Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргів за договорами позики на загальну суму 12611,32 грн. В обґрунтування позову вказав, що 12.03.2015 року позичив відповідачці під розписку 12000 грн. на річний термін. Однак остання, взявши кошти, зобовязань не виконала. Тому просить стягнути на його користь неповернутий борг, а також 543,60 грн. інфляційних витрат та 67,72 грн. 3% річних. У судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, вказаних у ньому. Відповідачка, будучи належно повідомленою про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилась. Так, за зареєстрованим місцем проживання відповідачки (вул.Клюсівська,5/29, м.Червоноград) було надіслано копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатками та повідомлення про виклик у судові засідання на 11.07.2016 року та 05.08.2016 року. Окрім цього виклик відповідачки на 11.10.2016 року було здійснено через оголошення у пресі відповідно доп.9 ст.74 ЦПК України. Тому суд відповідно до положень ст.ст.224, 225 ЦПК України провів заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, про що судом винесено ухвалу. Вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини спору та оцінивши наявні докази у справі, суд прийшов на наступного висновку. Згідно положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються нормами глави 71 ЦК України. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявити їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів (правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15). На підтвердження своїх доводів і вимог, позивачем надано письмовий документ від 12.03.2015 року, іменований розпискою, зміст якого складають написані від руки відомості про персональні дані відповідачки, а також зазначається, що остання взяла в кредит гроші у розмірі 12000 грн. із зобовязанням повернення позики. На думку суду, дана розписка за своєю суттю є документом, що підтверджує боргове зобовязання відповідачки. Як встановлено в судовому засіданні позивач вказав, що відповідач зобовязався повернути позику через рік. Обставини справи свідчать, що відповідачка борг вчасно не повернула. Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. За змістом ч.2 ст.625 ЦК нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6\~червня\~2012\~р. у справі №\~6-49цс12, від 24\~жовтня\~2011\~р. у справі №\~6-38цс11). Суд приймає до уваги розрахунки позивача, викладені у додатку 1 до його позовної заяви, оскільки такі є вірними. Так, сума інфляційних витрат становить 543,60 грн. (12000*104,53%). Також вірним є розрахунок 3% річних, що складає 67,72 грн. (12000+543,60)*61*3%/366). Відтак, на думку суду, позивачем доведено обставини, на які він покликається як на підставу своїх позовних вимог й такі підтвердженні належними та допустимими доказами, а тому позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved