Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернувся до суду із заявою до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг № б/н від 24.10.2011 року у розмірі 63932 грн. 57 коп. та витрат по сплаті судового збору у розмірі 1762 грн. 00 коп., зазначаючи, що 24.10.2011 року з відповідачкою був укладений кредитний договір, згідно якого вона одержала від позивача кредит в сумі 6500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У звязку з неналежним виконанням відповідачкою умов договору виникла заборгованість, яка станом на 30.04.2018 року складає 63932 грн. 57 коп., з яких: 4028 грн. 43 коп. заборгованість за кредитом, 52683 грн. 54 коп. нараховані відсотки за користування кредитом, 3700 грн. 00 коп. нарахована пеня та комісія, а також 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 3020 грн. 60 коп. штраф (процентна складова). Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 28 серпня 2018 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості за договором про надання банківських послуг № б/н від 24.10.2011 року у розмірі 60411 грн. 97 коп., з яких: 4028 грн. 43 коп. заборгованість за кредитом, 52683 грн. 54 коп. нараховані відсотки за користування кредитом, 3700 грн. 00 коп. нарахована пеня та комісія, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1762 грн. 00 коп. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. 13.02.2019 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про перегляд вказаного заочного рішення, в якій просить відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до неї про стягнення заборгованості та застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності. Ухвалою суду від 20 березня 2019 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області №320/4212/18 від 28.08.2018 року задоволено. Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду № 320/4212/18 від 28.08.2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано. Судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження призначено на «15» квітня 2019 року о 10 годині 00 хвилин. 21 березня 2019 року від представника АК КБ «Приватбанк» надійшов відзив на заяву про перегляд заочного рішення. Представник позивача - Акціонерного товариства комерційний банк\~ «Приватбанк»\~ - у судове засідання не зявився з невідомих причин, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Але в матеріалах справи є відзив представника АТ КБ «Приватбанк» на заяву про перегляд заочного рішення, згідно з яким просить задовольнити позовні вимоги. Зазначив, що відповідачу було видано кредитну картку та відкрито картрахунок, на який встановлено кредитний ліміт та чітко простежується, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже отримав кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Строк випущеної кредитної картки до останнього дня червня 2015 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 29.05.2018 року до спливу строку позовної давності. У звязку з цим обставини, на які посилається відповідач не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Відповідачка у судове засідання не зявилась, але від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнала. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3\~ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі\~ЦПК України), суд вважає, за необхідне провадити розгляд справи на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, обєктивному та всебічному зясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і виплати проценти. 24.10.2011 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] був укладений договір про надання банківських послуг б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 21.05.2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 12.03.2019 року, доданою до матеріалів справи, клієнт [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 24.10.2011 року отримала картки №4149437105750903, 5577212744030668, остання з них мала термін дії до 06.2015 року. Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком договір, що підтверджується її особистим підписом у заяві. Пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4, 1.1.3.2.3 договору передбачено, що клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідно до п. 2.1.1.5.3 до обов'язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснення операції по картрахункам, на підставі п. 1.1.5.2 «Умов та Правил» неотримання або несвоєчасне отримання клієнтом виписок про стан рахунків не звільняє клієнта від виконання його зобов'язань за даним договором. Крім того, відповідно до п. 2.1.1.5.5 «Умов та правил надання банківських послуг», позичальник зобов'язується погашати заборгованість перед банком за кредитом, сплачувати відсотки за його користування, перевіряти платіжний ліміт, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Власник картрахунку зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненню офердтрафту, згідно п. 2.1.1.5.7 «Умов та Правил надання банківських послуг», у разі невиконання зобов'язань за договором, у відповідності до п. 2.1.1.5.6 даних Умов, на вимогу банку власник картрахунку повинен виконати зобов'язання з повернення кредиту, оплатити винагороду банку. Згідно п.2.1.1.12.2 за користування кредитом протягом пільгового періоду клієнт сплачує банку відсотки в розмірі 0,01% від суми операцій за рахунок кредиту. В разі непогашення клієнтом боргових зобовязань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування кредитом клієнт сплачує банку відсотки в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 Договору. У випадку виникнення прострочених зобовязань за кредитом згідно п.2.1.1.12.2.1 Договору клієнт сплачує банку проценти в подвійному розмірі від зазначених в Тарифах, що діють на дату нарахування. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов'язання за договором виконав належним чином, а саме - надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором, однак відповідачка взяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала. Згідно розрахунку заборгованості, доданого до матеріалів справи, відповідачка станом на 30.04.2018 року має заборгованість у загальному розмірі 63932 грн. 57 коп., з яких: 4028 грн. 43 коп. заборгованість за кредитом, 52683 грн. 54 коп. нараховані відсотки за користування кредитом, 3700 грн. 00 коп. нарахована пеня та комісія, а також 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 3020 грн. 60 коп. штраф (процентна складова) (а.с.8). Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги цілком обґрунтованими, однак з матеріалів справи та пояснень відповідачки вбачається, що позивачем пропущено встановлений законодавством строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Так, у відповідності до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Оскільки між сторонами в порядку ст.259 ЦК України домовленості щодо зміни тривалості позовної давності не було досягнуто, на дані правовідносини поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки, перебіг якої починається зі спливом строку виконання зобовязання. Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. У ч.5 ст.261 ЦК України зазначено, що за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Як було встановлено судом у судовому засіданні, а також підтверджується доданою до матеріалів справи копією розрахунку заборгованості за кредитним договором, останній платіж перед зверненням банку до суду з погашення заборгованості відповідачкою був здійснений 23.02.2015 року (а.с.8), а ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до відповідачки про стягнення заборгованості лише 31 травня 2018 року, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності. Щодо нарахування банком заборгованості за відсотками за період після червня 2015 року суд виходить з наступного. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобовязання. Таким чином, вимоги банку про стягнення процентів після червня 2015 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Такий правовий висновок узгоджується з позицією [PERSON] палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18. У пунктах 91-93 Постанови [PERSON] Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятоюстатті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). За змістом стст.256, 267 ЦК, суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Таким чином, позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору червня 2015 року, є необґрунтованими, а тому позовна давність до цих вимог не підлягає застосуванню. В цій частині суд відмовляє у задоволенні позовних вимог через їх необґрунтованість та безпідставність. У відповідності до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, враховуючи вищевикладене, належним чином оцінивши подані сторонами докази, суд доходить висновку про те, що позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачкою у справі, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У відповідності до ч.2 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати у справі стягненню з відповідачки не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed