Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на земельну ділянку по провулку М. Рибалко, 7 у м. Новограді-Волинському, площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 5 квітня 1955 року її батьку, [PERSON], на підставі розпорядження начальника КЕЧ було видано ордер № 856 на поселення в квартиру по вул. Ужачинського, 7-а в м. Новограді-Волинському. Рішенням виконкому Новоград-Волинської міської ради від 4 лютого 1983 року вулицю Ужачинську перейменовано на вул. [PERSON], а рішенням виконкому Новоград-Волинської міської ради від 22 грудня 2007 року було змінено адресу з вул. М. Рибалко, 7-а на провулок М. Рибалко, 7. Батько позивача [PERSON] проживав у квартирі до дня смерті 8 серпня 2010 року. Починаючи з дня вселення у квартиру у 1955 році по момент звернення до суду із зазначеним позовом, земельною ділянкою, що знаходиться біля будинку користується сім`я позивача. Новоград-Волинської міською радою позивачу відмовлено у виділенні спірної земельної ділянки у власність за набувальною давністю. 30 травня 2018 року відповідачем подано відзив на позов, у якому Новоград-Волинська міська рада просить відмовити в задоволенні позову. Зазначила, що згідно паспортних даних позивача, остання з 6 травня 1982 року по даний час проживає за іншою адресою: [ADDRESS]. А ні батько позивача, а ні сама позивач впродовж останніх років не проживали [INFO]. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позивачу було відомо про відсутність у неї та її батька підстав для набуття права власності на квартиру, оскільки дане житло вони отримали у користування від Новоград-Волинської КЕЧ на підставі ордеру. 5 червня 2018 року позивач подав відзив на позову, у якому просить позов задовольнити. Зазначила, що ст. 121 ЗК України громадянам України гарантується право на отримання безоплатно земельних ділянок. Тобто це не право органу місцевого самоврядування, а право громадянина України, яке породжує відповідний обовязок у компетентного органу влади. Спріною земельною ділянкою позивач та члени її сім`ї користуються на протязі більше шістдесяти років, з 2008 року відповідач був обізнаний про користування спірною земельною ділянкою батьком позивача, що підтверджує факт відкритості користування. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов, просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 80). Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд відповідно до положень ч. 1 ст. 223 СК України, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача. Заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників процесу та свідків, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 5 квітня 1955 року батьку позивача - [PERSON], на підставі розпорядження начальника КЕЧ було видано ордер № 856 на поселення в квартиру (а.с. 22). Як пояснив позивач в судовому засіданні вказаний ордер був виданий її батькові на поселення в квартиру [ADDRESS]. Відповідно до довідки Новоград-Волинської КЕЧ і будинкоуправління Міністерства оборони України від 3 липня 2008 року [PERSON] разом зі своєю сімєю (дружина [PERSON], дочка [PERSON], дочка [PERSON]І.) проживав та був зареєстрований за адресою [INFO] з 20 квітня 1965 року по 15 квітня 1982 року (а.с. 21). В попередніх судових засіданнях представник відповідача не заперечував, що рішенням виконкому Новоград-Волинської міської ради від 4 лютого 1983 року вулицю Ужачинську перейменовано на вулицю [PERSON], а рішенням виконкому Новоград-Волинської міської ради від 22 грудня 2007 року було змінено адресу з вулиці М. Рибалко, 7-а на провулок М. Рибалко, 7. Позивач в судовому засіданні пояснила, що вона проживала разом зі своїми батьками у квартирі [ADDRESS] (стара назва вул. Ужачинського, 7-а) у м. Новограді-Волинському з часу свого народження - 18 вересня 1959 року до 15 квітня 1982 року, після чого вона переїхала проживати у [INFO]. З дитинства й по день звернення до суду із зазначеним позовом, [PERSON] відкрито користується спірною земельною ділянкою, на якій висаджено близько тридцяти фруктових дерев, кущі та городина. Відповідно до листа начальника Новоград-Волинської квартирно-експлуатаційної частини району житловий будинок за адресою: пров. М. Рибалко, 7 (стара назв. вул. Ужачинська, 7) у м. Новограді-Волинському на балансі Новоград-Волинської КЕЧ не перебуває, право власності не виготовлялось (а.с. 39). Згідно із листа КП «Новоград-Волинське МБТІ» від 1.07. 2016 р. згідно архівних даних станом на 31.12.2012 р. право власності на житловий будинок № 7 по провул. М. Рибалко та № 7 по вул. Ужачинській у м. Новограді-Волинському не зареєстровано (а.с. 40). Відповідно до листа Новоград-Волинської міської ради від 3 липня 2018 року земельна ділянка по пров. М. Рибалко, 7 (колишня назва вул. Ужачинська, 7-а) у м. Новограді-Волинському належить на праві комунальної власності Новоград-Волинської міської ради. В архівних матеріалах Управління містобудування, архітектури та земельних відносин Новоград-Волинської міської ради з 1969 року по теперішній час відсутні будь-які відомості щодо забудови вказаної земельної ділянки (а.с. 54). Листом виконкому Новоград-Волинської міської ради від 12 квітня 2018 року позивачу відмовлено у виділенні спірної земельної ділянки у звязку з недостатністю наданих документів (а.с. 41). В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що позивач зі свого народження і до 15 квітня 1982 року проживала зі своїми батьками у квартирі [ADDRESS] (стара назва вул. Ужачинського, 7-а) у м. Новограді-Волинському. Позивач з дитинства і до моменту звернення до суду із вказаним позовом, відкрито користується спірною земельною ділянкою. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. У п.п. 9, 10 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: ? володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; ? володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; ? володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). У інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року головам апеляційний судів, міста Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим розяснено, що при вирішенні спорів, повязаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: ? право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; ? задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; ? за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не\~має власника,\~або власник\~якого невідомий,\~або власник\~відмовився від\~права власності\~на належне\~йому нерухоме\~майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; ? відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; ? у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи предявлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. У постанові Верховного Суду від 29 березня 2018 року (№ 175/4741/16), постановленій в справі у подібних правовідносинах суд касаційної інстанції зазначив, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Як встановлено в судовому засіданні, позивач знала, що спірна земельна ділянка належить Новоград-Волинській міській раді на праві комунальної власності, її батьку було видано ордер на право користування квартирою, що розташована на спірній земельній ділянці, а тому відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю, оскільки [PERSON] в розумінні ст. 344 ЦК України та ст. 119 ЗК України не є добросовісним набувачем. Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 13 березня 2018 року (№ 306/2004/15-ц) не заслуговують на увагу, оскільки предмет позову в справі, що розглядався Верховним Судом не є тотожним предмету спору у справі, що розглядається. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~обєктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів.\~Судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON], оскільки вони є необґрунтованими та не підтверджуються належними доказами.

Outcome: dismissed