Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

У червні 2018 року представник ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №380/1218/06-А від 26.09.2006 р. у розмірі 16411,00 євро. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до укладеного договору №380/1218/06-А від 26.09.2006 р. відповідач отримав кредит у розмірі 16411,00 євро з виплатою 10,50% річних не пізніше 25 вересня 2012 року, а також обов`язком дострокового повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або договорів, що забезпечують (забезпечуватимуть) виконання позичальником його обов`язків за цим договором, та/або чинного законодавства України. Станом на 21 травня 2018 року заборгованість відповідача становить 11393,31 євро заборгованість за кредитом, 7770,86 євро заборгованість за процентами. Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року позов задоволено. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2020 року заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2020 року до участі у справі залучено АТ «Альфа Банк» як правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк». Представник позивача у судовому засіданні просив позов задовольнити з обставин викладених у позові. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити в позові з тих підстав, що позовні вимоги є необґрунтованими. Крім того, позов подано з пропуском строку позовної давності. Останні проплати за кредитним договором [PERSON] було здійснено у липні 2008 року, після чого представник банку запропонував їй надати банку право продажу транспортного засобу, який був предметом застави - забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту. [PERSON] передала вказаний транспортний засіб представнику банку, який завірив її, що більше вона ніяких коштів не винна. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.09.2006 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту №380/1218/06-А, за умовами якого [PERSON] отримала у власність 16411 євро під 10,5 % річних, які зобов`язалась повернути не пізніше 25 вересня 2012 року. Вказані грошові кошти [PERSON] брала для придбання транспортного засобу марки Mazda моделі 3 випуску 2006 року. Виконання договору кредиту було забезпечено договором застави майна - вказаного транспортного засобу. [PERSON] взяті на себе зобов`язання за договором кредиту не виконала належним чином, у зв`язку із чим згідно посилання представника позивача станом на 21 травня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 11393,31 євро заборгованість за кредитом, 7770,86 євро заборгованість за процентами. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У справах про стягнення боргу за кредитним договором наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України). Звертаючись до суду із вказаним позовом, представник позивача визначив наступну суму боргу за договором кредиту: заборгованість по сплаті процентів - 7770,86 євро, заборгованість по сплаті кредиту 11393,11 євро. Однак із розрахунку, доданого до позову, взагалі не зрозуміло, яким чином нарахована така сума процентів і за який період. Хоча розрахунок виконувався з огляду на розмір 10,5 процентів річних. Разом із тим згідно правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року по справі №175/4753/15-ц відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, вимоги АТ «Альфа Банк» про стягнення процентів після 25 вересня 2012 року - строк закінчення договору кредиту - не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Також відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. За змістом ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом право на звернення до суду у разі невиконання або неналежного виконання боржником свого обов`язку виникає у кредитора з моменту такого невиконання або неналежного виконання. У разі якщо кредитне зобов`язання забезпечене іпотекою (майновою порукою), то у випадку неналежного виконання боржником обов`язку по сплаті кредиту (процентів за користування кредитом), кредитор має право або звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором або з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ураховуючи, що остання проплата за кредитом була 11 липня 2008 року, транспортний засіб також переданий банку як предмет застави. До суду з позовом звернулись 23 травня 2018 року - тобто з пропуском строку позовної давності. Інших коштів відповідач не вносила. Таким чином у спорі, що розглядається, до кредитних правовідносин застосовується загальний трирічний строк позовної давності, позивачем пропущено строк позовної давності, поновити такий строк позивач не просить, поважних причин пропуску не наводить, відтак - пропуск строку позовної давності, про який заявлено стороною у спорі, є безумовною підставою для відмови у позові. У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата ВС зазначила, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18). Як вбачається з п. 6.1 договору кредиту договір діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе обов`язків за цим договором. Однак умова договору кредиту про те, що даний договір діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе обов`язків за цим договором не може вважатися встановленим сторонами договору кредиту строком припинення договору, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України); разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Зазначена позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України (справи 6-48цс11, 6-68цс11 постанови від 21 травня 2012 року; 6-33цс12 постанова від 23 травня 2012 року; 6-78цс12 постанова від 18 липня 2012 року). Також розрахунок заборгованості, доданий до позову, підтверджує, що [PERSON] проплати на погашення заборгованості за кредитним договором з 28.03.2012р. не здійснювала, походження незначної проплати у листопаді 2016 року їй невідоме, [PERSON] цю проплату не здійснювала, доказів іншого у судовому засіданні не здобуто. З розрахунку заборгованості можна зробити висновок про те, що кошти від реалізації предмета застави були зараховані на погашення процентів за кредитом у березні 2012 року згідно встановленої договором кредиту черговості погашення. Згідно ч. 3 ст. 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що не обґрунтовані на законі, не доведені матеріалами справі та такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати згідно Закону України «Про судовий збір» позивачу поверненню не підлягають і покладаються на позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed