Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, який уточнила у серпні 2015 року, мотивуючи вимоги тим, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31.12.1997 року належить на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS], в якій вона зареєстрована і проживала. У липні 2014 року з метою тимчасового проживання до неї приїхала онука [PERSON] В`ячеславівна із співмешканцем [PERSON], та разом з двома малолітніми дітьми [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], у зв'язку з тим, що нібито за місцем їх постійного проживання у [INFO] йдуть бойові дії. Вона дозволила відповідачам до вересня 2014 року тимчасово проживати разом із нею у квартирі доки відповідачі не наймуть інше житлове приміщення в м. Ізюмі. Рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 8 серпня 2014 року № 0408 відповідачам було запропоновано тимчасово зареєструватися за адресою: [ADDRESS], але повної реєстрації вони не здійснили. Із вересня 2014 року між нею та відповідачами стали відбуватися сварки на побутовому ґрунті, внаслідок чого вона неодноразово викликала міліцію. Відповідачі на її неодноразові вимоги звільнити належне їй житлове приміщення не реагували, створювали неможливі умови для її проживання, застосовували до неї фізичне насилля та виганяли її з належної їй квартири. Через неможливість проживання у своїй квартирі вона вимушена була залишити житло у березні 2015 року і по теперішній час мешкає у своєї знайомої [PERSON] за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Кірова, буд. 36. Крім цього, вона має право на користування субсидією і оформила субсидію, але не має змоги нею користуватися, так як позбавлена права на проживання у своєї квартирі, хоча регулярно сплачує комунальні платежі. Нахабна поведінка відповідачів вплинула на її душевний стан і завдала значної моральної шкоди, яку вона оцінює в 3\~000 грн. Своїми неправомірними діями відповідачі [PERSON] В`ячеславівна та [PERSON] перешкоджають їй в користуванні та розпорядженні належній їй на праві приватної власності квартири за адресою: [ADDRESS], тому вона змушена звертатися до суду за захистом порушених прав власності шляхом виселення [PERSON] В`ячеславівни і [PERSON] з двома неповнолітніми дітьми із вказаної квартири та стягнення на її користь з відповідачів 3\~000 грн на відшкодування моральної шкоди. Відповідачі [PERSON] В`ячеславівна і [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилися без поважних причин, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином в порядку ч.9 ст. 74 ЦПК України через оголошення у пресі «Слобідський край» від 13 серпня 2015 року № 96, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надійшло (а.с. 66). Відповідачі [PERSON] В`ячеславівна і [PERSON], будучи належним чином повідомленими про день та місце розгляду справи, в судове засідання не з'являлися без поважних причин. Справа призначалась до розгляду неодноразово, відповідачам направлялися повістки, які поверталися до суду як не вручені поштою з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Судом направлявся запит до адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Харківській області щодо повідомлення інформації про місце проживання відповідачів [PERSON] В`ячеславівни і [PERSON], та з відповідей вбачається, що відповідачі зареєстрованими або знятими з реєстрації у Харківській області не значаться. Зазначене свідчить, що відповідачі [PERSON] В`ячеславівна і [PERSON] не бажає отримувати повістки та не цікавляться розглядом справи. Неявка сторін, або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Неявку відповідачів у судове засідання та небажання отримувати повістки суд розцінює як зловживання своїми правами та обовязками з метою затягнути розгляд справи на невизначений строк. Враховуючи строки розгляду справи суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів [PERSON] В`ячеславівни і [PERSON], оскільки вони належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи та без поважних причин повторно не зявилися в судове засідання. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статей 169, 224 ЦПК України. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити. Вислухавши пояснення позивача [PERSON] та її представників [PERSON] і [PERSON], пояснення представника третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради [PERSON], перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 316, 317 і 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 386, ст. 391 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР від 30 червня 1983 р. №5464-X, із наступними змінами (далі ЖК УРСР), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 150 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Матеріалами справи встановлено, що на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло від 31.12.1997 року № 273, виданого ЖРЕП, [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира за адресою: [ADDRESS], в якій вона зареєстрована і проживала (а.с. 7, 8, 9, 10, 11, 12-14). З липня 2014 року із дозволу [PERSON] у вказаній квартирі стали тимчасово проживати її онука [PERSON] В`ячеславівна із [PERSON] із двома малолітніми дітьми [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які прибули з місця їх постійного проживання із Луганської області (а.с. 16). Позивач дозволила відповідачам тимчасово проживати разом із нею у вказаній квартирі до вересня 2014 року, доки відповідачі не наймуть інше житлове приміщення в м. Ізюмі. Рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 8 серпня 2014 року № 0408 відповідачам надано дозволу на тимчасову реєстрацію громадян, які прибули до м. Ізюм для тимчасового проживання з Луганської області та запропоновано здійснити реєстрацію [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], в гуртожитку за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Пролетарська, буд. 2-а/29 (а.с. 89). У відповідності до довідок та листа управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області від 21.08.2015 року № 6992, вбачається, що гр. [PERSON] В`ячеславівни, [INFO], яка фактично проживає за адресою: [INFO], зареєстрована в управління праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області 12 листопада 2014 року як внутрішньо переміщена особа (довідка № [NUMBER] від 12.11.2014) згідно постанови КМУ № 509 від 01.10.2014 року, в довідці переміщеної особи зазначені неповнолітні члени сім'ї, тобто її діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], термін дії довідки продовжено по 12 листопада 2015 року. Гр. [PERSON] з 12.11.2014 року по 11.05.2015 року та з 12.05.2015 року по 11.11.2015 року призначена адресна допомога відповідно до постанови КМУ № 505 від 01.10.2014 року «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг». Також [PERSON] отримувала допомогу при народжені дитини з 01.09.2014 року по 31.05.2014 року. На теперішній час отримує допомогу на дітей: [PERSON] та [PERSON] як одинока мати: періоди з 01.09.2014 року по 30.04.2015 року, з 01.05.2015 року по теперішній час. Гр. [PERSON], [INFO], який фактично проживає за адресою: [INFO], зареєстрований в управлінні праці та соціального захисту населення Ізюмської міської ради Харківської області 12 листопада 2014 року як внутрішньо переміщена особа (довідка № [NUMBER] від 12.11.2014) згідно постанови КМУ № 509 від 01.10.2014 року, термін дії довідки продовжено по 12 листопада 2015 року. Гр. [PERSON] з 12.11.2014 року по 11.03.2015 року призначалась адресна допомога відповідно до постанови КМУ № 505 від 01.10.2014 року «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг». На теперішній час гр. [PERSON] адресної грошової допомоги як переміщена особа, не отримує. (а.с. 90-100) Матеріалами справи встановлено, що з вересня 2014 року між позивачкою та відповідачами стали відбуватися сварки на побутовому ґрунті, внаслідок чого позивачка неодноразово зверталася до міліції, за результатами перевірок відповідачі офіційно попереджалися щодо недопущення протиправних дій відносно [PERSON] (а.с. 17-35). Відповідачі на неодноразові вимоги позивача звільнити належне їй житлове приміщення не реагували, створювали неможливі умови для її проживання, застосовували до неї насилля та виганяли її з належної їй квартири (а.с. 68). Через неможливість проживання у своїй квартирі позивач вимушена була залишити своє житло у березні 2015 року і по теперішній час мешкає у своєї знайомої [PERSON] за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Кірова, буд. 36 (а.с. 15, 36). Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради про виселення з житлового приміщення від 14.09.2015 року № 2124, вбачається, що 10 вересня 2015 року комісія з питань захисту прав дитини розглянула позовні вимоги [PERSON] та вважають можливим виселити [PERSON] В`ячеславівну та [PERSON] із житлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим рекомендують, на час пошуку іншого житла, гр. [PERSON] тимчасово влаштувати своїх малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] до Ізюмського дитячого будинку або Ізюмського міського центру соціально-психологічної реабілітації дітей за адресою: Харківська область, м. Ізюм, проспект Леніна, буд. 89. (а.с. 116) Відповідачі прав позивачки на належну їй квартиру [ADDRESS], не визнають, самостійно виселитися із вказаного житлового приміщення не бажають. Відповідно до частини 1 і 2 ст. 99 ЖК УРСР тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Тимчасові жильці зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги в частині виселення відповідачів. Згідно вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Виходячи з положення ст. 23 ЦК України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду необхідно встановити характер завданої моральної шкоди, глибину і тривалість моральних та фізичних страждань потерпілого, настання негативних змін у його житті, можливість відновлення стану, який мав потерпілий до скоєного злочину. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана із розміром цього відшкодування. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі і інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадянського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У відповідності до ст. 1167 ЦК України та роз'яснень, викладених в п. п. 7, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується у повному обсязі тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені противоправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Позивачка вказує, що крім майнової шкоди внаслідок протиправних дій відповідачів їй була нанесена моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях, які вона відчувала у зв'язку із нахабною поведінкою відповідачів, що відповідачі [PERSON] В`ячеславівна та [PERSON] постійно принижували і ображали її, останній завдавав їй тілесних ушкоджень. Тривалий час вона перенесла від них приниження та постійно нервувала. Був порушений її звичайний спокійний спосіб життя. З вини відповідачів вона тепер страждає. Все це спричинило її погане самопочуття, вона вимушена була навіть звертатись до лікаря та приймати лікарські засоби. Вонатимчасово втратила нормальні життєві зв'язки, на відновлення яких необхідні час і здоров'я. Суд задовольняє позовні вимоги позивачки по відшкодуванню моральної шкоди з урахуванням положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року зі змінами, та у відповідності статей 23, 1167 ЦК України: розмір моральної шкоди суд визначає з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) і з урахувань інших обставин стану його здоровя, істотності вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд приходить до висновку, що моральну шкоду необхідно стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] В`ячеславівни та [PERSON], винними діями яких її заподіяно, розмір якої на користь позивачки суд встановлює із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено, що внаслідок противоправних дій відповідачів [PERSON] В`ячеславівни та [PERSON] позивачці була завдана моральна шкода, суд частково задовольняє позовні вимоги позивачки в частині моральної (немайнової) шкоди і стягує з відповідачів на її користь на відшкодування моральної шкоди суму 1000 гривень. Наведене узгоджується із положеннями ст. 386 ЦК України, за якою власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачка понесла судові витрати на загальну суму 711 грн 30 коп., у тому числі: на судовий збір по справі в сумі 243,60 грн + 243,60 грн = 487 грн 20 коп., що документально підтверджується оригіналами квитанцій (а.с. 2, 3); на витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачів в сумі 224 грн 10 коп., що документально підтверджується оригіналами квитанцій (а.с. 69-70). Суд присуджує позивачці судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі по 355,80 грн з кожного відповідача.

Outcome: partial