Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідача, третя особа - Ізюмський районний сектор Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області (далі - Ізюмський РС ГУ ДМС) про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] (а.с. 3-6). Позивач в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримує і просять суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився без поважних причин, про час і місце судового засідання повідомлявся, заяв про розгляд справи за його відсутності не надійшло. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статей 169, 224 ЦПК України. Представник третьої особи Ізюмський РС ГУ ДМС України в Харківській області в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся, заяв про розгляд справи за його відсутності не надійшло. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. За змістом частини 4 і 5 статті 9 Житлового Кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року №5464-X, із наступними змінами (далі - ЖК УРСР), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У відповідності до ч.ч.1, 4 ст. 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі змістом вказаних норм право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Матеріалами справи встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 1 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Банніковим С.І. за реєстровим № 4274, зареєстровано в Ізюмському БТІ 19.08.2008 за № 111 в книзі 20/22, житловий будинок в [ADDRESS], дійсно належить [PERSON] на праві власності, який складається з одного будинку, до якого примикають надвірні будівлі (а.с. 8-10). В даному жилому будинку з 20.08.2008 значиться зареєстрованим відповідач (а.с. 11-13). Довідкою голови квартального комітету № 2 від 17.05.2016 підтверджується факт, що відповідач [PERSON] у жилому будинку [ADDRESS] значиться зареєстрованим, але не проживає (а.с. 15). Згідно акту обстеження жилого приміщення від 19.05.2016 зазначено, що в жилому будинку [ADDRESS] [PERSON] значиться зареєстрованим з 20.08.2008, але з 2012 року по цей час у будинку не проживає, особистих речей в будинку не знаходиться (а.с. 14). Вказаний факт відповідач не оспорював. Суд звертає увагу, що відповідач з 2013 року не відвідував спірне житло будинку [ADDRESS] Харківської області, що свідчить про те, що відповідач втратив інтерес до спірного житла, хоча відповідач зареєстрований у спірній квартирі за згодою позивача. Постійне проживання відповідача в іншому жилому приміщенні, відсутність його майна у спірному житловому приміщенні є підставою для висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання особи таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Підставою для задоволення вказаних позовних вимог є те, що відповідач має інше житло та позивач не перешкоджала відповідачу у праві користування цим спірним житлом. Зокрема судом встановлено, що відповідач втратив в установленому порядку право користування вказаним приміщенням спірного житла будинку № 13 по вул. Спортивна у м. Ізюмі Харківської області у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відтак, суд погоджується з вимогами позивача щодо підстав у задоволенні її позовних вимог. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. № 1382-IV, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Судові витрати суд залишає за позивачкою згідно її вимогам (а.с. 2, 24).

Outcome: approved