювала діяльність пов`язану з його використанням, на час скоєння ДТП існували трудові правовідносини. Згідно з ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Підставою трудових правовідносин є трудовий договір, яким відповідно до ст. 21 КЗпП України є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. За змістом ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Матеріалами справи встановлено, що між позивачем та [PERSON] , укладено трудовий договір у формі винесення відповідного наказу про призначення відповідача з 18.06.2015 року на посаду командира батальйону ДПС ДАІ УДАІ Головного управління МВС України в Донецькій області . Відповідно до ст.138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст.130 цього Кодексу. Згідно частин 1, 2, 4 ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Позивачем при зверненні з вказаним позовом до суду та під час розгляду справи не було надано доказів щодо повної матеріальної відповідальності [PERSON] відповідно до вимог, передбачених ст. 134 КЗпП України. Крім того, згідно з ч.3 ст.233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів звертається увага, що встановлені ст. 228 та ст. 233 КЗпП України строки зверненні до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушені строки. Питання про поважність причин пропуску строку звернення до суду позивачем перед судом не порушувалося. Суд приходить до висновку, що позивачем пропущено передбачений частиною третьою статті 233 КЗпП України строк для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, оскільки ДТП, в результаті якого було пошкоджено автомобіль, сталася 08.07.2015, кримінальне провадження за даним фактом було закрито постановою від 21.10.2015, але з відповідним позовом УДАІ Головного управління МВС України в Донецькій області звернувся до суду 25.06.2018, тобто після спливу встановленого ч.3 ст.233 КЗпП України строку. Виходячи з викладеного, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed