Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Товариства з Обмеженою відповідальністю «Метінвест Інжиніринг» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 18 квітня 2014 року працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Метінвест Інжиніринг» на посаді начальника Управління інжинірингу та будівництва. 21.01.2015 року наказом №2-к звільнено з посади за згодою сторін у відповідності п.1 ст.36 КЗпП України. 18.12.2014 року він подав заяву про звільнення за згодою сторін. Відповідачем було видано Додаткову угоду №2 без дати про розірвання трудового договору від 18.04.2014 року. В Додатковій угоді зазначено, що договір розривається з 26.12.2014 року, останнім робочим днем позивача є 26.01.2014р. Тобто, згідно до Додаткової угоди №2 він працював на підприємстві на початку 2014р., ще до укладення трудового договору. 25.12.2014 року ним було написано заяву про анулювання заяви від 18.12.2014 року про звільнення за згодою сторін.. Таким чином, з відповідачем не було домовленості про припинення трудового договору та звільнення за п. 1 ст.36 КЗпП України. На період трудової діяльності позивачу роботодавцем оформлюється посвідка на проживання в Україні в період з 20.06.2013 року по 21.06.2014р., та з 17.06.2014р. по 18.04.2015 року відповідно до пункту 1.2, 5.1 трудового договору. Роботодавець зобовязаний повідомити орган який надав дозвіл на роботу про припинення трудових відносин. У період з 26 січня 2015 року по 05 червня 2015 року перебував у вимушеному прогулі. На підставі вищевикладеного просить скасувати наказ №2-к від 21 січня 2015 року, поновити на посаді начальника Управління інжинірингу та будівництва та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.01.2015 року по 05.06.2015 року у розмірі 330116,07 грн. 09.11.2015 року від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої просить скасувати наказ №2-к від 21 січня 2015 року, поновити на посаді начальника Управління інжинірингу та будівництва та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.01.2015 року по 09.11.2015 року у розмірі 896532,65 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив відмовити. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду встановлено, що 18.04.2014 року між ТОВ «Метінвест Інжиніринг» , в особі директора [PERSON], який діє на підставі Статуту та [PERSON] укладено трудовий договір № 1, відповідно до умов якого [PERSON] було прийнято на посаду начальника Управління інжинірингу та будівництва./а.с.3-5/ Пунктом 1.1 Додаткової угоди №2 від 18.04.2014 року передбачено, що на підставі п.п.б) п.6 вищевказаного договору, а також п.1) ст..36 Кодексу законів про працю України роботодавець та працівник дійшли згоди розірвати Договір за згодою сторін з 26.12.2014 року. Відповідно до п.1.2 Додаткової угоди №2 від 18.04.2014року останнім робочим днем працівника у роботодавця є 26.01.2014р. Відповідно до п.1.3 Додаткової угоди №2 від 18.04.2014року у звязку з розірванням Договору роботодавець виплачує працівнику винагороду за підсумками роботи за рік у розмірі 1\~181 478,89 грн. після відрахування всіх податків та обовязкових платежів не пізніше 23.12.2014 року./а.с.6/ 18.12.2014р. [PERSON] звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати відпустку за власний рахунок з 29.12.2014р. по 26.01.2015р./а.с.7/ Також, 18.12.2014 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою, в якій просив звільнити його з роботи за згодою сторін з 26.01.2015 року./а.с.8/ 24.12.2014 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою, в якій просив анулювати заяву про надання відпустки за власний рахунок з 29.12.2014р. по 26.01.2015р та надати чергову оплачувану відпустку з 12.01.2015р. по 23.01.2015р./а.с.9/ Крім того, 25.12.2014 року позивачем було направлено рекомендованим листом на адресу відповідача заяву про анулювання заяви від 18.12.2014року про розірвання трудового договору за згодою сторін та розірвати додаткову угоду про розірвання трудового договору./а.с.10/ Наказом № 2-к від 21 січня 2015 року [PERSON] було звільнено з посади начальника Управління інжинірингу та будівництва з 26 січня 2015 року за угодою сторін відповідно до п.1\~ст. 36 КЗпП України. 26.01.2015 року на адресу Донецького обласного центру зайнятості було направлено повідомлення про звільнення громадянина [PERSON] Федерації, [PERSON] /а.с.47/ 26.01.2015 року [PERSON] отримав трудову книжку №АО 395603, що підтверджується розпискою від 26.01.2015 року./а.с.48/ На виконання умов п. 1.3 Додаткової угоди №2 до Трудового договору від 18.04.20014 року 24.12.2014 року на рахунок позивача була перерахована винагорода за підсумками роботи за рік в розмірі 1\~181\~478,89 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №3021 від 23.12.2014 року./а.с.45,46/ Відповідно до п.1\~ст.36 КЗпП України\~підставою припинення трудового договору є угода сторін, тобто між працівником та роботодавцем повинна бути домовленість щодо припинення трудового договору в строк, визначений сторонами. Згідно п.8\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року, з подальшими змінами, «Про практику розгляду судами трудових спорів»,\~судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1\~ст. 36 КЗпП України\~( за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. \~Статтею 233 КЗпП України\~передбачено, що\~\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивач мав право звернутися з даним позовом про поновлення його на роботі в місячний строк з дня видачі йому трудової книжки, тобто з 26.01.2015 року по 26.02.2015 року, а звернувся з даним позовом до суду лише 10 червня 2015 року. Згідно п. 4\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями\~228,\~233 КЗпП\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений\~ст. 233 КЗпП\~місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. 09.11.2015 року позивач звернувся до суду з заявою про поновлення пропущенного строку, в обґрунтування зазначив, що строк позовної давності пропущено\~з\~поважної\~причини, а саме зазначив дві причини: що він звертався за правовою допомогою, так як не обізнаний в галузі трудового права,та у звязку з відсутністю грошових коштів для оплати юридичних послуг. Позивач та його представник зазначили, що наведені вище обставини\~перешкоджали\~ своєчасно звернутися до суду з позовом. В звязку з цим позивач просить визнати поважними причини пропуску строку позовної давності і захистити порушене право позивача. Між тим, суд, дослідивши обставини та докази надані позивачем на підтвердження поважності пропуску строку позовної давності, з врахуванням всіх обставин на які посилалася представник позивача у судовому засіданні, не знаходить підстав для визнання поважними причин пропущення строку позовної давності, оскільки звернення за правовою допомогою та відсутність коштів для оплати юридичних послуг не може бути підставою для поновлення позивачу\~строку\~позовної давності. Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (наприклад, справа «Стаббіс та інш. проти Великобританії» рішення від 22.10.1996р. , «Девеер проти Бельгії» рішення від 27.02.1980р.) З огляду на вищевикладене, суд не вбачає в діях відповідача порушень трудового законодавства, вважає, що відповідач діяв у межах повноважень та способом, передбаченим законом, позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом про захист порушеного права, тому в задоволенні позову позивачу слід відмовити. Оскільки, відповідно до п.1 ч.1\~ст.5 Закону України «Про судовий збір»\~позивача звільнено від сплати судового збору та в зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати по справі слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed