Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

У січні 2021 року позивач звернувся до суду з позов до АТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги б/н від 31.07.2017 року та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки б/н від 31.07.2017 року, укладених між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк». Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між 30.11.2006 року позивачем та АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/9408/74/49702 та 17.09.2007 року кредитний договір № 014/9408/82/60745. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 30.11.2006 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та позивачем було укладено договір іпотеки № 014/9408/74/49702, відповідно до якого позивач передав в іпотеку банку: житловий будинок [ADDRESS] ; земельну ділянку, розташовану на масиві «Дідовиця» села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, кадастровий номер 3221886000010280122 та квартиру [ADDRESS] . 31.07.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк» було укладено договір відступлення вимоги, відповідно до якого первісний кредитор АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив за плату новому кредитору ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» право вимоги до боржника [PERSON] , що належить первісному кредитору на підставі кредитних договорів. Також, 31.07.2017 року між тими ж сторонами було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 30.11.2006 року. Позивач вважає, що вказаний договір суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки за своєю юридичною природою, незважаючи на назву, містить всі ознаки договору факторингу, у зв`язку з чим також підлягає визнанню недійсним договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, яким забезпечено кредитний договір на підставі ст. 24 Закону України «Про іпотеку», оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов`язання. Крім того, вважає вказаний договір недійсним, оскільки всупереч ст. 514 ЦК України кредитори передали один одному неіснуючі суми заборгованості з метою протиправного заволодіння його майном та майном його родичів, посилаючись на наявність рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23.11.2016 року, яким кредитний договір № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року був розірваний та стягнуто з позивача на користь банку суму заборгованості у розмірі 861 278,62 грн. Вказане судове рішення належним чином виконується позивачем та станом на 18.01.2021 року ним сплачено в рахунок погашення заборгованості 669 278,77 грн. Також у кредиторів відсутні документи (первина бухгалтерська документація), які засвідчують наявність права вимоги та його обсяг, відсутні докази оплати вартості права вимоги за договором. Ухвалою суду від 20.01.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме для сплати по 908 грн. судового збору за дві вимоги немайнового характеру (а.с. 105). Після усунення недоліків позовної заяви (а.с. 107-111) ухвалою суду від 01.02.2021 відкрито провадження у справі за правилами позовного (спрощеного) провадження (а.с. 117). 28.04.2021 року на адресу суду від представника відповідача АТ «Райффайзен Банк Аваль» - Майтапової В.Ю. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечила щодо задоволення позовних вимог, оскільки спірний договір є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, так як за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату. Одночасно просила розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (а.с. 121-135). Ухвалою суду від 09.08.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача АТ «Райффайзен банк Аваль» - Майтапової В.Ю. про призначення справи до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. 13.05.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої вважає спірний договір відступлення прав вимоги договором факторингу, оскільки за останнім передано неіснуючу заборгованість за кредитним договором, що порушує публічний порядок, у зв`язку з чим він є недійсним та за цим договором відсутня первинна бухгалтерська документація, відсутні докази оплати вартості права вимоги. 07.06.2021 року від представника відповідача АТ «Райффайзен банк Аваль» - Майтапової В.Ю. надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких договір про відступлення права вимоги відповідає положенням чинного законодавства, підстав для визнання його недійсним немає. Крім того, просила залучити до участі у справі в якості третіх осіб на стороні відповідача без самостійних вимог ТОВ «ФК «Авістар», ТОВ «ФК ГЕФЕСТ», оскільки стягувач у виконавчому провадженні про стягнення з позивача на його користь кредитної заборгованості за рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23.11.2016 року вже замінений на ТОВ «ФК ГЕФЕСТ». 23.06.2021 року від позивача надійшли письмові пояснення на позов, відповідно до яких сума відступлення за спірним договором є неправильною та у відповідача АТ «Райффайзен банк Аваль» закінчився строк позовної давності на стягнення кредитної заборгованості ще 05.03.2016 року, оскільки вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості позивачу було пред`явлено 03.02.2013 року та запропоновано погасити заборгованість до 5.03.2013 року. Виписка по рахунку позивача, надана банком, не відповідає дійсності та підстав для залучення ТОВ «ФК «Авістар», ТОВ «ФК ГЕФЕСТ» в якості третіх осіб на стороні відповідача без самостійних вимог немає, оскільки оспорюється перший договір про відступлення прав вимоги, укладений між АТ «Райффайзен банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк». Ухвалою суду від 09.08.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача АТ «Райффайзен банк Аваль» - Майтапової В.Ю. про залучення до участі у справі в якості третіх осіб на стороні відповідача без самостійних вимог ТОВ «ФК «Авістар», ТОВ «ФК ГЕФЕСТ». Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 30.11.2006 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/9408/74/49702, відповідно до умов якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» надав позивачу кредит на споживчі цілі на умовах його забезпечення, строковості, повернення та плати за користування у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 340 000 доларів США строком по 30.11.2026 року, під 14% річних (а.с. 15-17). 30.11.2006 року з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між тими ж сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого у випадку невиконання позивачем зобов`язань за кредитним договором, АТ «Райффайзен Банк Аваль» має право звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок [ADDRESS] ; земельну ділянку, розташована на масиві «Дідовиця» села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, кадастровий номер 3221886000010280122; квартиру [ADDRESS] . 17.09.2007 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/9408/82/60745, відповідно до умов якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» надав позивачу кредит на споживчі цілі на умовах його забезпечення, строковості, повернення та плати за користування у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 772 650 грн. строком по 17.09.2017 року під 13,5% відсотків річних (а.с. 21-25). 19.07.2010 року з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України сторони уклали додаткову угоду № 96-05/13/1105 до кредитного договору № 014/9408/74/49702 від 30 листопада 2006 року (а.с. 18-20) та додаткову угода № 96-05/13/1106 до кредитного договору № 014/9408/82/60745 від 17 вересня 2017 року (а.с. 26-27). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23.11.2016 року первісний позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму заборгованості за кредитним договором № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 в розмірі 68 445,7 доларів США, що еквівалентно 857 624, 62 грн. та судовий збір в розмірі 3 654 грн., а всього 861 278,62 грн. Зустрічний позов [PERSON] задоволено частково, кредитний договір № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 та додаткову угоду № 96-05/13/1105 до нього від 19.07.2010 укладені між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і [PERSON] розірвано (а.с. 52-58). 04.04.2017 року державним виконавцем Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Булавчик Н.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 363/505/15-ц, виданого 23.03.2017 року Вишгородським районним судом Київської області, про стягнення з боржника [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором у розмірі 861 278,62 грн. (а.с. 61-62). Станом на час розгляд справи судом виконавче провадження є відкритим та в його межах проводяться певні виконавчі дії. 31.07.2017 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк» було укладено договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами, відповідно до умов якого ПАТ «Комерційний індустріальний банк» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги за кредитними договорами (а.с. 32-36). Відповідно до пункту 2.1 договору в порядку та на умовах, визначених договором, первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги, а новий кредитор набуває права вимоги та сплачує первісному кредитору вартість прав вимоги, що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених договором. Новий кредитор сплачує первісному кредитору вартість прав вимоги, що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених договором. Новий кредитор набуватиме статус правонаступника первісного кредитора відповідно до чинного законодавства України, у виконавчому провадженні, пов`язаного з правом вимоги. Як вбачається з Додатку № 1 до договору відступлення права вимоги від 31.07.2017 року розрахунку заборгованості за кредитним договором № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року, загальна сума заборгованості боржника перед первісним кредитором станом на дату укладення договору відступлення права вимоги від 31.07.2017 року становить 502 211,78 доларів США та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 316 893,19 доларів США, заборгованості за процентами у розмірі 185 322,59 доларів США, заборгованості за пенею у розмірі 17 995 284 грн. 99 коп. Відповідно до Додатку № 2 до договору відступлення права вимоги від 31.07.2017 року розрахунку заборгованості за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року, загальна сума заборгованості боржника перед первісним кредитором станом на дату укладення договору відступлення права вимоги від 31.07.2017 року становить 651 726,07 грн. та складається з заборгованості за кредитом у розмірі 491 445,90 грн., заборгованості за процентами у розмірі 160 280,17 грн., заборгованості за пенями у розмірі 548 389,88 грн. Згідно з Актом приймання-передачі документації за договором відступлення права вимоги від 31.07.2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (первісний кредитор) передав, а ПАТ «Комерційний індустріальний банк» (новий кредитор) прийняв документацію у складі оригіналу кредитного договору № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року, оригіналу додаткової угоди №96-05/13/1105 від 19.07.2010 року до кредитного договору № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року, оригінал додаткової угоди №С 11-0000-119/61/1393 від 19.10.2012 року до кредитного договору № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року, документи судового та/або виконавчого провадження, пов`язаного з правом вимоги за кредитним договором № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року за домовленістю (а.с. 42-43). 31.07.2017 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 30.11.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києві Черленюх Л.В. та зареєстрований за номером № 950 (а.с. 44-46). Згідно з Актом прийму-передачі від 31.07.2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (первісний кредитор) передав, а ПАТ «Комерційний індустріальний банк» (новий кредитор) прийняв документацію у складі оригіналу договору іпотеки Б\\н від 30.11.2006 року, оригіналу договору іпотеки б/н від 30.11.2006 року, додаткового договору № 1 від 17.09.2007 року до договору іпотеки від 30.11.2006 року, додаткового договору № 2 від 21.09.2007 року до договору іпотеки від 30.11.2006 року, договору про внесення змін та доповнень № 3 від 20.07.2010 року до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Кравцовою О.В. 30.11.2006 року за реєстром № 3682, договору про внесення змін та доповнень від 20.07.2010 року до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Ковальчуком О.П. 30.11.2006 року за реєстром № 4649 (а.с. 47). Зі змісту оспорюваних правочинів вбачається, що АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступає ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» право грошової вимоги первісного кредитора до боржника, строк платежу за яким настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому щодо погашення (сплати) заборгованості та інших платежів, які виникли на підставі укладеного кредитного договору, та право одержати задоволення всіх вимог, що випливають з умов кредитного договору та/або договору іпотеки за рахунок майна, що є предметом іпотеки. Відповідно до п. 3.1 спірного договору сторони домовились, що вартість прав вимоги за цим договором становить 20 000,00 грн. без ПДВ. Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним. У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки частина третя статті 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і щодо договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. Водночас, у статті 1077 Цивільного кодексу України визначено поняття договору факторингу, відповідно до якого за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Договір факторингу у зазначеній нормі визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування. За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини 3 статті 47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). У цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування постачальника товарів чи послуг, надання йому (як кредиторові в товарних відносинах) коштів в розпорядження за плату під відступлення права вимоги. Важливою відмінністю між договором факторингу та договором відступлення права вимоги є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов`язання боржника і більше взаємовідносин не має ні з боржником, ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож фактично відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов`язань. А за договором факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, що передбачено статтею 1084 Цивільного кодексу України. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступлення права вимоги). При цьому однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що пролягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у справах № 910/7038/17 від 31.01.2018 року, № 910/7320/17 від 11.09.2018 року. Як встановлено судом, при укладенні договору про відступлення права вимоги від 31.07.2017 року сторони керувалися положеннями статей 512-519, 656 ЦК України. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). Отже, чинним законодавством передбачено право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав (постанови Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 911/2445/14 та від 17 червня 2015 року № 911/2044/14 та постанови Верховного Суду від 01 грудня 2020 року у справі № 910/580/20). З урахуванням зазначених норм права вбачається, що укладений договір є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги та жодна із сторін не отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним. Посилання позивача на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23.11.2016 року, яким кредитний договір № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року був розірваний та стягнуто з позивача на користь банку суму заборгованості у розмірі 861 278,62 грн., у зв`язку з чим за спірним договором відступлення права вимоги від 31.07.2017 року передано неіснуючу заборгованість за кредитним договором, суд не бере до уваги, з огляду на таке. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України). Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (частина третя цієї статті). Таким чином розірвання кредитного договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути кредитору заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитор втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання кредитного договору забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 13 червня 2018 року у справі № 548/981/15-ц). Судом встановлено, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23.11.2016 року у справі № 363/505/15-ц розірвано кредитний договір № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року та додаткову угоду №96-05/13/1105 до нього від 19.07.2010 року, укладених між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] та встановлено наявність зобов`язання позичальника зі сплати заборгованості за кредитним договором, яке не було припинене в порядку, встановленому нормами ЦК України (статті 598-609 ЦК України), зокрема внаслідок виконання, проведеного належним чином. Таким чином, розірвання кредитного договору № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року унеможливлює виникнення на його підставі нових зобов`язань сторін у майбутньому (з моменту розірвання договору), натомість ті зобов`язання, що виникли до моменту розірвання цього такого договору в силу вимог ст. 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, а отже можуть бути предметом договору відступлення права вимоги. Доказів належного виконання своїх зобов`язань за кредитним договорами № 014/9408/74/49702 від 30.11.2006 року, № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року, у тому числі Вишгородського районного суду Київської області від 23.11.2016 року у справі № 363/505/15-ц, яким стягнуто з позивача суму заборгованості за кредитним договором суду не надано. Іншого судом не встановлено. Крім того, позивачем не доведено, що право або цивільний інтерес третьої особи (позивача) порушено фактом вчинення оспорюваних правочинів, сам факт визнання судом договору про відступлення права вимоги за кредитним договором недійсним не є тим правовим засобом, що ефективно захистить цивільний інтерес позивача та в даному випадку відступлення АТ «Райффайзен Банк Аваль» прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами ПАТ «Комерційний індустріальний банк» не свідчить про порушення прав [PERSON] , як позичальника та іпотекодавця. Також не підлягають задоволенню вимоги в частині визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки б/н від 31.07.2017 року, оскільки на час його укладення зобов`язання за кредитним договором, з метою забезпечення виконання якого укладався іпотечний договір виконані не були, а сам договір іпотеки не було розірвано чи припинено у встановленому законом порядку. З урахуванням викладених обставин, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір позивачу не відшкодовується. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed