Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради матеріальну шкоду у розмірі 24669,06 грн., а також стягнути з неї судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що [PERSON] перебувала в трудових відносинах з Комунальним підприємством «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради, згідно Наказу № 104-к від 26.11.2014 року була прийнята на посаду заступника начальника управління КП «УРЕА» ДМР та Наказом № 11-к від 11.02.2015 року була переведена на посаду головного бухгалтера КП «УРЕА» ДМР. 19 грудня 2017 року головного бухгалтера [PERSON] згідно з Наказом № 129-к було звільнено за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України. Розрахунок з відповідачем при звільнені було здійснено в повному обсязі. 03 січня 2018 року позивачем було проведено аудиторську перевірку бухгалтерського обліку, внаслідок якої було виявлено, що під час виконання своїх обов`язків [PERSON] перерахувала працівникам підприємства суму більше, ніж нараховано за фактично відпрацьований час, чим вона спричинила підприємству матеріальну шкоду у розмірі 24669 грн. 06 коп. При цьому, головний бухгалтер відповідає за ведення обліку згідно з вимогами законодавства. Тому, позивач був вимушений звернутися до суду для відшкодування матеріальної шкоди. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала до суду заяву, в якій просила закінчити розгляд справи без її участі і задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше її представник [PERSON] надав до суду заяву, в якій просив закінчити розгляд справи без її участі і відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог, оскільки відповідач вважає їх необґрунтованими. Також до суду надано письмовий відзив на позовну заяву позивача, в якому зазначено, що позивачем не надано належних доказів щодо зайвого нарахування заробітної плати працівникам, а аудиторський звіт не містить в собі розрахунків та інших доказів вини відповідача. Проведена аудиторська перевірка свідчить про помилкове нарахування зарплатні працівникам позивача. Проте, з матеріалів справи не випливає, що аудиторською перевіркою встановлено факт перерахування таких коштів, що б могло свідчити про спричинення шкоди позивачу. Позивачем була надана бухгалтерська довідка щодо надлишково нарахованої заробітної плати, однак ця інформація не є підтвердженням факту неправомірного перерахування коштів на карткові рахунки працівників позивача та настання прямої дійсної шкоди для останнього. У матеріалах справи відсутні будь-які інші докази щодо спричинення позивачу матеріальної шкоди. При цьому, відповідач не несе повної матеріальної відповідальності, як зазначає позивач. Так, в матеріалах справи відсутні відомості про укладення договору про повну матеріальну відповідальність, у зв`язку з чим виключається можливість притягнення відповідача до повної матеріальної відповідальності. Крім того, відповідач не був обізнаний щодо несення ним повної матеріальної відповідальності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі по наступним підставам. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 232 Кодексу законів про працю України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації. У судовому засіданні було встановлено, що Наказом № 104-к від 26.11.2014 року [PERSON] була прийнята на роботу у Комунальне підприємство «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради на посаду заступника начальника управління (а.с.32). Наказом № 11-к від 11.02.2015 року [PERSON] була переведена з 11 лютого 2015 року на посаду головного бухгалтера Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради (а.с.33). Наказом № 129-к від 19.12.2017 року [PERSON] була звільнена 19 грудня 2017 року з посади головного бухгалтера Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.42). Після звільнення відповідача позивачем було замовлено проведення аудиторської перевірки бухгалтерського обліку по підприємству, яку проведено Товариством з обмеженою відповідальністю «Аудиторська фірма «Шанс-Л» і складено Звіт про фактичні результати стосовно узгоджених процедур з метою проведення аналізу: відповідності показників проміжної фінансової звітності за 9 місяців 2017 року показникам бухгалтерського обліку; стану бухгалтерського обліку на підставі проведеної інвентаризації активів та зобов`язань станом на 12.10.2017 року; повноти та достовірності формування показників Декларації про прибуток за 2017 рік (а.с.43-45). Зокрема з вказаного Звіту встановлено, що у бухгалтерському обліку Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради наявний ряд ідентифікованих помилок, в тому числі невідповідність даних аналітичного обліку з даними синтетичного обліку розрахунків з оплати праці (а.с.45). При цьому, суду надані бухгалтерська довідка від 14.03.2019 року, розрахункові листки і розрахунок, з яких випливає наступне: -згідно з даними розрахункового листка за листопад 2017 року, [PERSON] було нараховано - 383,04 грн., утримано військового збору- 5,75 грн. Отже, працівнику належало до виплати - 377,29 грн. Натомість виплачено 383,04 грн.; -згідно з даними розрахункового листка за листопад 2016 року, [PERSON] було нараховано - 2026,59 грн. та 238,15 грн. за лікарняним листком, утримано податків - 459,50 грн. та борг працівника перед підприємством - 6653,68 грн. Отже, працівник не мав грошових сум для утримання боргу та при звільненні на рахунок підприємства не вніс суму заборгованості і залишився винним 5086,59 грн.; -згідно з даними розрахункового листка за грудень 2017 року, [PERSON] було нараховано - 134,97 грн. а також належало до виплати 1890,14 грн., утримано податків - 26,31 грн. Отже, працівнику належало до виплати 1988,80 грн. - за листопад 2017 року. Натомість, виплачено 5017,63 грн. Надлишково сплачені кошти складають 3018,83 грн.; -згідно з даними розрахункового листка за січень 2017 року, [PERSON] було нараховано - 7204,05 грн., утримано податків - 1476,83 грн. Отже, працівнику належало до виплати - 5728,82 грн. за січень 2017 року. Натомість, виплачено 11456,04 грн. Надлишково сплачені кошти складають 5727,22 грн.; -згідно з даними розрахункового листка за березень 2016 року, [PERSON] за березень кошти не нараховувалися, але належало до виплати за попередній період - 6529,96 грн. Натомість, виплачено 8404,75 грн. Надлишково сплачені кошти складають 1874,79 грн.; -згідно з даними розрахункового листка за травень 2015 року, [PERSON] в травні 2015 року помилково безпідставно перераховано грошові кошти в сумі 8739,00 грн.; -згідно з даними розрахункового листка за листопад 2017 року, [PERSON] кошти не нараховувалися, але належало до виплати 481,97 грн. Натомість, виплачено 698,85 грн. Надлишково сплачені працівнику кошти складають 216,88 грн. Вказані обставини підтверджуються, в тому числі, й звітами АТ «УкрСиббанк» про здійснення зарахувань на карткові рахунки співробітників в рамках зарплатного проекту. Таким чином, заперечення представника відповідача про недоведеність позивачем спричиненої йому шкоди у розмірі 24669,06 грн. є необґрунтованими, безпідставними і спростовуються вищевказаними доказами. У зв`язку з вищевказаним, позивач звернувся до суду і просив в судовому порядку стягнути з відповідача спричинену матеріальну шкоду. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, частинами 1-3 ст. 130 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. В свою чергу, представник відповідача в своєму письмовому відзиві заперечував проти задоволення позовних вимог позивача, оскільки не надано доказів укладання між позивачем та відповідачем договору про повну матеріальну відповідальність. Суд же критично ставиться до таких тверджень представника відповідача з огляду на наступне. Пунктом 2 частини 1 статті 133 Кодексу законів про працю України, у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям. В той же час, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 134 Кодексу законів про працю України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків. Так, посадовою інструкцією головного бухгалтера Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради, з якою [PERSON] була ознайомлена 11.02.2015 року під підпис, встановлено, що головний бухгалтер несе відповідальність: за невиконання або неналежне виконання своїх посадових обов`язків; за недостовірні дані, які подаються керівництву підприємства, органам державної влади; за розголошення відомостей, які являються комерційною таємницею; за нанесення підприємству матеріального збитку; за порушення правил внутрішнього розпорядку, інструкцій по охороні праці, пожежної небезпеки; за правопорушення здійснені в процесі здійснення своєї діяльності. А пунктом 2.1 інструкції передбачено, що головний бухгалтер забезпечує ведення бухгалтерської звітності, дотримуючись єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, встановлених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Посилання представника відповідача на правові висновки Верховного Суду у цивільній справі № 154/568/16-ц є необґрунтованими, оскільки правовідносини у цивільній справі № 204/3025/18 виникли з інших правовідносин, а особа, що спричинила шкоду у даній справі, працювала на посаді головного бухгалтера, діяльність якого регулюється, в тому числі, Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Зокрема частиною 7 статті 8 вищевказаного закону встановлено, що головний бухгалтер або особа, яка забезпечує ведення бухгалтерського обліку підприємства: забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; бере участь в оформленні матеріалів, пов`язаних з нестачею та відшкодуванням втрат від нестачі, крадіжки і псування активів підприємства; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства; подає в установленому порядку та у випадках, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», інформацію центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. Головним бухгалтером підприємства, що становить суспільний інтерес, може бути призначена особа, яка має повну вищу економічну освіту, стаж роботи у сфері фінансів, бухгалтерського обліку та оподаткування не менше трьох років, не має непогашеної або незнятої судимості за вчинення злочину проти власності та у сфері господарської діяльності. Тому, посилання сторони відповідача на відсутність між сторонами договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для відмови позивачу в задоволенні його позовних вимог, оскільки відповідач, займаючи посаду саме головного бухгалтера, на якого покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків. Стверджуючи про прямоту дійсної шкоди з боку відповідача [PERSON] і щодо підтвердження саме її вини в цьому, суд вважає необхідним зазначити, що шкода спричинена не одним епізодом а цілим рядом таких епізодів і у досить тривалий проміжок часу, що говорить про невиконання головним бухгалтером своїх прямих обов`язків, встановлених, насамперед, посадовою інструкцією головного бухгалтера Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради і Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому суд вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача і такими, які знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. Як роз`яснила Постанова Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» в абзацах 1 та 3 пункту 3, у відповідності зі ст. 130 КЗпП відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради матеріальну шкоду у розмірі 24669,06 грн. Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слідує стягнути судовий збір в сумі 1762 грн. 00 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved