Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення 9 634,29 доларів США, що становить за курсом НБУ України 108 126,95 грн., заборгованості за кредитним договором, укладеним 07 березня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» і [PERSON] В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що боржник не виконує свої зобов'язання за договором кредиту, відмовляється сплатити банку заборгованість. Крім того, позивач посилається на ст. 11 Закону України «Про іпотеку» і просить стягнути заборгованість також з іпотекодавців за договором іпотеки від 07 березня 2007 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12-13). Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 червня 2014 року у позові до [PERSON] відмовлено у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності. У позові до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відмовлено з тих підстав, що вони є майновими поручителями і, відповідно до умов договору, іпотекодержатель має право вимагати задоволення свої вимог до цих відповідачів лише шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. В апеляційній скарзі позивач просить рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стяненя заборгованості за кредитним договором у повному обсязі. Позивач посилається на незаконність , необґрунтованість рішення суду першої інстанції, а також порушення судом норм матеріального і процесуального права. Позивач вказує, що судом невірно визначений початок перебігу строку позовної давності і, відповідно, неправильно застосовані ст.ст. 256, 257 і ч.5 ст. 261 ЦК України та не застосована ст. 1050 ЦК України. На думку позивача, судом також порушені вимоги ст. 213 ЦПК України. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині відмови у позові про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] з частковим задоволенням позову до цього відповідача у зв'язку з порушенням судом норм матеріального права. Судом встановлено, що 07 березня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» і [PERSON] укладено кредитний договір, за яким Акціонено-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» надав громадянину [PERSON] у тимчасове користування 8000 доларів США зі сплатою 13% річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 05 березня 2012 року. У цей же день у забезпечення виконання боржником основного зобов'язання між кредитором і [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено іпотечний договір, за яким відповідачі передали в іпотеку трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 12-13). Порядок погашення заборгованості встановлений п. 1.1 Кредитного договору, відповідно до якого відповідач [PERSON] зобов'язаний вносити на погашення суми основної заборгованості (кредиту) періодичні платежі щомісяця рівними сумами по 133,34 доларів США. За даними розрахунку заборгованості (а.с. 15-17) останній платіж у повернення грошових коштів сумі 8,82 доларів США здійснений 08 квітня 2009 року. Відповідачем [PERSON] подана заява про застосування строку позовної давності. Суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про необхідність застосування строку позовної давності, проте, невірно визначився з вимогами, щодо яких строк позовної давності є пропущеним. Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню в межах позовної давності щодо кожного з платежів. З матеріалів справи вбачається, що позивач подав позов до суду 05 травня 2014 року. Отже, в межах позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню платежі згідно з графіком погашення заборгованості, визначеного п.1.1 кредитного договору, за період з 05 травня 2011 року. Згідно з порядком погашення заборгованості, визначеним п. 1.1 кредитного договору (а.с.10), сума заборгованості за щомісячними платежами в погашення основної заборгованості становить, починаючи з 05 травня 2011 року, 1466,34 доларів США. Сума заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 1466,34 доларів США за три роки становить 571,74 долара США з розрахунку 13% річних, що передбачено п. 1.1 кредитного договору. Відповідно до умов п. 4.1 кредитного договору позичальник, у випадку порушення строків сплати відсотків, а також у випадку прострочення строків повернення кредиту, зобов'язаний сплатити кредиторові пеню. Відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена спеціальна позовна давність в один рік. Виходячи з розміру основної заборгованості 1466,37 долара США і кількості днів прострочення у межах позовної давності та подвійної облікової ставки Національного банку України, визначених у розрахунку позивача, пеня за прострочення основної заборгованості становить 198,62 долара США. Пеня за прострочення сплати відсотків за користування кредитом, відповідно до тих же даних , становить 77,41 долара США. Відтак, загальна сума заборгованості в межах позовної давності, яка підлягає стягненню на користь позивача з відповідача [PERSON], складає 2314,14 долара США. Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач заявив вимогу про стягнення боргу у валюті кредитного договору. Оскільки кредит правомірно надано в іноземній валюті, кошти в погашення боргу також належить стягнути в цій валюті. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові про стягнення суми заборгованості з майнових поручителів ( іптекодавців за договором від 07 березня 2007 р. а.с. 12-13) відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.ст. 1,11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є іпотекодавцем. Згідно зі ст. 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета іпотеки. У зв'язку з цим солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя законом не передбачена. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь позивача судові витрати пропорційно до частини задоволених вимог. Виходячи з розміру стягнення 2314,14 долара США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на даний час становить 30057,67 грн. (12,98870 х 2314,14), на відшкодування витрат на сплату судового збору за розгляд справи у першій інстанції з відповідача на користь позивача слід стягнути 300,58 грн. (1% від задоволених вимог) і 150,29 грн. за подання апеляційної скарги (50% від суми збору в першій інстанції), а всього 450,87 грн.

Outcome: partial