Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

У червні 2016 року позивач публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі за текстом ПАТ «Альфа-Банк») звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що 12 лютого 2014 року з [PERSON] був укладений кредитний договір № 500458481, на підставі якого останній отримав кредит у розмірі 49 737 грн. 16 коп. на строк до 13 серпня 2016 року. У звязку з неналежним виконанням своїх зобовязань за кредитним договором станом на 13 травня 2016 року відповідач має прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 48 360 грн. 33 коп., за відсотками 4 955 грн. 55 коп. та по комісії 12 285 грн. 04 коп. Також відповідачу за систематичне порушення обовязків за договором було нараховано штраф у розмірі 200 грн. Позивач просив стягнути з [PERSON] зазначену заборгованість та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 378 грн. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 грудня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 500458481 від 12 лютого 2014 року в сумі 5 476 грн. 91 коп., з яких: заборгованість по процентам в розмірі 1 566 грн. 94 коп. та заборгованість по комісії в розмірі 3 903 грн. 97 коп. Провадження в частині стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 500458481 від 12 лютого 2014 року в сумі 60 324 грн. 01 коп., з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 48 360 грн. 33 коп., заборгованість по відсотках в розмірі 3 388 грн. 61 коп., заборгованість по комісії в розмірі 8 375 грн. 07 коп., а також штраф в розмірі 200 гривень закрито. В апеляційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Представник ПАТ «Альфа-Банк» в судове засідання апеляційного суду не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином та просив суд розглянути справу за його відсутності, тому суд відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглянув справу без їх участі. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача адвоката [PERSON], який просив залишити рішення суду без змін, дослідивши письмові матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав. Відповідно до положень п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення і неправильне застування норм матеріального або процесуального права. Судом першої інстанції встановлено, що 12 лютого 2014 року між сторонами було укладено кредитний договір № 500458481, на підставі якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 49 737 грн. 16 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,99 % річних строком до 13 серпня 2016 року. З розрахунку заборгованості вбачається, що у звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань по погашенню кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом станом на 13 травня 2016 р. утворилася заборгованість в розмірі 65 800 грн. 92 коп., яка складається із суми заборгованості за кредитом в сумі 48 360 грн. 33 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 4 955 грн. 55 коп., заборгованості за комісією в сумі 12 285 грн. 04 коп., а також штрафу в сумі 200 грн., яку відповідач не оспорював (а.с. 11). Закриваючи провадження в справі в частині позовних вимог та задовольняючи в звязку з цим частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень п. 5 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що 20 листопада 2014 року рішенням постійно діючого Третейського суду Всеукраїнської громадської організації «Всеукраїнський фінансовий союз» були задоволені позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 500458481 від 12 лютого 2014 року та стягнуто з останнього на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитом в розмірі 48 360 грн. 33 коп., заборгованість по відсотках в розмірі 3 388 грн. 61 коп., заборгованість по комісії в розмірі 8 375 грн. 07 коп. та штраф 200 грн. Між тим з таким висновком суду погодитися не можна з огляду на наступне. Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо є рішення третейського суду, прийняте в межах його компетенції, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за винятком випадків, коли суд відмовив у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду або повернув справу на новий розгляд до третейського суду, який ухвалив рішення, але розгляд справи у тому самому третейському суді виявився неможливим. Виходячи із змісту зазначеної норми процесуального закону, суд зобовязаний закрити провадження у справі, якщо третейський суд ухвалив рішення з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав та при цьому обовязкова наявність двох умов: третейський суд ухвалив рішення в межах своєї компетенції та стягувану відмовлено у видачі виконавчого листа. Таким чином відсутність однієї із зазначених обовязкових умов унеможливлює закриття провадження у справі з підстав, визначених п. 5 ч. 1 ст. 205 ЦПК України. Відповідно до п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (в редакції Закону України від 03.02.11 р. № 1076-VI, чинній на час виникнення спірних правовідносин) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Верховний Суд України при розгляді справи № 6-2630цс15 висловив наступну правову позицію, яка згідно із ч. 1 ст. 3607 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права: «Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. [PERSON] регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Статтею 5 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Статтею 6 зазначеного Закону визначено категорії справ, що виникають з цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонено третейськими судами. Розділом ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 3 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону № 1701-IV доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). [PERSON] набрав чинності 12 березня 2011 року. Розділом ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2983-VI передбачено, що після набрання чинності цим Законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим Законом, про що виноситься мотивована ухвала. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, про те що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону № 1701-IV, незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими субєктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Як вбачається із п. 2.4. укладеного між сторонами кредитного договору, кредит надавався позичальнику для задоволення власних потреб, а отже є споживчим, що також відповідає положенням п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи наведене апеляційний суд вважає, що Третейський суд Всеукраїнської громадської організації «Всеукраїнський фінансовий союз» не міг розглядати справу про стягнення з [PERSON] заборгованості за споживчим кредитом, а отже приймаючи 20 листопада 2014 року рішення вийшов за межі своєї компетенції. Таким чином, суд першої інстанції безпідставно закрив провадження у справі в частині розглянутих третейським судом вимог і залишив позов в цій частині незадоволеним. Із тексту рішення третейського суду від 20 листопада 2014 року вбачається, що заборгованість за кредитом була розрахована банком станом на 02 вересня 2014 року, а відтак у справі, яка переглядається, підлягає стягненню заборгованість, яка виникла з моменту укладення договору 12 лютого 2014 року та по 02 вересня 2014 року в розмірі 60 124 грн. 01 коп. (заборгованість за кредитом в сумі 48 360 грн. 33 коп., заборгованість по відсотках в сумі 3 388 грн. 61 коп. та заборгованість по комісії в сумі 8 375 грн. 07 коп.) Що стосується позовних вимог в частині стягнення штрафу в розмірі 200 грн. за порушення зобовязань за кредитним договором, апеляційний суд вважає, що ці вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. На виконання ст. 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» Національний банк України з метою забезпечення реалізації ст. 2 цього Закону листом від 05 листопада 2014 року № 18-112/64483 «Про скасування пені та штрафів за договором кредиту під час АТО» повідомив усі банки про необхідність неухильно дотриматися вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та про відповідальність керівників банків за їх невиконання. Також на виконання ст. 14-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2015 року № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, в якому п.п. 20 п. 1 зазначено м. Маріуполь. Як вбачається з матеріалів справи, боржник [PERSON] проживає у [INFO], а відповідно до розрахунку заборгованості штраф йому нараховано у травні 2014 року, тобто після початку проведення антитерористичної операції. Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність скасування рішення суду та часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь публічного акціонерного товариства «Перший Український [PERSON]», згідно із ст. 88 ЦПК України, у відшкодування судових витрат необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в сумі 1 373 грн. 81 коп. пропорційно до суми задоволених судами позовних вимог та витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1 515 грн. 80 коп., а разом 2 889 грн. 61 коп.

Outcome: partial