Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-11 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому зазначила, що з відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 04 березня 1984 року до жовтня 2011 року. За час перебування у шлюбі вони придбали житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2012 року шлюб між сторонами розірвано, а вказаний будинок визнано спільною частковою власністю по 1/2 частині за кожним. Оскільки згоди з відповідачем про порядок користування будинком не досягнуто, у позові позивачка просить визначити порядок користування спірним будинком. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. На вказане рішення [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2016 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі через те, що судом першої інстанції не були повно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про те, що вона ухилилася від проведення судової будівельно-технічної експертизи, оскільки фактично вона не має фінансової можливості оплатити її проведення. Крім того дана експертиза була призначена не за її клопотанням, а за ініціативою суду. Вислухавши суддю-доповідача, позивачку [PERSON], яка підтримала доводи апеляційної скарги, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, відповідача [PERSON], який просив рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом першої інстанції установлено, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2012 року будинок за адресою: [ADDRESS] визнано спільним майном подружжя з рівними частками та поділено між сторонами з виділенням [PERSON] та [PERSON] в спільну часткову власність по 1/2 частині спірного будинку кожному. Рішення набуло законної сили 26 листопада 2012 року. (а.с. 6) Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 вересня 2015 року по дійсній справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, оплату за проведення даної експертизи покладено на [PERSON] (а.с. 23). Згідно заяви [PERSON] від 02 грудня 2015 року, остання ставить суд до відома, що оплатити проведення зазначеної експертизи вона не має фінансової можливості, її влаштує будь-який варіант визначення порядку користування будинком виходячи з рівності часток з відповідачем (а.с.29) Згідно листа Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз від 05 січня 2016р. № 555 ухвала суду від 30 вересня 2015 року залишена без виконання, оскільки до експертної установи не надійшли кошти на оплату проведення експертизи (а.с.38). Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд посилався на ст. 146 ЦК України, зазначивши, що позивачка [PERSON] ухилилась від проведення експертизи і у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України докази по справі позивачем не надані. Вказаний висновок суду першої інстанції є передчасним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Звернувшись з цим позовом до суду, позивачка просила виділити їй у користування жилі кімнати спірного будинку, які позначені в техпаспорті цифрами: 1-3 площею 10,5 кв.м, 1-4 площею 7,8 кв. м, 1-5 площею 12,6 кв.м. Відповідачу просила надати в користування жилі кімнати позначені в техпаспорті цифрами: 1-2 площею 9,3 кв.м, 1-6 площею 22.1 кв. м. У спільному користуванні просила залишити коридор, позначений цифрами 1-1 площею 8,1 кв.м, а також літню кухню, гараж та сарай (а.с. 8-10). Під час розгляду справи в апеляційній інстанції було з'ясовано також думку відповідача щодо можливості визначення порядку користування спірним будинком, однак [PERSON] будь яких варіантів такого користування суду не запропонував, вважаючи, що спільне користування цим будинком сторонами є неможливим із за неприязних стосунків, що виникли між ними. Дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини, що мають суттєве значення для її вирішення, апеляційний суд, враховуючи те, що між сторонами не досягнуто згоду з питання встановлення порядку користування приміщеннями спірного будинку, вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким визначити порядок користування спірним будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] наступним чином - виділити у користування [PERSON] житлові кімнати, зазначені у технічному паспорті під номерами 1-3 (площею 10,5 кв.м.); 1- 4 (площею 7,8 кв.м.) та 1-5 (площею 12,6 кв.м.), загальна площа 30,9 кв.м.; виділити у користування [PERSON] житлові кімнати, зазначені у технічному паспорті під номерами 1-2 (площею 9,3 кв.м.) та 1-6 (площею 22,1 кв.м.), загальна площа 31,4 кв.м.; коридор, зазначений літерою 1-1 (площею 8,1 кв.м.), а також літню кухню, гараж та сарай залишити у загальному користуванні. Встановлений порядок користування спірною квартирою за вказаним варіантом є можливим, найбільш ефективним і раціональним, забезпечить рівні права у користуванні спірним будинком та законне право володільців майна відповідно до належних їм часток. Таким чином, при ухваленні рішення судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, з огляду на що на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду слід скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved