Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

У січні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30 жовтня 2017 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики №МЕР/2017-01, за умовами якого позивач як позикодавець зобов`язувався надати відповідачу як позичальнику грошові кошти в сумі 7 559 156,42 російських рублів зі строком повернення до 31 грудня 2018 року. На підтвердження отримання позики та відповідно до пункту 1.4 договору позичальник надав позикодавцю розписку, якою підтвердив, що на підставі договору позики № МЕР/2017-01 від 30 жовтня 2017 року отримав від позивача грошові кошти в сумі 7 559 156,42 російських рублів. Станом на дату подання позову відповідач свої зобов`язання зі сплати боргу не виконав, чим грубо порушив права позивача, що є підставою для звернення до суду з метою судового захисту. 19 грудня 2017 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики №МЕР/2017-02, за умовами якого позивач як позикодавець зобов`язувався надати відповідачу як позичальнику грошові кошти в сумі 2 171 830,51 російських рублів зі строком повернення до 31 грудня 2018 року. На підтвердження отримання позики та відповідно до пункту 1.4 договору позичальник надав позикодавцю розписку, якою підтвердив, що на підставі договору позики № МЕР/2017-01 від 19 грудня 2017 року отримав від позивача грошові кошти в сумі 2 171 830,51 російських рублів. Станом на дату подання позову відповідач свої зобов`язання зі сплати боргу не виконав, чим грубо порушив права позивача, що є підставою для звернення до суду з метою судового захисту. Згідно з пунктом 2.5 договорів позики за порушення зобов`язань зі сплати грошових коштів сторони передбачили відповідальність у вигляді пені у розмірі 15% від суми позики за кожен день прострочення до повного повернення суми позики. Станом на день звернення до суду з позовом заборгованість відповідача складає 9 730 986,93 російських рублів Пеня за 366 днів, за період з 21 січня 2020 року до 21 січня 2021 року, за договором від 30 жовтня 2017 року №МЕР/2017-01 становить 1 133 873,46 російських рублів, за договором від 19 грудня №МЕР/2017-02 за період з 21 січня 2020 року до 21 січня 2021 року становить 325 774,58 російських рублів, а всього пеня за двома договорами становить 1 459 648,04 російських рублів. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 11 190 634,97 російських рублів. Ухвалою суду від 10 березня 2021 року позовну заяву [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 02 квітня 2021 року від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді від 05 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 12 липня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, правом на подання відзиву не скористався. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом установлено, що 30 жовтня 2017 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики №МЕР/2017-01, за умовами якого позивач як позикодавець зобов`язувався надати відповідачу як позичальнику грошові кошти в сумі 7 559 156,42 російських рублів зі строком повернення до 31 грудня 2018 року. На підтвердження отримання позики та відповідно до пункту 1.4 договору позичальник надав позикодавцю розписку, якою підтвердив, що на підставі договору позики № МЕР/2017-01 від 30 жовтня 2017 року отримав від позивача грошові кошти в сумі 7 559 156,42 російських рублів. Однак у зазначений термін відповідач кошти не повернув. 19 грудня 2017 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики №МЕР/2017-02, за умовами якого позивач як позикодавець зобов`язувався надати відповідачу як позичальнику грошові кошти в сумі 2171830,51 російських рублів зі строком повернення до 31 грудня 2018 року. На підтвердження отримання позики та відповідно до пункту 1.4 договору позичальник надав позикодавцю розписку, якою підтвердив, що на підставі договору позики № МЕР/2017-01 від 19 грудня 2017 року отримав від позивача грошові кошти в сумі 2 171 830,51 російських рублів. Станом на дату подання позову відповідач свої зобов`язання зі сплати боргу не виконав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга цієї статті). Як свідчать матеріали справи, на підтвердження укладання договору позики, позивач надав договори позики від 30 жовтня 2017 року МЕР/2017-01 та від 19 грудня 2017 року МЕР/2017-02, а також розписки від 30 жовтня 2017 року та від 19 грудня 2017 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1194 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству України. У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, слід дійти висновку про стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованість у валюті, визначеній договором. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Таким чином, ст. 1050 ЦК України не передбачено право позикодавця нараховувати неустойку за несвоєчасно повернуту суму позики. Проте, відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Умовами спірних договорів позики сторони погодили, що у разі порушення строку сплати процентів позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю пеню у розмірі 15% від суми позики. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, спірні договори в частині нарахування пені є чинними, тому вимоги позивача про стягнення пені за спірними договорами позики є обґрунтованими. Розмір пені за договором позики від 30 жовтня 2017 року №МЕР/2017-01 за розрахунком позивача в межах строку в 1 рік становить 1 133 873,46 руб., з розрахунку 3098,01 руб. пені за день прострочення (7 559 156,42 руб. х 0,04% (15% : 366)/100). Розмір пені за договором позики від 19 грудня 2017 року №МЕР/2017-02 за розрахунком позивача в межах строку в 1 рік становить 325 774,58 руб. з розрахунку 890,09 руб. пені за день прострочення (2 171 30,51 руб. х 0,04% (15% : 366)/100). Ураховуючи те, що [PERSON] та [PERSON] уклали договори позики та оформили їх розписками, визначили валюту зобов`язання - російський рубль, відповідач прийняті зобов`язання не виконав у строки, обумовлені договорами позики, отримані у борг грошові кошти не повернув, тому зобов`язаний сплатити позивачу суму боргу у іноземній валюті, яка отримана у позику та пеню, передбачену пунктами 2.5 договорів позики у валюті зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 11350 грн.

Outcome: approved