Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], в якому просив визнати за ним право власності на частину земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS], що необхідна для обслуговування належної йому на праві власності ? частину житлового будинку згідно з рішенням апеляційного суду Київської області від 10 березня 2011 року, який поділений в натурі згідно з рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2013 року. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що з 12 березня 1994 року по 12 травня 2008 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 12 травня 2008 року шлюб було розірвано. За час перебування у шлюбі з [PERSON] за спільні кошти подружжям за договором купівлі-продажу, укладеним 05 жовтня 2004 року між [PERSON] та [PERSON], придбано житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 202 кв.м., та земельну ділянку площею 0,1561 га з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS], право власності на яку [PERSON] набула відповідно до договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON]. Проте, без згоди позивача 12 вересня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] (дочкою [PERSON] від першого шлюбу) укладено договори дарування вищезазначених земельної ділянки та житлового будинку. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 березня 2011 року за позивачем визнано право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку. 25 жовтня 2013 року Броварським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення, яким [PERSON] та [PERSON] виділено у натурі по ? частині житлового будинку [ADDRESS]. Проте земельна ділянка, на якій розташована належна йому частина спірного будинку, перебуває у власності [PERSON], згідно з договором дарування від 12 вересня 2008 року, тому він обмежений у доступі до спірного будинку й фактично позбавлений права користуватися та розпоряджатися зазначеним майном. З наведених вище підстав, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями й за правилами ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), й враховуючи те, що позивач позбавлений можливості користуватися частиною будинку у зв'язку з обмеженням доступу до комунікацій, [PERSON] звернувся до суду із вказаним вище позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники - [PERSON] та [PERSON] надали аналогічні викладеному пояснення, заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні 03 червня 2014 року проти задоволення позову заперечували. У наступні судові засідання відповідачі не з'являлися, повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 12 березня 1994 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який 12 травня 2008 року було розірвано, що підтверджується відміткою Відділу реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області у паспорті [PERSON] (а.с. 140-142). З матеріалів справи вбачається, що за час шлюбу, а саме 05 жовтня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку [ADDRESS], а також договір дарування земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS], площею 0,1561 га, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що посвідчені приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON] й зареєстровані в реєстрі за № 2592 та № 2595 (а.с. 26-27). На підставі вказаного договору дарування 21 липня 2005 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 577111, яка розташована за адресою: [ADDRESS], площею 0,1561 га, з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 березня 2011 року за [PERSON] і [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за кожним із них право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-14). Крім того, судом з'ясовано, що у вересні 2011 року [PERSON] звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], треті особи: приватні нотаріуси Броварського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] та [PERSON], про визнання удаваним договору дарування земельної ділянки, визнання факту укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання права спільної сумісної власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, а також про визначення часток у спільному сумісному майні колишнього подружжя. Так, рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2012 року позов задоволено частково. Договір дарування земельної ділянки від 05 жовтня 2004 року за адресою: [ADDRESS], визнано удаваним. Встановлено, що правочин, який укладено 05 жовтня 2004 року у вигляді договору дарування є договором купівлі-продажу земельної ділянки. Договір дарування земельної ділянки від 12 вересня 2008 року за адресою: [ADDRESS], визнано недійсним. За [PERSON] визнано право спільної часткової власності на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] та за [PERSON] визнано право спільної часткової власності на 1/2 частину земельної ділянки за вказаною вище адресою (а.с. 15-17). Проте, зазначене вище рішення Броварського міськрайонного суду Київської області скасовано рішенням Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2012 року, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено у повному обсязі у зв'язку з пропуском строку позовної давності (а.с. 18-19). Зазначеним рішенням Апеляційного суду було встановлено, що суд першої інстанції правильно встановив ту обставину, що правочин, який укладений 05 жовтня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] у вигляді договору дарування (земельної ділянки) насправді був договором купівлі - продажу, оскільки між сторонами було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов саме договору купівлі - продажу та сплачено кошти за земельну ділянку. За правилами ж ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. 25 жовтня 2013 року Броварським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення, яким між [PERSON] та [PERSON] проведено поділ житлового будинку, що розташований у [ADDRESS], відповідно до належних сторонам на праві спільної часткової власності ? і ? часток. (а.с. 20-21). Вказаний будинок розташований на вищезгаданій спірній земельній ділянці. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. За правилами ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 381 ЦК України). У п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 роз'яснено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити, зокрема, з того, що з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України в редакції Закону України від 5 листопада 2009 року. При вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з'ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо (п. 18-1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7). Згідно із висновком судової земельно-технічної експертизи № 29/25-14 від 12 вересня 2014 року, проведеної судовим експертом консалтингової фірми «Апстрім-Експерт» [PERSON], експертом запропоновано два варіанти встановлення розміру земельної ділянки та місця її розташування для обслуговування ? частини житлового будинку, що належить [PERSON] з урахуванням облаштування благоустрою та необхідних комунікацій. Всебічно, повно та об'єктивно дослідивши запропоновані експертною установою варіанти, суд вважає за доцільне визнати право власності на частину земельної ділянки, виділивши її [PERSON], яка розташована за адресою: [ADDRESS], що необхідна для обслуговування належної позивачу частини будинку відповідно до варіанту № 2 (3) висновку експерта судової земельно - технічної експертизи № 29/25-14 від 12 вересня 2014 року консалтингової фірми «Апстрім - Експерт», згідно з яким земельну ділянку площею 0,1674 га в межах встановленого паркану по її периметру поділено на три земельні ділянки: для [PERSON] площею 0,0712 га щодо обслуговування його частини житлового будинку; [PERSON] - площею 0,0932 га та спільного володіння площею 0,0030 га щодо обслуговування житлового будинку. Для доступу та обслуговування належної [PERSON] 1/2 частини будинку, запропоновано визначивши межу між земельними ділянками сторін: від точки «4» до точки «5»; від точки «5» до точки «6»; від точки «6» до точки «7»; від точки «7» до точки «8»; від точки «8» до точки «12»; від точки «12» до точки «13», від точки «13» до точки «14», залишивши у спільному користуванні сторін земельну ділянку площею 0,0030 га з визначенням її меж: від точки «8» до точки «9», від точки «9» до точки «10», від точки «10» до точки «11», від точки «11» до точки «13», від точки «13» до точки «12», від точки «12» до точки «8». Також в ході розгляду справи встановлено, що ще 12 вересня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування спірної земельної ділянки. Відповідно ж до ч.4 ст. 334 ЦК України право на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону. За правилами ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом (ст. 182 ЦК України). Стаття ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. У ст. 4. Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Проте право власності у визначеному законом порядку за [PERSON] не зареєстровано, що підтверджує витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Відсутній у матеріалах справи й Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку на ім'я [PERSON] Зважаючи на викладене, відсутні правові підстави вважати, що [PERSON] набула у визначеному законом порядку право власності на земельну ділянку в [ADDRESS]. За таких обставин, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, перевіривши всі зібрані у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved