Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

У червні 2014 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 12.02.2000 року, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Спільне подружнє життя не склалося через різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуття любові. Також вказав, що шлюб носить формальний характер. Вважає збереження шлюбу неможливим, тому просить його розірвати та після розірвання шлюбу дітей залишити проживати з відповідачем. Сторони в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, до суду подали письмові заяви, у яких просять розглядати справу у їх відсутності. У поданій до суду заяві позивач вказав про підтримання позовних вимог, а відповідач у заяві зазначила, що позовні вимоги визнає та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «[PERSON]». Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у їхній відсутності. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 12.02.2000 року між позивачем та відповідачем Виконкомом Поліської сільської ради Коростенського району Житомирської області було зареєстровано шлюб, від якого вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про одруження та копіями свідоцтв про народження дітей. У зв'язку з відсутністю між сторонами взаєморозуміння вони не мають наміру зберігати сім'ю, примирятись сторони не бажають, мір для цього не приймають. Зважаючи на те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, а також враховуючи визнання позову відповідачем, яке приймається судом, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін, внаслідок чого наявні підстави для розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу за проханням відповідача суд вважає можливим залишити їй прізвище «[PERSON]». Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За подання до суду позовної заяви позивачем сплачено судовий збір, що підтверджено документально і тому підлягає стягненню з відповідача на його користь. Враховуючи викладене та

Outcome: approved