Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Запорізьке РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу. В обґрунтування позову зазначав, що 28.01.2015 року між ним та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Договір-заяву №313731/16112/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» (далі - Договір), відповідно до умов якого вкладник вніс, а Банк прийняв грошові кошти в іноземній валюті на депозитний рахунок №2630.4.060880.002 у розмірі 6\~500 доларів США, на строк з 28.01.2015 року по 28.02.2015 року, зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами із розрахунку 12,50% річних. 06.03.2015 року між [PERSON] та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Додаткову угоду №1 до Договору-заяви №313731/16112/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» від 28.01.2015 року, відповідно до умов якого сторони домовились продовжити строк розміщення грошових коштів у сумі 6500 доларів США на період з 02.03.2015 року по 01.04.2015 року, зі сплатою відсотків за використання грошових коштів із розрахунку 4% річних. 02.04.2015 року між [PERSON] та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Додаткову угоду №2 до Договору-заяви №313731/16112/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» від 28.01.2015 року, відповідно до умов якого сторони домовились продовжити строк розміщення грошових коштів у сумі 6500 доларів США на період з 02.04.2015 року по 02.05.2015 року, зі сплатою відсотків за використання грошових коштів із розрахунку 4% річних. У звязку із закінченням терміну дії договору, 01.05.2015 року позивач письмово звернувся із заявою про повернення всієї суми вкладу, але своїм листом від 15.05.2015 року Банк фактично відмовив у задоволенні вимоги посилаючись на постанову НБУ № 160 від 03.03.2014 року. Посилаючись на те, що відповідач після закінчення строку дії договору суму вкладу не повернув, чим порушив свої зобовязання за укладеним договором позивач просив суд стягнути з АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його користь суму боргу у розмірі 6500 доларів США, а також витрати повязані з оплатою правової допомоги адвоката в розмірі 1\~000 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, на момент звернення позивача до Банку з вимогою про повернення суми вкладу діяла Постанова Правління НБУ від 03.03.2015 року за №160 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», відповідно до якої, уповноважені банки зобовязані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати у межах до 15\~000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ та не допускати обмежень щодо переказу коштів в іноземній валюті, що належать клієнтам, відповідно до нормативно-правових актів НБУ. Окрім цього, на даний час діє Постанова Правління НБУ від 03.06.2015 року за №354, яка також регулює діяльність банків в частині певного обмеження видачі готівкових коштів. Тобто, у період звернення позивача до Банку, діяв вищезазначений нормативно правовий акт НБУ, який є обовязковим для виконання Банками, а у разі невиконання, комерційні банки можуть бути притягнуті до відповідальності. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін по справі, оцінивши докази у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі. Судом встановлено, що 28.01.2015 року між [PERSON] та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Договір-заяву №313731/16112/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші», відповідно до умов якого вкладник вніс, а Банк прийняв грошові кошти в іноземній валюті, на депозитний рахунок №2630.4.060880.002 у розмірі 6\~500 доларів США, на строк з 28.01.2015 року по 28.02.2015 року, зі сплатою відсотків за використання грошових коштів із розрахунку 12,50% річних. Відповідно до п. 9 Договору, вкладник підписанням цього Договору-заяви усвідомлює та погоджується з тим, що Основні умови разом з цим Договором-заявою складають договір банківського вкладу та є його невідємними частинами. Згідно п. 6 Договору, після закінчення строку, визначеного п.1 цього Договору-заяви, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п. 5.1. Основних умов. 06.03.2015 року між [PERSON] та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Додаткову угоду №1 до Договору-заяви №313731/16112/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» від 28.01.2015 року, відповідно до умов якого сторони домовились продовжити строк розміщення грошових коштів у сумі 6500 доларів США на період з 02.03.2015 року по 01.04.2015 року, зі сплатою відсотків за використання грошових коштів із розрахунку 4% річних. 02.04.2015 року між [PERSON] та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Додаткову угоду №2 до Договору-заяви №313731/16112/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» від 28.01.2015 року, відповідно до умов якого сторони домовились продовжити строк розміщення грошових коштів у сумі 6500 доларів США на період з 02.04.2015 року по 02.05.2015 року, зі сплатою відсотків за використання грошових коштів із розрахунку 4% річних. Судом встановлено, що [PERSON] свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі та вніс на депозитний рахунок, вказаний у договорі, грошові кошти в іноземній валюті у сумі 6500 доларів США. На даний час строк дії Договору-заяви про банківський строковий вклад (Депозит) №313731/16112/1-15 від 28.01.2015 року, який двічі продовжувався шляхом укладення додаткових угод, сплив, проте відповідачем зобовязання щодо повернення позивачу суми вкладу не виконано. Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Положеннями ч. 2 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» передбачено, що нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516, передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до частини першої 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Частиною другою статті 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Отже, за змістом наведеним норм права, зобов'язання банку полягає у виплаті володільцеві рахунку грошових коштів на умовах та в порядку, встановлених договором. Разом з тим нормативно-правові акти Національного банку України не є актами цивільного законодавства України у розумінні ст. 4 ЦК України, оскільки є нормативно-правовими актами органу державного управління. Тому, посилання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на постанови Правління Національного банку України від 03.03.2015 року № 160 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» та від 03.06.2015 року № 354 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», якими передбачаються обмеження Банкам у видачі грошових коштів в іноземній валюті є безпідставним, оскільки зазначені постанови НБУ є розпорядчими актами, які адресовані обмеженій кількості осіб і таке регулювання здійснюється в межах адміністративно-правових відносин Національного банку України з банками, які охоплюються його наглядовою діяльністю. Ці постанови банку не встановлюють нових прав або обов'язків для громадян, не можуть зачіпати їх права, свободи та інтереси. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За таких обставин, суд приходить до висновку, про те, що відмова банку у поверненні грошових коштів [PERSON], які є його власністю, суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 41 Конституції України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також вимогам ЦК України та умовам укладеного між сторонами договору. Зважаючи на вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення коштів за договором банківського вкладу у розмірі 6 500 доларів США є законними та обґрунтованими, у звязку з чим суд вважає позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, відповідно до Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 \~«Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків мінімальної заробітної плати за годину роботи особи, яка надавала правову допомогу. Враховуючи, що ні позивачем, ні його представником адвокатом [PERSON] не надано доказів на підтвердження витрат часу останнього для підготовки матеріалів позовної заяви, суд виходить із граничного розмір витрат на правову допомогу, який не може перевищувати 40 відсотків мінімальної заробітної плати за годину роботи особи, і враховуючи, що адвокат [PERSON] приймав участь у двох судових засіданнях, і загальна кількість часу витраченого адвокатом склало 1 годину, суд вважає що позовні вимоги у частині стягнення витрат на правову допомогу підлягають частковому задовольню, з розрахунку 40 відсотків мінімальної заробітної плати за годину роботи, що складає 487 грн. 20 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи вимоги ст. 80 ЦПК України, відповідно до якої ціна позову у позовах про стягнення коштів визначається сумою, яка стягується, суд визнає, що ціна позову у вказаній справі становить 6 500 доларів США, що на час розгляду справи еквівалентно 138 639 грн. 50 коп. (виходячи із курсу НБУ 1 долар США = 2132,9154 грн.), у звязку з чим судовий збір у цій справі повинен складати 1386 грн. 40 коп.

Outcome: partial