Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 11 грудня 1996 року по 27 лютого 2007 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. На даний час дитина проживає разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS], яка його матеріально утримує та належним чином піклується про стан здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток сина. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання і розвиток дитини не надає та безпідставно відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення, оскільки останній часто хворіє застудними захворюваннями. Крім того, позивач вказувала, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному й інтелектуальному розвитку як особистості. У зв'язку з цим, [PERSON] просила надати [PERSON] дозвіл на виїзд з матір'ю [PERSON] за кордон без згоди та супроводу другого з батьків, а саме: батька дитини [PERSON] до досягнення дитиною повноліття та дозволити [PERSON], без згоди батька [PERSON], оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON], [INFO], за межі України до країн ближнього та далекого зарубіжжя до досягнення ним повноліття й допустити негайне виконання рішення суду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити та надати дозвіл на виїзд дитини без згоди батька до повноліття сина. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував у зв'язку з тим, що позивачка не зазначає ні держави прямування, ні проміжку перебування, ні місця відпочинку чи оздоровлення, як це передбачено п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Також відповідач зазначив, що він ніколи не відмовляв [PERSON] у наданні дозволу на виїзд дитини за межі України й, зокрема, в 2012, 2013 та 2014 роках надавав відповідну згоду, що була посвідчена нотаріально. До початку розгляду справи по суті від третьої особи надійшов лист, в якому зазначено, що служба у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації позов підтримує, просить прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини й чинного законодавства України та розглянути справу за відсутності представника третьої особи. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 грудня 1996 року по 27 лютого 2007 року, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER], видане 11 грудня 1996 року відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району міста Києва, та свідоцтво про розірвання шлюбу [NUMBER], що видане 27 лютого 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві (а.с. 4, 5). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 6), що на даний час проживає разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS], яка його матеріально утримує та належним чином піклується про стан здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток сина. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. 155 СК України). Згідно ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. За правилами вказаного пункту виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків можливий у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально засвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що 17 травня 2012 року, 23 травня 2013 року та 10 червня 2014 року відповідач [PERSON] дійсно надавав згоду на виїзд малолітнього сина [PERSON] в супроводі матері - [PERSON] за кордон, а саме до Турецької Республіки, Республіки Болгарія, що були нотаріально посвідчені. Вказані обставини підтверджуються листом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 27 жовтня 2014 року за № 22/01-16 (а.с.64), довідкою № 88, виданою 24 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 65) та довідкою, виданою 06 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 49). Крім того, у судовому засіданні з'ясовано, що [PERSON] періодично перераховує грошові кошти на рахунок позивача [PERSON] на утримання сина [PERSON], що підтверджується копіями квитанцій (а.с.52 -54). З матеріалів справи вбачається, що 03 грудня 2013 року [PERSON] звертався до Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про встановлення графіку відвідування сина, у зв'язку з тим, що його колишня дружина - [PERSON] не надає можливості спілкуватися батьку з сином (а.с. 51). На підставі наведеної заяви й за домовленістю сторін на строк з 20 жовтня 2013 року по 01 січня 2014 року було досягнуто згоди щодо графіку зустрічей [PERSON] з сином [PERSON] (а.с. 50). Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Ст. 153 СК України закріплено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів (ч. 1 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Таким чином, позовні вимоги [PERSON] щодо надання дозволу на виїзд [PERSON] за кордон без згоди батька до його повноліття порушують закріплені чинним законодавством права відповідача [PERSON] на участь у вихованні сина, підтримання з ними регулярних особистих стосунків, а також здійснення контролю за переміщеннями та місцезнаходженням дитини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Проте, належних та допустимих доказів, на підтвердження того, що права, свободи чи інтереси позивача щодо виїзду неповнолітнього сина [PERSON] за кордон в її супроводі порушуються, невизнаються чи оспорюються [PERSON], суду не надано й у судовому засіданні не встановлено. Як пояснив представник позивача у судовому засіданні дійсно не було з боку відповідача на її звернення про надання дозволу на виїзд дитини за кордон жодних відмов. Підставою ж для звернення до суду з вказаним позовом є лише фактично небажання позивача постійно при можливості виїзду за кордон з дитиною звертатися до батька дитини із проханням надати відповідний дозвіл. Крім того, судом з'ясовано, що відповідач неодноразово надавав свою згоду на виїзд сина за кордон. Дані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Також, при зверненні з позовом до суду з вимогою надати дозвіл на виїзд за межі України дитини без дозволу та супроводу батька (чи матері), позивачем не вказано країни, до якої планується виїзд позивач з сином, та період перебування, як того вимагають положення чинного законодавства. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, оскільки доказів, які б підтвердили те, що у сторін виник спір щодо надання дозволу на виїзд за кордон [PERSON] в супроводі матері, чи труднощі з оформленням документів на виїзд дитини, спричинені перешкодами з боку відповідача, позивачем суду не надано, й тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed