Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 25.02.2008 року по 29.11.2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від спільного проживання з відповідачем у них народилися двоє синів: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з батьком та рішеннями Богунського районного суду міста Житомира з неї на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей. За нею на теперішній час рахується заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON] станом на 01.03.2019 року становить 84381,19 грн., а на утримання сина [PERSON] - 30900,00 грн. Заборгованість утворилась внаслідок того, що певний період часу вона була безробітня, не могла працевлаштуватися на постійну роботу, відповідач утримував її документи, атестат, диплом про освіту. Вона не ухилялася від сплати аліментів, працювала не офіційно, щоб сплачувати кошти. [INFO] у неї народився син [PERSON] і вона здійснює догляд за ним до досягнення дитиною трьох років. Вона не має доходів, оскільки не має можливості залишити малолітню дитину одну вдома та вийти на роботу. Іноді вона позичає гроші, щоб хоч якось переказати їх на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] . Крім того, вона постійно спілкується з дітьми та вона забезпечує дітей одягом, шкільним приладдям, тобто приймає активну участь у їх житті та утриманні в міру своїх можливостей. Відповідач матеріально забезпечений, має два приватних будинки у м. Новоград-Волинському та в с. Глибочиця Житомирського району, має автомобіль, працює неофіційно та має немалі доходи, тому діти забезпечені матеріально набагато краще за неї. Вона частково сплачувала аліменти. Тому з посиланням на статті 188, 197 СК України позивач просить звільнити її від обов`язку щодо утримання дітей [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] у вигляді щомісячної сплати аліментів на користь їх батька [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку позивача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину з урахуванням певного віку на утримання сина [PERSON] та 300 грн. щомісячно на утримання сина [PERSON] до повноліття дітей, а також просить звільнити її від сплати заборгованості за аліментами на утримання дітей на користь їх відповідача в загальній сумі 115281,19 грн. Відповідач [PERSON] направив до суду відзив на позовну заяву, з викладеними у ньому запереченнями на позовну заяву, зазначивши про те, що заборгованість зі сплати аліментів на утримання малолітніх дітей утворилася задового до народження нею [INFO] сина [PERSON] при тому, що рішення судів про стягнення з неї аліментів на двох дітей були ухвалені в 2010 році. Із копії трудової книжки позивача вбачається, що з 2010 року вона неодноразово працевлаштовувалася. Кошти на утримання дітей позивач свідомо спрямовувала не на адресу стягувача, вказану у виконавчих листах (с. Глибочиця Житомирського району), а за іншою адресою (м. Новоград-Волинський), що унеможливлювало їх отримання стягувачем. Малолітні діти проживають разом із ним, він самостійно їх утримує та доглядає, турбується про них. При незгоді боржника з порядком та розміром нарахувань вона не позбавлена можливості звернутися до державного виконавця для з`ясування суми заборгованості або оскаржити його дії у визначному законом порядку. У судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали, обґрунтовуючи його обставинами, викладеними в позовній заяві, пояснивши, що позивач має тяжке матеріальне становище, аліменти на дітей сплачувати не могла, оскільки з 2016 року перебуває у декретній відпустці та після народження третьої дитини її доходом були лише кошти, які вона отримувала на найменшого сина, а саме допомога при народженні дитини та як одинокій матері. Коли перебувала на обліку в центрі зайнятості по безробіттю, її дохід становив менше 800 грн. Ці обставини є іншою істотною обставиною для звільнення від сплати аліментів згідно ст. 197 СК України. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених відзиві на позовну заяву. Також пояснив, що діти проживають разом із ним з лютого 2010 року, позивач не спілкується з дітьми, за 2018 рік він аліментів від неї отримував взагалі, у 2019 році вона передала дітям мішок одягу із секонд-хенду, їй призначено час зустрічей з дітьми та лише одного разу вона зустрілася з ними. За весь час виникнення у позивача аліментних зобов`язань від неї було не більше 20 грошових переказів. Представник відповідача Богунського ВДВС у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) також заперечував проти задоволення позову та надав довідки-розрахунки заборгованості зі сплати аліментів позивача, згідно яких станом на 03.03.2020 року на сина [PERSON] заборгованість становить 42370,00 грн., а на сина [PERSON] - 30200,00 грн. Суд, заслухавши позивача та її представника, відповідача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що з 2008 року по 2010 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а. с. 19, 20). Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 04.01.2011 року у справі № 2-1379/11 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку щомісячно до повноліття дитини, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину з урахуванням певного віку, починаючи з 02.12.2010 року, та судом було видано виконавчий лист 07.10.2011 року (а. с. 14). Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 26.11.2010 року у справі № 2-5324/10, зміненого рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 16.03.2011 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 300 грн. щомісячно до повноліття дитини, починаючи з 02.09.2010 року, та 06.04.2011 року було видано судом виконавчий лист (а. с. 15-18). З довідок-розрахунку старшого державного виконавця та в. о. начальника Богунського ВДВС у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 03.03.2020 року № 54070, № 54071 вбачається, що станом на 03.03.2020 року заборгованість позивача зі сплати аліментів на сина [PERSON] становить 42370,00 грн., а на сина [PERSON] - 30200,00 грн. (а. с. 106-111). Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як роз`яснено в п. 22 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може за передбачених ст. 197 СК України умов повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. Згідно ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні аналогічних спорів суд повинен виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. [INFO] у позивача народився син [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Житомирським МВ ДРАЦС ГТУЮ у Житомирській області 02.07.2016 року (а. с. 3), у зв`язку з чим позивачу призначено щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини, яку вона отримувала до включно до червня 2019 року, а також допомогу на одну дитину одиноким матерям, розмір якої в грудні 2019 року становив 1412,33 грн., а всього за 2019 рік - 15363,32 грн. (а. с. 68 - 75). Із копії трудової книжки позивача (а. с. 25, 26) вбачається, що, починаючи з вересня 2010 року вона періодично працювала в період до листопада 2010 року, з квітня по вересень 2015 року, а також їй було призначено допомогу по безробіттю з грудня 2015 року по квітень 2016 року. Окрім того, з індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України (а. с. 83) слідує, що в 2010 році для пенсії позивачу зараховано 12368,32 грн., за 2011 рік - 3783,00 грн., за 2012 - 2014 роки відомості відсутні, за 2015 рік - 7090,63 грн., за 2016 рік - 8850,00 грн., за 2017 рік - 38400,00 грн., за 2018 рік - 44676,00 грн., за 2019 рік - 23786,10 грн. З досліджених судом письмових доказів, а саме з довідки-розрахунку старшого державного виконавця та в. о. начальника Богунського ВДВС у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 03.03.2020 року № 54070, № 54071 та копій квитанцій про грошові перекази (а. с. 28, 29, 31, 33-40) суд прийшов до висновку, що позивач періодично та частково сплачувала аліменти, які були зараховані на утримання сина [PERSON] , [INFO] , та за період із 2010 року по 2019 року сплачено аліментів на суму 30220,04 грн. та сплачено кошти в рахунок погашення боргу в сумі 15888,84 грн. Посилання позивача на народження в неї малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та наявність у неї єдиних невеликих доходів, які вона отримує як соціальну допомогу на його утримання, відсутність достатнього заробітку та неможливість працевлаштуватися не може слугувати підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами в контексті ч. 2 ст. 197 СК України, оскільки передбачений ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття є безумовним, так як закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх неповнолітніх дітей та не передбачає звільнення батьків від їх утримання незалежно від того, чи є в них кошти, достатні для утримання, а також народження ще однієї дитини не можна вважати наявністю обставиною, що має істотне значення, яка в розумінні ч. 2 ст. 197 СК України надає право суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами з огляду на те, що всі неповнолітні діти мають рівні права на утримання від своїх батьків. Окрім того, позивачем не надано доказів, які б підтверджували існування у позивача об`єктивних обставин, які б перешкоджали їй до народження молодшого сина працевлаштуватися. Частина 1 ст. 188 СК України передбачає звільнення батьків від обов`язку утримувати дитину у разі, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. Аналіз встановлених судом обставин та досліджених доказів дає можливість зробити суду висновок про те, що також і посилання позивача на ч. 1 ст. 188 СК України є необґрунтованим, враховуючи, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами того, що дохід її неповнолітніх дітей - синів [PERSON] та [PERSON] набагато перевищує дохід позивача і такий дохід забезпечує повністю потреби дітей. Враховуючи наведене, та оскільки при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, тому суд вважає, що позов не ґрунтується на положеннях закону та відмовляє у його задоволенні. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed