Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

У червні 2009 року [PERSON] пред'явив через суд зазначений позов, в обґрунтування якого послався на те, що 16 березня 2006 року між ним та Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, правонаступником якого є Департамент житлового господарства ДМР, був укладений Договір оренди комунального майна №722 щодо нежитлового підвального приміщення, розташованого в будинку [ADDRESS]. Під час користування орендованим приміщенням, позивач здійснив поліпшення (капітальний ремонт та реконструкцію) приміщення на загальну суму 604 242 грн., в результаті чого було створено нову річ - новостворений об'єкт площею 106,21 кв.м., ринковою вартістю 839 280 грн., у зв?язку з чим позивач вважає, що згідно ст.ст. 331, 332, п.4 ст. 778 ЦК України, став співвласником у спільній частковій власності в розмірі 72/100, а на решту частки у праві власності територіальної громади міста Дніпропетровська - 28% згідно ст. 365 ЦК України він також має право зі стягненням з нього на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради вартості цієї частки у розмірі 235 038 грн., тому позивач просив суд визнати за ним право власності на часту у розмірі 72/100 у праві спільної часткової власності на частину нежитлового приміщення №54, позиції: 6; 13; 14; 15, площею 90,7 кв.м., в загальному користуванні позиції 8; 9, яке розташоване в підвалі житлового будинку літ. А-5 за адресою: [ADDRESS]; припинити право власності територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради на частку в розмір 28/100 у праві спільної часткової власності на частину нежитлового приміщення №54, позиції 6; 13; 14; 15, площею 90,7 кв.м., в загальному користуванні позиції 8; 9, яке розташоване в підвалі житлового будинку літ. А-5 за адресою: [ADDRESS]; стягнути на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради з [PERSON] вартість частки 28/100 вказаного нерухомого майна у розмірі 235038,00 грн.; визнати за [PERSON] право власності на частину нежитлового приміщення №54, позиції 6; 13;14; 15, площею 90,7 кв.м., в загальному користуванні позиції 8; 9, яке розташоване в підвалі житлового будинку літ. А-5 за адресою: [ADDRESS]. Справа розглядається неодноразово, і після скасування повністю рішення Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2014 року про відмову у позові, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ за ухвалою від 24 вересня 2014 року передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції з мотивів необхідності дотримання прав третіх осіб, що обов'язкові за нового розгляду. За нового розгляду представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягаючи на задоволенні вимог з наведених у позовній заяві та з урахуванням подальшого уточнення, підстав. Прокурор в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у запереченнях міської ради, дійшовши висновку про їх обгрунтованість. Представник відповідачів - Дніпровської міської ради та Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради, в судому засіданні позов не визнали, заперечуючи тим, що позивач належним чином не узгодив будівельно-технічну документацію на реконструкцію приміщення шляхом отримання дозволу на виконання будівельних робіт та реєстрації декларації про початок виконання таких робіт та отримання декларації на введення в експлуатацію. Представник відповідача - [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, заперечень проти позову не подав, в судове засідання не з'явився, представника не направив, про причини неявки не повідомив, у зв?язку з чим суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності останнього. Представники третьої особи [PERSON] проти задоволення позову заперечували із посиланням на Рішення Конституційного суду України від 02.03.2004 року N 4-рп/2004, ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.1 Закону України від 29.11.2001р. № 2866-III «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» щодо законного права власності мешканців будинку (які входять до складу територіальної громади м. Дніпропетровська) на допоміжні приміщення, що є неподільним майном. Крім того, позивачем не було отримано дозволу балансоутримувача - Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Кіровського району на проведення поліпшення чи реконструкції в орендованому приміщенні. Суд, вислухавши пояснення сторін, висновки прокурора, дослідивши матеріали справи, розглянувши позов в заявлених межах, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 16.03.2006 р. № 1259 «Про передачу в оренду нежитлового приміщення по [ADDRESS] [PERSON]» було надано дозвіл на передачу [PERSON] в оренду нежитлового приміщення по [ADDRESS] та зобов'язано: управління житлового господарства міської ради укласти відповідний договір оренди майна; комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Кіровського району скласти акт прийняття - передачі приміщення (а.с. 211 т.1). 16 березня 2006 року між позивачем та Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, правонаступником якого є відповідач у справі - Департамент житлового господарства Дніпропетровської міської ради, був укладений Договір оренди комунального майна, затверджений рішенням міської ради від 09.04.2003р. №18/8. Відповідно до п.п.1. Договору оренди Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради передало у строкове платне користування, а [PERSON] прийняв нежитлове приміщення по [ADDRESS], загальною площею 101,8 кв.м., оціночна вартість якого становить 220 774,00 грн., що визначена НВП «Інтек» згідно зі звітом про експерту оцінку (т.1 а.с. 215) та підтверджена рецензією ТОВ «Адептес» від 28 березня 2006 року (т.1 а.с. 212). Наприкінці 2006 року Комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством Кіровського району було проведено поточну інвентаризацію спірного нежитлового приміщення, в результаті якої загальна площа орендованого приміщення була змінена на 106,21 кв.м.( т.1 а.с.154). З матеріалів справи та наявних результатів Технічного висновку по обстеженню нежитлової будівлі від 02 листопада 2006 року, виконаного ТОВ «Металбудпроект» (т.1 а.с.14) вбачається, що основні конструктивні елементи орендованого приміщення не пристосовані для подальшої експлуатації, що потребувало комплексу робіт по реконструкції та ремонту. Вказані обставини в судовому засіданні визнали представники сторін в своїх поясненнях. Відповідно до п.6.1. Договору оренди позивач має право за письмовим дозволом орендодавця вносити зміни у склад орендованого майна, проводити його реконструкцію і переобладнання. Протягом 2007 року позивачем були проведені будівельні та оздоблювальні роботи щодо об'єкту оренди, його перепланування та модернізацію із повним технічним переобладнанням, що підтверджується матеріалами справи: договором підряду на капітальний ремонт від 01 квітня 2007 року, проектно-кошторисною документацією, довідкою про вартість виконаних підрядних робіт тощо. Зокрема, позивач використав основні конструктивні елементи приміщення нежилого фонду для виконання комплексу робіт по ремонту та реконструкції, створивши в результаті перебудови нове приміщення громадської забудови магазину «Автозапчастини». Правовідносини, які виникли між сторонами в результаті укладення договору оренди комунального нежитлового приміщення за своєю природою є орендними правовідносинами, а отже спеціальним законодавчим актом, який регулює такого характеру орендні правовідносини, є Закон України від 10.04.1992р. № 2269-XII «Про оренду державного та комунального майна». Відповідно до ч.1 ст. 5 Закон України «Про оренду державного та комунального майна» орендодавцями є, крім інших, органи, уповноважені органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно перебуває у комунальній власності. Статтею 23 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній на дату укладення Договору оренди) передбачено, що орендар має право за погодженням з орендодавцем, якщо інше не передбачено договором оренди, за рахунок власних коштів здійснювати реконструкцію, технічне переоснащення, поліпшення орендованого майна. Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 16 березня 2006 року № 1259 «Про передачу в оренду нежитлового приміщення по вул. Леніна» було уповноважено безпосередньо Управління житлового господарства міської ради, як виконавчий орган місцевого самоврядування, а не окрему юридичну особу КВ ЖРЕП Кіровського району, укласти відповідно до ст. 172 ЦК України договір оренди майна із [PERSON] Тобто, в орендних правовідносинах щодо оскаржуваного майна, в якості орендодавця визначено Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, а не КВ ЖРЕП Кіровського району, яке взагалі не є стороною Договору оренди. Крім того, умови Договору оренди комунального майна від 16 березня 2006 року не містять іншого порядку погодження щодо реконструкції та технічного переоснащення орендованого приміщення, як тільки за письмовим дозволом орендодавця (п.6.1. Договору оренди). Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що 19 жовтня 2007 року позивач узгодив проектно-кошторисну документацію на проведення ремонтно-будівельних робіт, акти приймання-передачі виконаних ремонтно-будівельних робіт в орендованому приміщенні по [ADDRESS], про що свідчить лист позивача за вх.11/1384 від 16.10.2007 до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради на а.с. 209 в т.1. Вказаного висновку дійшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 24 вересня 2014 року, де зазначив, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини дотримання умов договору оренди при здійсненні реконструкції, тобто отримання відповідних погоджень з боку орендодавця (т.3 а.с.114-зворот-115). Також, слід зазначити, що рішення V сесії Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 27.11.1991 р. №46 «Про комунальну власність Дніпропетровської міської Ради народних депутатів», на яке посилаються представники третьої особи, не містять норм та положень щодо надання функції управління комунальним майном КВ ЖРЕП Кіровського району. Натомість, пунктом 2 цього рішення визначено, що контроль за комунальною власністю міської Ради народних депутатів необхідно покласти на відділ власності міськради (т. 2 а.с. 126). З наведених вище висновків, суд не приймає до уваги твердження представників третьої особи про те, що УЖГ Дніпропетровської області не є належним суб'єктом щодо узгодження із позивачем ремонтно-будівельних робіт, так як рішенням V сесії Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 27.11.1991 р. №46 «Про комунальну власність Дніпропетровської міської Ради народних депутатів» КВ ЖРЕП Кіровського району визначено балансоутримувачем спірного приміщення для виконання обов'язків несення витрат на утримання комунального майна, а не здійснення громадою міста своїх правомочностей володіння, закріплених за УЖГ Дніпропетровської області. Також судом встановлено, що згідно технічного висновку, проведеного ТОВ «Металбудпроект» 06 жовтня 2007 року, після проведення комплексу робіт по ремонту і реконструкції (поліпшень) орендованого майна, було створено новий об'єкт - магазин «[INFO]», що досягнуто покращенням технічної та експлуатаційної якості, перебудов та реконструкції, що повністю підтверджується наявними у справі технічними планами будівлі, підвалу до реконструкції та ремонту після, а також даними судової будівельно-технічної експертизи від 04 березня 2015 року, дані якої при обстеженні свідчать про істотні зміни приміщення у порівнянні з первісним його станом. Відповідно до ч.4 ст.778 ЦК України, якщо в результаті поліпшення, зробленого за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом. Також за змістом ч.4 ст.23 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» якщо в результаті поліпшення, зробленого орендарем за згодою орендодавця, створена нова річ, орендар стає її власником у частині необхідних витрат на поліпшення, якщо інше не передбачено договором оренди. Отже, вказаними нормами матеріального права передбачено право орендаря на набуття власності на предмет оренди за умов, що у результаті зроблених поліпшень створена нова річ. Таким чином, внаслідок проведеної позивачем реконструкції орендованого майна, що була належним чином погоджена з орендодавцем, значно змінилися характерні ознаки цього майна, що відрізняють (індивідуалізують) його поміж інших однорідних речей, відокремлення частини оренди унеможливують проведення у ньому діяльності позивача та призведе до істотного знецінення об'єкту оренди, у зв'язку з чим є підстави вважати, що внаслідок проведення позивачем поліпшень, фактично було створено нову річ. Вартість виконаних робіт, спрямованих на поліпшення орендованого майна, склала 604 242 грн., що підтверджується наявними у справі договором підряду, актами приймання-передачі виконаних робіт та рецензією ТОВ «Адептес» на звіт про оцінку ринкової вартості нежилих приміщень (т.1. а.с.212). Технічним висновком ТОВ «Металбудпроект» від 06 жовтня 2007 року встановлено, що співвідношення середньої ринкової вартості спірного приміщення та фактичних витрат [PERSON] на проведення його реконструкції (поліпшення) станом на 2007 р. відношення: 839 280 грн./604 242 грн. Розмір частки [PERSON] у праві спільної часткової власності на спірне приміщення з урахуванням його витрат на реконструкцію (поліпшення) зазначеного майна складає 72/100 частини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на частку в розмірі 72% у праві спільної часткової власності на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] та наявність підстав для задоволення цих позовних вимог. Вирішуючи позовні вимоги про визначення частки територіальної громади м. Дніпра у праві спільної часткової власності на оскаржуване приміщення, припинення право власності Дніпровської міської ради на відповідну частку, визнання за позивачем права власності на цю частку із компенсацією її вартості ДМР, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України, якій кореспондує ч.1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Частиною другою статті 321 ЦК України передбачено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Судом встановлено, що розмір частки позивача у праві спільної часткової власності на спірне приміщення з урахуванням його витрат на реконструкцію (поліпшення) майна складає 72/100 частин, і на 28/100 частку міської громади у праві спільної часткової власності припадає в натурі частина спільного майна, якою володіти та користуватися окремо порівняно з належною позивачу частиною функціонально неможливо через її надмірну малість і на зміни у використанні позивачем своєї частини, як співвласником, не впливає, через що таку частку громади м. Дніпрі у праві спільної часткової власності належить визнати незначною. З огляду на те, що технічним висновком від 06 жовтня 2007 року встановлена неможливість виділення в натурі частки у спірному майні, з урахуванням місця розташування об'єкту, його конфігурації та площі, то відповідно до ч.2. ст. 183 ЦК України спірне нерухоме майно належить до неподільних речей, які не можна поділити без втрати їх цільового призначення. Враховуючи функціональне призначення спірного об?єкту і потреби у проведенні капіталізації на свій ризик, його неподільність, суд приходить до висновку про неможливість спільного володіння і користування цього об'єкта позивачем та Дніпровською міською радою. Відтак, за позовом співвласника внаслідок неможливості спільного володіння і користування неподільним нежилим приміщенням комерційного призначення права міської громади на незначну частку 28/100 у спільному майні, виділення якої в натурі неможливе, згідно з ст. 365 ЦК Ккраїни підлягають припиненню, що істотної шкоди інтересам територіальної громади не завдасть з огляду на компенсацію позивачем її повної вартості в сумі 235038,00 грн. Таким чином позовні вимоги [PERSON] щодо припинення права власності територіальної громади м. Дніпра на частку у праві спільної часткової власності на нежиле приміщення по [ADDRESS] та визнання права власності на вказану частку за позивачем, із грошовою компенсацією її вартості на користь територіальної громади м. Дніпра, підлягають задоволенню. Також суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про визнання права власності на загальну площу спірного приміщення, а саме: на частину нежитлового приміщення № 54, позиції: 6; 13; 14; 15, площею 90,7 кв.м., в загальному користуванні позиції 8; 9, яке розташоване в підвалі житлового будинку літ. А-5 за адресою: [ADDRESS], виходячи з наступного. Відповідно до технічного паспорту, складеного 19 січня 2010 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с.225 т.1) вказане приміщення позначене наступним чином: нежитлове приміщення - підвал, частина нежитлового приміщення №54, позиції: 6; 13; 14; 15, загальною площею 90,7 кв.м., в загальному користуванні позиції 8; 9 (т.1 а.с. 225-228). 25 серпня 2010 року за договором дарування нерухомого майна [PERSON] подарував [PERSON] нежитлове приміщення №54, що знаходиться в будинку №46 по [ADDRESS], яке складається: в житловому будинку літ. А-5 у підвалі частина нежитлового приміщення №54, позиції 6, 13, 14, 15 загальною площею 90,7 кв.м., у загальному користуванні позиції 8, 9. Договір дарування нерухомого майна посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Тарасюк О.О. Право власності [PERSON] зареєстровано КП «ДМБТІ» 05 жовтня 2010 року (т.2 а.с.153). Розмір площі спірного приміщення - 90,7 кв.м., на яке просить визнати право власності позивач, також підтверджується даними висновку судової будівельно-технічної експертизи від 04 березня 2015 року №3024-15, який складений експертом при безпосередньому обстеженні спірного приміщення, обміру та опису, у присутності представників позивача, третьої особи. З урахуванням зазначеного, позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на частину нежитлового приміщення № 54, позиції: 6; 13; 14; 15, площею 90,7 кв.м., в загальному користуванні позиції 8; 9, яке розташоване в підвалі житлового будинку літ. А-5 за адресою: [ADDRESS], підлягають задоволенню. Крім того, правовий режим майна, що перебуває у спільній власності власників квартир, має визначатися, відповідно до Конституції України (пункт 7 частини першої статті 92), виключно законами України. За правилами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинків, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення відповідно до ч. 2 ст. 10 указаного Закону стають об'єктами права спільної власності співвласників будинку одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру. В Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) від 02.03.2004 у справі № 1-2/2004 зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків, підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (п. 1.1). Зокрема, законодавство пов'язує право на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків з правами конкретних фізичних осіб - співвласників багатоквартирного будинку. При цьому наголошується, що вказані права фізичних осіб відокремлені від інших будь-яких прав будь-яких юридичних осіб, не залежать від створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку. Частиною 2 статті 382 ЦК України передбачено, що власникам квартири у дво - або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. У той же час законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення); загальне майно - частина допоміжних приміщень житлового комплексу, що можуть використовуватися згідно з їх призначенням на умовах, визначених у статуті об'єднання (кладові, гаражі, в тому числі підземні, майстерні тощо); конструктивні елементи багатоквартирного будинку - частини споруди, які забезпечують її цілісність та необхідні технічні умови функціонування (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші, конструкції даху, покрівля, в'їзна група тощо); неподільне майно - неподільна частина житлового комплексу, яка складається з частини допоміжних приміщень, конструктивних елементів будинку, технічного обладнання будинку, що забезпечують належне функціонування жилого будинку; нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин. Відповідно до п. 2.3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, допоміжні приміщення - це приміщення, які виконують функції допоміжного (другорядного) значення в громадських будинках, найбільш характерні з яких - вестибюлі, коридори, холи, гардероби, вбиральні, комори тощо. Отже, допоміжні приміщення і нежилі приміщення являють собою різні частини багатоквартирного будинку, а тому підлягає встановленню не тільки характеристика спірного приміщення, зокрема, щодо віднесення його до підвального, але підлягають з'ясуванню наступні питання: чи знаходитися у ньому технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою; чи використовувалось воно чи якась з його частина для обслуговування будинку. За нового розгляду справи ухвалою суду від 12 травня 2015 року призначена судова будівельно-технічна експертиза, яка проведена 04 березня 2016 року Дніпропетровським НДІСЕ та висновки якої за №3024-15 суд приймає як належний, допустимий і достовірний доказ, оскільки в ньому повно і чітко надані відповіді на поставлені судом питання, експерт попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, а вказаний висновок, роз?яснений експертом у судовому засіданні, відповідає вимогам ст. 147 ЦПК України за формою та змістом. Так, експерт дійшов висновку, що спірні у даній справі приміщення (в житловому будинку літ.А-5 у підвалі частина житлового приміщення №54, поз. 6, 13, 14, 15 загальною площею 90,7 кв.м., в загальному користуванні поз. 54-8, 54-9) по [ADDRESS] не відносяться до приміщень, які призначені для забезпечення експлуатації квартир та допоміжних приміщень саме цього житлового будинку, не призначені для використовування та побутового обслуговування мешканців будинку, та можуть окремо використовуватись без порушень будівельних вимог і з обов?язковим дотриманням правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, тобто належне і безпечне використання приміщень, утримання в доброму технічному і фізичному стані основних конструкцій (фундаменту, несучих стін, перемички, комунікацій), у разі необхідності надання відповідним службам доступ до приміщень і до ревізій комунікацій, для їх обстеження, проведення ремонтів, модернізації, усунення аварійних ситуацій (т.4 а.с.96-105). Також актом про призначення орендованого приміщення за адресою: м. Дніпропетровська, [ADDRESS], затвердженого начальником КВЖРЕП Кіровського району Бухало В.В., визначено, що приміщення, яке передається в оренду [PERSON] не є допоміжним приміщенням та не відноситься до місця загального користування мешканцями цього будинку (т.1 а.с.214). Таким чином, з законною силою Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська в постанові від 25 липня 2012 року в адміністративній справі № 403/4889/12 спірне нежитлове приміщення, а саме: підвал у буд. [ADDRESS] не віднесене до допоміжних приміщень спільної власності власників квартир будинку, що Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ визнано в ухвалі від 24 вересня 2014 року (т.3 а.с.113-115) однією з мотивів скасування рішення суду апеляційної інстанції у цій справі, що обов'язково для суду за цього нового розгляду. Отже, посилання представників третьої особи на те, що нерухоме майно, яке є предметом спору, відноситься до допоміжних, технічних приміщень будинку [ADDRESS], є власністю мешканців будинку, у тому числі як членів територіальної громади, спростовуються вищенаведеним. Інші доводи представників третьої особи та Дніпровської міської ради зводяться до тлумачення діючого законодавства на власний розсуд. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати належить віднести на рахунок відповідачів пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: approved