Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником квартири № 6 в житловому будинку, який розташований по вул. Центральна, № 132 в м. Новоселиця Чернівецької області, в якому також зареєстровані його колишня дружина [PERSON] та донька [PERSON], які в січні 2015 року виїхали з вказаної квартири та проживають окремо, однак в добровільному порядку знятися з обліку реєстрації не бажають. Вказана обставина створює йому перешкоди у вільному розпорядженні своєю власністю, тому просив суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов. Відповідачка [PERSON] позов визнала та пояснила, що вона на даний час створила іншу сімю та з 2014 року проживає з іншим чоловіком у його будинку в с. Щербинці Новоселицького району, з яким має спільну дитину. Однак, знятися з реєстрації з квартири позивача у добровільному порядку не хотіла. Відповідачка [PERSON] позов не визнала та пояснила, що у вказаній квартирі вона не проживає з квітня 2015 року, оскільки виїхала разом із своєю матірю [PERSON] з квартири та на даний час проживає у бабусі в м. Чернівці. Однак, вважає що вона має право на частку у квартирі, оскільки вона є членом сімї позивача, у звязку із чим, вона в добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору дарування від 14 лютого 2003 року є власником квартири № 6, яка розташована по вул. Центральна, № 132 в м. Новоселиця Чернівецької області, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав на нерухоме майно № 33216663 виданий реєстраційною службою Новоселицького районного управління юстиції Чернівецької області 05 лютого 2015 року. Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 10 серпня 2015 року шлюб укладений між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був розірваний. Відповідачка [PERSON] зареєстрована в даній квартирі з 22 вересня 2003 року, оскільки перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем, який розірваний 10 серпня 2015 року, а [PERSON] була зареєстрована у вказаній квартирі з 15 серпня 2013 року, оскільки остання є рідною донькою позивача. Проте, відповідачі не мешкають у квартирі з січня 2015 року, оскільки добровільно виїхали з неї в інше місце проживання, що підтверджується довідкою КП «Новоселицька міська тепломережа» № 654 від 31 травня 2016 року та актом Новоселицького ВУЖКГ від 10 березня 2016 року. Відповідно до ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Обєктом власності особи може бути зокрема житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, в тому числі і порушень не поєднаних із позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Обєктом власності особи може бути зокрема житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, які перебувають на території України, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання, зареєструвати своє місце проживання. Оцінюючи у сукупності досліджені докази та враховуючи, що відповідачі більше одного року без поважних причин не користуються житловим приміщенням позивача, оскільки фактично постійно проживають в іншому місці та [PERSON] перестала бути членом сімї позивача після розірвання шлюбу з останнім, суд вважає, що відповідачі порушують право позивача вільно розпоряджатися своєю власністю, у звязку із чим позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а відповідачі повинні бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням позивача. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 29, 319, 321, 328, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд

Outcome: approved