Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

У червні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, у якій просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування вимог зазначає, що 17.08.2002 року вона та відповідач зареєстрували шлюб. 8 квітня 2005 року вони придбали квартиру [ADDRESS], яка була зареєстрована на імя [PERSON] У 2013 році їхні стосунки погіршилися, вони не могли знайти спільної мови, тому 20 травня 2014 року вони подали до суду заяву про розірвання шлюбу. 20.06.2014 року вони отримали свідоцтво про розірвання шлюбу. Відповідач у добровільному порядку поділити вищезазначену квартиру відмовляється. У період шлюбу вона постійно працювала, займалася підприємницькою діяльністю. Квартира купувалася в кредит, який у 2006 році був повністю виплачений. Тому, позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом У судове засідання позивачка не зявилася, але її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на підстави зазначені у позові. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили відмовити у його задоволенні. Відповідач пояснив, що дана квартира придбалася у кредит дійсно у період шлюбу. Але початкову суму грошових коштів у розмірі 6\~000 доларів США при оформленні угоди купівлі-продажу було надано його батьком, що підтверджується розпискою наданою у матеріали справи. Кредит було закрито 15.08.2006 року. Цого дня його батько також сняв зі свого рахунку грошові кошти у розсірі 105\~000 грн., якими він погасив залишок кредиту, що також підтверджується наданою у матеріали справи копією заяви на видачу готівки ОАО КБ «ПромЕкономбанк». Крім того, його дружина ніколи не працювала та не мала доходу для купівлі квартири. Тому він вважає, що дана квартира придбалася за його кошти та не є спільною сумісною власністю. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 17 серпня 2002 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська зареєстрували шлюб (а.с. 4). Згідно договору купівлі-продажу від 08 квітня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 5). Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за відповідачем, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів від 08.04.2005 року (а.с. 6). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки, дане домоволодіння набуте під час шлюбу, то воно є обєктом права спільної власності подружжя [PERSON] та [PERSON]. У судовому засіданні встановлено, що подружжя з жовтня 2013 року шлюбно-сімейні відносини припинили та спільне господарство не ведуть. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У судовому засіданні відповідач пояснив, що кошти на придбання квартири надавалися його батьком, про що свідчить розписка про отримання ним від [PERSON] грошових коштів у розмірі 6\~000 доларів США. Крім того, відповідач надав суду розписку від його імені, згідно якої [PERSON] передав йому грошові кошти у сумі 105\~000 грн., які були зняті з депозитного рахунку 15 серпня 2006 року для погашення кредиту у ПриватБанку. Проте, відповідно до ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово, надані розписки не свідчать про те, що кошти дійсно передавалися, а так само вносилися для погашення кредиту чи купівлі квартири. Відповідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідач у судовому засіданні зазначив, що кошти передавалися його батьком для сімї, для купівлі квартири, а представник позивачки зазначив, що позивачці про існування зазначених розписок не відомо, та згоди на їх укладання вона не надавала. Квартира купувалася за кошти сімї. Крім того, надані розписки не свідчать про те, що кошти дійсно передавалися в сімю. Тому, суд не бере до уваги доводи відповідача з приводу купівлі квартири за особисті кошти та надані розписки, оскільки на підтвердження даних обставин відповідачем не надано належних та допустимих доказів, а зазначені обставини не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Тому, необхідно здійснити розподіл спільного майна подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], та за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судові витрати по справі у розмірі 2 021 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved