Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

У травні 2020 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом,в якому зазначає,що з 20.10.1984 р.він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою,який розірвано рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 04.05.2018 р.у справі № 314/4139/17. В період шлюбу сторонами набуто у спільну власність нерухоме майно,а саме: -квартира [ADDRESS] -квартира [ADDRESS] . Зазначене майно на підставі постанови Запорізького апеляційного суду від 17.04.2019 р.у справі № 314/984/17 належить по Ѕ частині кожній із сторін. Вказане нерухоме майно згідно приписів ст.356,364 ЦК України є спільною частковою власністю сторін,у кожній із спірних квартир частки співвласників не можуть бути виділені в натурі,з цих підстав позивач бажає припинити право власності [PERSON] на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , отримати грошову компенсацію вартості Ѕ частки квартири [ADDRESS] у розмірі 97500 гр.,виходячи з вартості цього майна 520 000 гр.за висновком про вартість від 27.12.2019 р.,після отримання грошової компенсації припинити його право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Позивачем заявлені вимоги з підстав ,передбачених ст.356,364 ЦК України:поділити між ним та [PERSON] спільне майно, яке складається з квартири [ADDRESS] ,квартири [ADDRESS] ,визнавши за [PERSON] право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] та стягнувши з [PERSON] на його користь грошову компенсацію вартості Ѕ частки квартири [ADDRESS] у розмірі 97500 гр.,після отримання [PERSON] грошової компенсації вартості Ѕ частки квартири [ADDRESS] у розмірі 97500 гр.припинити його право власності на неї,стягнути з відповідачки на його користь документально підтверджені судові витрати. Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 23.07.2020 р.зазначена справа передана на розгляд до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя за підсудністю. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2020 р.,справа передана на розгляд судді Галущенко Ю.А. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 26.08.2020 р.справа призначена до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позов,в якому вона просить відмовити у позові у повному обсязі з посиланням на те,що спір про поділ майна подружжя між сторонами вирішено рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11.12.2018 р.та постановою Запорізького апеляційного суду від 17.04.2019 р., квартира [ADDRESS] є місцем реєстрації та постійного проживання сторін,між ними визначено порядок користування цим майном,чим спростовуються доводи позивача про неможливість спільного користування ним. У квартирі [ADDRESS] зареєстровані та постійно мешкають невістка та онуки сторін,користуватись цим майном позивач свого бажання не висловлював,перешкод у цьому йому не чинилося,для сплати грошової компенсації вартості Ѕ частки цієї квартири відповідачка ,яка є пенсіонеркою за віком,не має фінансової можливості,а розмір компенсації обрахований позивачем за висновком про вартість від 27.12.2019 р.,який втратив чинність,за висновком про вартість цієї квартири станом на 25.09.2020 р.її розмір значно менший,чим спростовуються розрахунки позивача. Позивачем подано відповідь на відзив,у якій він зазначив, що предметом спору у цій справі є нерухоме майно,яке складається з двох квартир,в кожній з яких сторони мають право власності на Ѕ частку,стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки є правом співвласника,який бажає виділення із спільної власності,при визначені вартості квартири [ADDRESS] на підставі звіту про незалежну оцінку ТОВ «Брок сервіс плюс» від 25.09.2020 р.,згідно якого вартість спірної квартири в м.Запоріжж є значно меншою та складає 400 818 гр.,як про це зазначила відповідачка у відзиві на позов,не заперечував проти неї. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 25.09.2020 р.справа призначена до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача адвокат Інашвілі О.О.підтримав позов з наведених у ньому підстав,передбачених ст..364 ЦК України,зазначивши,що [PERSON] бажає припинити право власності [PERSON] на Ѕ частку у квартирі в м.Вільнянську в обмін на отримання нею права власності на Ѕ частку квартири в м.Запоріжжі після сплати на його користь грошової компенсації різниці у вартості цього майна. Пояснив,що технічно неможливо поділити спірне майно,яким є квартири,з виділенням кожному із співвласників його частки в натурі,квартирою в м.Вільнянську з 2017 р. сторони користуються,займаючи окремі кімнати,проте такий порядок користування цим майном позивача не влаштовує. Квартиру у м.Запоріжжі [PERSON] передала у користування стороннім особам.На депозитний рахунок суду [PERSON] не вносив коштів для сплати компенсації [PERSON] вартості Ѕ частки у квартирі в м.Вільнянську,вважає це непотрібним,оскільки фактично пропонує обмін цього майна на інше в м.Запоріжжі. Відповідачка та її представник адвокат Степанова Н.Г. заперечували проти позову з підстав,викладених у відзиві. Зазначили,що спір між сторонами про поділ майна подружжя вирішено судовим рішенням,яке набрало законної сили,квартира у м.Вільнянську є єдиним та постійним місцем проживання відповідачки,для припинення її права власності на Ѕ частку квартири в м.Вільнянську позивач передбачених законом підстав не зазначив,це майно з 2017 р.перебуває у користуванні сторін згідно визначеного між ними порядку,де позивач займає більшу ізольовану кімнату площею 16,3 кв.м.,а відповідачка-11.5 кв.м. Квартира у м.Запоріжжі з 2012 р.перебуває у користуванні родини сина сторін,де мешкають також його дружина і троє малолітніх дітей,про що позивач достеменно обізнаний. У цій квартирі звільнена ізольована кімната,якою позивач може за бажанням користуватись. Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши усні пояснення представників та учасників справи,дослідивши надані письмові докази у сукупності,суд дійшов висновку,що позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Відповідно до приписів ст.2 ЦПК України,завданнями цивільного судочинства є справедливий,неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що з 20.10.1984 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Вільнянського районного суду м.Запоріжжя від 04.05.2018 р.,що підтверджено копією рішення,яке набрало чинності 07.06.2018 р. (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/73771353). 26.02.1996 р.за [PERSON] в ОП ЗМБТІ було зареєстровано право власності квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16.02.1996 р.,нотаріально посвідченого державним нотаріусом Вільнянського міського нотаріального округу Коробкою О.В.за реєстровим № 142. 08.12.2012 р.за [PERSON] в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2012 р.,нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бондар Ю.В.за реєстровим № 3076. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11.12.2018 р.та постановою Запорізького апеляційного суду від 17.04.2019 р.за [PERSON] та [PERSON] визнано (за кожним)право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] та на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,26.06.2019 р.за [PERSON] зареєстровано право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] ,08.07.2019 р. за [PERSON] зареєстровано право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. З наведеного суд встановив,що спір щодо поділу спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] ,до складу якого входили згадувані вище квартири,було вирішено вказаними судовими рішеннями,які набрали законної сили,тому у позивача відсутнє право на частку в спільному сумісному майні, оскільки з моменту набрання законної сили вказаними рішеннями, таке майно втратило статус спільної власності подружжя. Відповідно до ст.356 ч.1 ЦК України,власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до частин 1, 2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 січня 2016 року (провадження № 6-2925цс16), а також Верховним Судом у постанові від 13 липня 2018 року у справі № 610/2035/17-ц. В даній справі судом встановлено,що квартира [ADDRESS] , яка перебуває у частковій власності сторін, є неподільною,сторони нею не користуються,вказане житло займає родина сина сторін,де зареєстровані їх невістка та онуки,ці обставини підтверджені довідками ОСББ «Чарівна 131» від 23.09.2020 р.та 19.03.2021 р.,не оспорювались учасниками справи. За змістом відзиву та пояснень представника відповідачки у судовому засіданні,вказана квартира складається з двох ізольованих кімнат,одна з яких є вільною та може використовуватись позивачем Позивач не зазначив за змістом позову,як і його представник у поясненнях в судовому засіданні,в чому для [PERSON] полягає неможливість користуватись цим майном,а відповідачка у відзиві зазначила,що він ніколи не висловлював такого бажання. Заявивши вимоги про стягнення з відповідачки грошової компенсації вартості Ѕ частки цієї квартири,виходячи з її загальної вартості 520 000 гр.,позивач у розрахунку посилався на висновок про вартість від 27.12.2019 р.,складений ТОВ «Укрспецекспертиза» (вих..№ 94/12/19 ). Пунктом 56 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року за №1440, передбачено, що звіт про оцінку майна, складений у повній формі, повинен містити дату оцінки та дату завершення складання звіту, а у разі потреби - строк дії звіту та висновку про вартість майна відповідно до вимог законодавства. Пунктами 23-26 Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2003 року за №1891, передбачено,що висновок про вартість майна, складений для цілей приватизації майна шляхом викупу або продажу конкурентними способами (для договору купівлі-продажу, оголошення умов продажу, у тому числі повторного продажу), дійсний протягом шестимісячного строку від дати його затвердження. Аналізуючи наведене,суд дійшов висновку,що визначення позивачем розміру вартості спірного майна та,відповідно,грошової компенсації вартості його частки не ґрунтується на належних доказах,а відповідачем вказані обставини не визнані,з обґрунтуванням заперечень щодо вартості спірного майна звітом про незалежну оцінку ТОВ «Брок сервіс плюс» від 25.09.2020 р.,згідно якого вартість спірної квартири в м.Запоріжж є значно меншою та складає 400 818 гр. У відповіді на відзив позивач зазначив,що проти такої вартості спірної квартири в м.Запоріжжі не заперечує,проте розміру заявлених вимог не зменшив. При визначені вартості спірної квартири в м.Запоріжжі суд виходить з суми 400 818 гр.,яку сторони фактично узгодили,та визначає вартість Ѕ частки позивача у розмірі 200 409 гр.(з розрахунку 400 818 гр.:2). Матеріали справи свідчать про те, що відповідачка [PERSON] є пенсіонеркою за віком, отримує пенсію в розмірі 2100 грн. щомісячно,про що надана довідка про доходи,інших доходів або майна, за рахунок якого відповідачка була б спроможна компенсувати позивачу вартість його частки у квартирі, [PERSON] не має. Враховуючи наведене,суд дійшов висновку,що [PERSON] неспроможна виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на Ѕ частку спірної квартири у м.Запоріжжі,а прийняття судом такого рішення становитиме для неї надмірний тягар. Також судом встановлено,що квартира [ADDRESS] , яка перебуває у спільній частковій власності сторін , є неподільною, що робить неможливим виділ частки позивача в натурі. Водночас,сторони зареєстровані та мешкають у вказаному житлі,визначили порядок користування ним,з чого суд зробив висновок про те, що спільне користування цим майном є можливим. Для відповідачки це майно є єдиним постійним місцем проживання з часу його придбання. Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, регулюються ст. 364 ЦК України. Положення ст. 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів у справі. За поясненнями представника позивача в судовому засіданні зрозуміло,що вимоги [PERSON] стосовно квартири [ADDRESS] заявлені саме про позбавлення права власності на частку майна іншого співвласника - відповідачки у справі,проте без посилань за змістом позову на підстави,передбачені ст.365 ЦК України,яких представник позивача не зазначив і у судовому засіданні,чим позбавив суд можливості перевірити їх обґрунтованість та доведеність. Крім того,всупереч положень ч.2 ст.365 ЦК України, позивачем попередньо не внесено на депозитний рахунок суду вартості Ѕ частки [PERSON] у вказаному майні. Зазначені обставини виключають можливість легітимного втручання у право [PERSON] на законне володіння своїм майном,тому позов про це задоволенню не підлягає. Позивачем до справи надано копію постанови Запорізького апеляційного суду від 09.03.2021 р.,якою залишено без змін рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04.11.2020 р.у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності на Ѕ частку автомобіля,яким з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто грошову компенсацію,з підтвердженням виконання рішення,проте ці письмові документи не є належним доказом до даної справи з огляду на предмет спору,визначений позивачем. Відповідно до ст.141 ЦПК України,при відмові позивачу у задоволенні позову,судові витрати не компенуються. На підставі ст.356,364 Цивільного кодексу України, ст.ст.12,13,76,81,141,258,259,263,265,353,355 ЦПК України,суд-

Outcome: dismissed