Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

У червні 2011 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], ВРАЦС Дарницького РУЮ м. Києва про визнання укладеного шлюбу недійсним. Обґрунтовуючи позов [PERSON] посилався на те, що 02.11.1994 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, про що Лівобережним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів в м.Києві був внесений запис до книги реєстрації актів про укладення шлюбу за №2014. Однак, відповідач ні до укладення шлюбу ні у момент його укладення не повідомила позивача про те, що вона має психічне захворювання, яке є небезпечним як для життя і здоров'я позивача у справі так і для можливих нащадків. У зв'язку з викладеним позивач просив суд визнати шлюб укладений 02.11.1994 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним з моменту його укладення, крім того, просив зобов'язати ВРАЦС Дарницького РУЮ м. Києва анулювати актовий запис внесений 02.11.1994 року у книгу реєстрації актів про укладення шлюбу за №2014. Ухвалою суду, яку занесено до журналу судуового засідання, від 12.10.2011 року за клопотанням представника позивача замінено неналежного співвідповідача ВРАЦС Дарницького РУЮ м. Києва на належного відповідача в особі Лівобережного відділу державної реєстрації шлюбів з державним Центром розвитку сім»ї. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 11.06.2012 року у справі призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: 1. Чи страждала [PERSON] ([INFO], уродженка м. Києва, зареєстрована за адресою: [ADDRESS]) на хронічний, стійкий психічний розлад або тимчасовий розлад психічної діяльності станом на 02.11.1994 року? Чи страждала [PERSON] на органічний розлад особистості та поведінки внаслідок дисфункції головного мозку станом на 02.11.1994 року? 2. Чи могла [PERSON] в момент укладення шлюбу з [PERSON] 02.11.1994 року сповна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними? 3. У разі якщо [PERSON] страждала на хронічний, стійкий психічний розлад або тимчасовий розлад психічної діяльності станом на 02.11.1994 року, то повідомити чи є ця хвороба (захворювання, розлад) тяжкою хворобою або хворобою, яка є небезпечною для другого з подружжя і (або) їхніх майбутніх нащадків? (а.с.66-67). В грудні 2013 року до Дарницького районного суду м. Києва з Київського міського центру судово-психіатричної експертизи була повернута цивільна справа без виконання ухвали суду від 11.06.2012 року про призначення судово-психіатричної експертизи стосовно [PERSON], у зв'язку з тим, що відповідач [PERSON] на неодноразові виклики для проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи не з'явилась, у зв'язку з чим провадження у справі було відновлено та призначено розгляд справи у судовому засіданні (а.с.182-183). Позивач та його представник у судове засідання з'явились, позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача 15.05.2014 року у судове засідання не з'явився, однак ним через канцелярію суду подано заяву про продовження розгляду справи у відсутність відповідача та її представника, позовних вимог не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Співвідповідач у справі: Лівобережний відділ державної реєстрації шлюбів з державним Центром розвитку сім»ї представника у судове засідання не направив, хоча про місце, день і час розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з тим, на адресу суду надіслав заяву (пояснення) у якій просив суд ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства та за відсутності його представника. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висконвків. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі зареєстрованому 02.11.1994 року Лівобережним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів м.Києва, актовий запис №2014 (а.с.6). [PERSON], [INFO], є інвалідом другої групи за загальним захворюванням з 1999 року згідно довідки до акта огляду МСЕК від 18.10.1999 року (а.с.7). Як вбачається з низки довідок та письмових відповідей на запити суду з різних медичних установ м. Києва: №1786 від 23.11.2011 року (а.с. 34), №039-10471/18 від 05.12.2011 року (а.с. 43), №039-11477/2 від 29.12.2011 року (а.с. 44), №039-12123/10 від 23.10.2012 року (а.с. 93) та інших письмових доказів, [PERSON] ([INFO], уродженка м. Києва) в диспансерному відділенні №1 Київської міської психоневрологічної лікарні №2 перебувала під консультативним наглядом з 1994 року з діагнозом «Органічний розлад особистості та поведінки внаслідок дисфункції головного мозку», у 2001 році знята з-під нагляду у зв»язку з відсутністю відомостей. З письмових відповідей на повторні запити суду №061-522/02.01 від 30.01.2014 року (а.с. 196), №160 від 29.01.2014 року (а.с. 198), №061-1047/02.01 від 24.02.2014 року (а.с. 232) судом додатково встановлено, що [PERSON] перебувала під згаданим вище консультативним наглядом з жовтня 1994 року по листопад 2001 року. Згідно зі ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Відповідно до п. 1 прикінцевих та перехідних положень Сімейного кодексу України від 10.01.2002 року цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, який у свою чергу набув чинності з 01.01.2004 року. За загальним правилом дії законів і інших нормативно-правових актів в часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто, не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на вказану дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов»язків, які виникли після набрання ним чинності. Шлюб між сторонами у справі укладено 02.11.1994 року, тому на ці сімейні правовідносини поширується чинний на той час Кодекс про шлюб та сім»ю України (1969 року). Згідно зі ст.15 КпШС України для укладення шлюбу необхідна взаємна згода осіб, які одружуються (воля цих осіб мала бути направлена на створення сім»ї). Відповідно до ч. 1 ст. 47 КпШС України (1969 року) позов про визнання шлюбу недійсним може бути пред'явлений одним з подружжя, прокурором і особами, права яких порушені. Статтею 45 КпШС України (1969 року) передбачено, що шлюб може бути визнаний недійсним в разі порушення умов, встановлених статтями 15 - 17 цього Кодексу, а також в разі реєстрації шлюбу без наміру створити сім'ю (фіктивний шлюб). Визнання шлюбу недійсним провадиться в судовому порядку. Статтю 15 КпШС України передбачено, що для укладення шлюбу необхідна взаємна згода осіб, які одружуються, і досягнення ними шлюбного віку. Статтею 16 цього ж Кодексу передбачено, що шлюбний вік встановлюється у 18 років для чоловіків і в 17 років для жінок. Державна адміністрація районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі комітети міських і районних у містах Рад можуть у виняткових випадках знижувати шлюбний вік. Статтею 17 КпШС України визначено, що не допускається укладення шлюбу: між особами, з яких хоча б одна перебуває вже в іншому шлюбі; між родичами по прямій висхідній і низхідній лінії, між повнорідними і неповнорідними братами й естрами, а також між усиновителями і усиновленими; між особами, з яких хоча б одна визнана судом недієздатною внаслідок душевної хвороби або недоумства. Судом наведено вичепний перелік умов, у разі порушення яких, шлюб за рішенням суду може бути визнаний недійсним. Пред»являючи позов та надаючи пояснення у суді позивач та його представник посилались на порушення відповідачкою [PERSON] до укладення шлюбу приписів ст. 18 КпШС України згідно якої особи, які одружуються, мають бути взаємно обізнані про стан здоров'я один одного. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] дійсно не повідомила позивача [PERSON] про те, що з жовтня 1994 року перебувала під консультативним наглядом у Київській міській психоневрологічній лікарні №2 з наведеним вище діагнозом, оскільки зворотнього відповідачкою (або її представником) не доведено суду належними та допустимими доказами. Проте, статтею 45 КпШС України не передбачено такої підстави для визнання шлюбу недійсним за рішенням суду, як неповідомлення особою, яка одружуються, іншому з подружжя про стан свого здоров'я тощо. Суд відхиляє та не бере до уваги посилання позивача та його представника, як на підставу своїх вимог, на положення ч. 3 ст. 41 Сімейного кодексу України згідно з якою можливе визнання шлюбу недійсним судом з особою, яка приховала свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя і (або) їхніх нащадків, оскільки вказаний Сімейний кодекс України не був чинним станом не день укладення шлюбу між сторонами та не має зворотної дії у часі у тому числі в частині вимог, що передбачені законом для укладення шлюбу. Також з огляду на вищевикладений висновок, суд не вважає за необхідне застосовувати приписи ст. 146 ЦПК України (у зв»язку з ухиленням відповідача [PERSON] від явки на амбулаторне проведення судово-психіатричної експертизи) та визнати наявність у відповідача хронічного, стійкого психічного розладу або тимчасового розладу психічної діяльності станом на 02.11.1994 року, оскільки навіть визнання такого факту судом не змінить вичерпного переліку підстав для визнання шлюбу судом недійсним, що передбачено ст.ст. 15-17, 45 КпШС України (1969 року). У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позову не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому у задоволенні позовної заяви необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed