Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

У червні 2015 року ТОВ «Сміла Енергоінвест» звернулося в суд з позовом який в подальшому уточнювали до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги із централізованого опалення місць загального користування, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є постачальником теплової енергії до будинку № 5 по вул. Мазура в м. Сміла, та власниками квартирі № 303 цього будинку є відповідачі, які встановили у своїй квартирі індивідуальне опалення та від'єднались від системи центрального теплопостачання. Позивач стверджує, що відповідачі не оплачують за послугу опалення місць загального користування у будинку якому вони проживають, у зв'язку з чим в них утворилася заборгованість за спожиту теплову енергію на суму 262 грн. 80 коп., яку проили стягнути з відповідачів у рівних частках. Представник позивача в судовому засіданні свої вимоги підтримала, просила стягнути з відповідачів заборгованість по оплаті наданих послуг з опалення місць загального користування в сумі 262 грн. 80 коп., а також витрати по справі в сумі 243,60 грн. . Відповідач [PERSON], який дає в своїх інтересах та інтересах інших відповідачів позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Посилаючись на те, що послуги, за оплату яких позивач просить стягнути заборгованість, відповідачу взагалі не надаються, зокрема в підїзді №10 будинку № 5 по вул. Мазура м. Сміла відсутні теплоносії в місцях загального користування, тому вважає, що тепловтрати, під час подачі тепла до будинку не можуть відноситись до тепловтрат повязаних з опаленням місць загального користування. Стверджував, що виходячи з відсутності засобів опалення місць загального користування, вважає, що будинок №5по вул. Мазура побудований за нестандартним проектом, який взагалі не передбачає опалення місць загального користування, а тому плата за таку послугу на його думку стягується безпідставно. Крім того, зауважував, що позивач в порушення вимог ч.2 ст. 21 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» належним чином не утримує та не здійснює ремонт внутрішньобудинкових мереж, тому тепловтрати повинні лягати на позивача. Крім посилаючись на акти складені мешканціями будинку у 2015 році, зауважив, що трубопроводи в підвалах за ізольовані належним чином, а тому розрахунок тепловтрат, згідно формули використаної позивачем не може застосовуватись, так як він передбачений для неізольованих труб. Заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Рішенням виконкому Смілянської міської ради № 661 від 21 червня 2007 року, до якого внесено зміни рішенням виконкому Смілянської міської ради № 651 від 20 жовтня 2010 року, визначено виконавців житлово-комунальних послуг у житловому фонді, яким в тому числі визначено і позивача. Також рішеннями виконкому Смілянської міської ради №652 від 20 жовтня 2010 року та № 261 від 22 квітня 2011 року встановлені тарифи на послуги з теплопостачання для населення. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, їх учасниками відповідно є власник, споживач, виконавець, виробник. За ст. 20 цього ж Закону України споживач зобовязаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Позивач не довів в судовому засіданні, що він намагався це здійснити та підготував проект такого договору, а відповідач відмовився від його укладення. Разом з тим відповідач подав заяву про скасування судового наказу на підставі якої ухвалою Смілянського міськрайсуду від 5 серпня 2015 року скасовано судовий наказ від 16 квітня 2015 року про стягнення з нього боргу по оплаті послуг за централізоване опалення місць загального користування. Таким чином йому було відомо про надання послуги та вимоги товариства про її оплату. На підтвердження своїх вимог позивач посилався на те, що за п. 28 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 року, споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Також представник позивача посилалась на те, що відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків можуть бути акти цивільного законодавства та акти органів державної влади чи органів місцевого самоврядування. В даному випадку такими є Постанова КМУ № 630 та рішення виконкому Смілянської міської ради про визначення надавачів послуги та встановлення тарифів на відповідні комунальні послуги. Крім того додатком до Наказу № 47 від 22 лютого 2008 року Мінжитлокомунгоспу являються рекомендації щодо застосування вказаної Методики, де зазначено, що в ній наведені розрахункові усереднені дані річного споживання теплової енергії на опалення МЗК для будинків, зведених за типовими для всіх областей України проектами масових серій до 1995 року, за умов додержання закладених в проекті архітектурно-конструктивних та інженерних рішень, якими можна скористатися для розрахунків при відсутності проектних даних. Також з пояснень представника ТОВ «Смілаенергоінвест» вбачається, що оплата за опалення МЗК є фактично компенсацією втрат, які несе теплопостачальна організація при наданні послуг з теплопостачання, в тому числі і до багатоповерхових будинків. Компенсація цих втрат визначена відповідною Методикою, якою користується і позивач при здійсненні нарахувань. Опалення МЗК здійснюється через втрати тепла на розподільчих трубопроводах у підвалах, огороджувальних конструкціях, якими є стіни квартир, де здійснюється централізоване теплопостачання, та за рахунок труб подачі тепла, що йдуть по квартирах у перекриттях між поверхами. Для визначення втрат на розподільчих трубопроводах, в зв'язку зі скаргами споживачів послуги, у 2011 році у всіх будинках була проведена перевірка стану ізоляції на цих трубопроводах, визначена їх довжина та діаметр, про що складено відповідні акти по кожному будинку. В будинку, де проживають відповідачі така перевірка також була проведена з зазначенням, по яких трубах дотримано нормативів щодо їх ізоляції та по яких ні(а.с.16). Оскільки даний будинок є типовим, побудови до 1995 року, то при розрахунку плати за МЗК, враховуються втрати тепла на розподільчих трубопроводах, що відповідають нормативу при будівництві, хоча фактично ці втрати є більшими. Крім того через високу плату за МЗК, яка виходить при нарахуванні відповідно до чіткого дотримання вимог Методики, підприємство прийняло рішення про взяття на себе частини втрат та з лютого 2013 року при здійсненні розрахунків враховується лише показник по розподільчих трубопроводах у підвалах, без врахування втрат через огороджувальні конструкції та міжповерхові перекриття, а також враховується усереднений 4% процент втрат від теплового навантаження на будинок, оскільки нормативними документами він передбачений в межах від 2% до 7%. Вказані обставини підтверджуються розрахунком заборгованості (а.с.13-14) та додатком до розрахунку нарахування за опалення місць загального користування (а.с.15). Посилання відповідача, що система опалення в будинку не передбачає опалення місць загального користування взагалі, отже втрати тепла на розподільчих трубопроводах, не мають будь-якого відношення, до опалення таких місць, а тому нарахування відповідної плати є незаконною, не є достатнім доказом для відмови в задоволенні вимог позивача. Так, будинок в якому проживає відповідач є типовим, побудови до 1995 року, тому відповідно до п.1.3 Методики позивачем здійснюються відповідні розрахунки, як для такого, що обладнаний системою опалення МЗК, при цьому відповідно до розяснення Міністерства регіонального розвитку, будівництва та ЖКГ України відсутність опалювальних приладів не підтверджує відсутності системи опалення у місцях загального користування. В свою чергу відповідач під час розгляду справи судом не надав суду доказів, що підтверджували б факт побудови будинку № 5 по вул. Мазура в м. Сміла за індивідуальним проектом, що зумовлює відсутність системи опалення місць загального користування. Суд не приймає заперечення відповідача в тій частині, що будинок №5 по вул. Мазура в м. Сміла, збудований за нетиповим проектом який не передбачає опалення місць загального користування, оскільки такі твердження не доведені будь-яким чином. Крім того, в акті наданому відповідачем на підтвердження своїх заперечень (а.с.69) зазначено, що батарея опалення в підїзді відсутня з 2012 року, що спростовує твердження відповідача про незапланованість такого опалення у проекті будинку взагалі. Також суд відхиляє і заперечення відповідача, щодо безпідставності здійснення розрахунку виходячи з повної ізоляції труб в підвальному приміщення, із посиланням на акт про за ізольованість таких труб. Так, відповідний акт складено 12 листопада 2015 року (а.с.69), тому він не спростовує факту тепловтрат відповідними трубопроводами в період, за які позивач просить стягнути заборгованість (2010-2014 роки), та не є належним доказом на підтвердження відповідних заперечень. За таких обставин правомірність розрахунку, наданого позивачем, наявними в справі доказами не спростована. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обов'язок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Таким чином судом встановлено, що нарахування оплати за МЗК товариством здійснюється відповідно до вимог діючого законодавства та існуючих нормативних документів, відповідачі послугу фактично отримують, відповідно до існуючих нормативних документів, а тому повинні її оплачувати, в звязку чим позов підлягає до задоволення. Разом з тим відповідач [PERSON] просив застосувати строки позовної давності, що передбачено ст. 267 ЦК України. Оскільки звернення до суду з заявою про видачу судового наказу перериває строки позовної давності, загальний строк якої становить 3 роки, відповідно до ст. 257 ЦК України, а така заява подана в лютому 2015 року та охоплювала період з жовтня 2010 року по листопад 2014 року включно, позов підлягає задоволенню за період лютого 2012 року по листопад 2014 року в сумі 164 грн. 26 коп., з врахуванням вимог ст. 118 ЦПК України щодо можливості подання позову з такими вимогами лише після скасування судового наказу судом. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками у рівних частках квартири [ADDRESS]. Статтею 360 Цивільного кодексу України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. За таких обставин, суму заборгованості що підлягає стягненню з відповідачів слід розподілити між ними в рівних частках, та стягнути з кожного із відповідачів на користь позивача по 54 грн. 75 коп. Витрати по справі у вигляді судового збору складаються з двох платежів: за видачу судового наказу та подання позову. Оскільки повернення витрат за видачу судового наказу не передбачено діючим законодавством, з відповідачів в рівних частках необхідно стягнути судовий збір в сумі 121 грн. 80 коп., тобто по 40 грн. 60 коп. з кожного. (121 грн. 80 коп. : 3 = 40 грн. 60 коп.). На підставі ст. ст. 67, 68 ЖК України, ст. ст. 19,20 ЗУ „Про житлово-комунальні послуги, ст. ст. 24, 25 ЗУ „Про теплопостачання, Постанови КМУ № 630 від 21 липня 2005 року,

Outcome: partial