Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

У травні 2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому, з урахуванням уточнень, просив: 1) визнати недостовірною інформацію відносно [PERSON], поширену [PERSON] у листах до Міністра освіти та науки [PERSON], Ректора Київського національного університету імені Т.Шевченка [PERSON], Редактора газети «Сегодня» [PERSON], Директора Інституту журналістики Київського національного університету імені Т.Шевченка [PERSON], Руху «Чесно», Інституту Медіа права, а саме: «Хочу звернути вашу увагу на те, що в інституті журналістики на кафедрі реклами та піару викладає доцент [PERSON], який перебуваючи на посаді керівника відділу зв'язків із громадськістю компанії IDS груп Україна, використовуючи своє службове становище та особисті зв'язки із журналістами «джинсовиками» відділу спортивних новин телеканалу ICTV ... розміщував не обліковані піар сюжети у спортивних новинах телеканалів, при цьому грубо порушуючи закон «Про рекламу»... У приватних розмовах зі мною ... вихвалялись, що за цю приховану рекламу ТМ Моршинська через кума [PERSON] йому та [PERSON] було перераховано на підставне Р.А. гроші у сумі близько 150 тис доларів у гривневому еквіваленті... Таким чином, даній групі осіб за особистого сприяння [PERSON], шляхом використання його службового становища, вдалось порушити закон «Про рекламу» заради особистого збагачення та порушення норм журналістики, піару тощо. Вважаю, що викладач із таким «практичним досвідом» не має морального права викладати в Інституті журналістики КНУ ім. Шевченка» Що стосується, люстрації Вашого викладача пана [PERSON] , який зі слів кума спортивного журналіста пана [PERSON] та керівника відділу спорту пана [PERSON], допомагав та «організовував» розміщування «джинсових» сюжетів у новинах спорту на телеканалі ICTV та інших телеканалах, із присутністю ТМ, (на той час пан [PERSON] перебував керівником піар відділу компанії ІДС). Можливо саме завдяки, такій «тісній» співпраці із вище вказаними «спортивними» журналістами, Вашому викладачеві вдалось придбати земельну ділянку у садовому товаристві у м. Києві та побудувати будинок...»; 2) зобов'язати [PERSON] не пізніше наступного дня від набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати вказану інформацію, шляхом направлення листів до Міністра освіти та науки України [PERSON], Ректора Київського національного університету імені Т.Шевченка [PERSON], ректора газети «Сегодня» [PERSON], Директора Інституту журналістики Київського національного університету імені Т.Шевченка [PERSON], Руху «Чесно», Інституту Медіа права, із зазначенням у ньому такого тексту: - «Повідомляю Вам, що нижчезазначена інформація, яку я направляв Вам у своєму листі: «Хочу звернути вашу увагу на те, що в інституті журналістики на кафедрі реклами та піару викладає доцент [PERSON], який перебуваючи на посаді керівника відділу зв'язків із громадськістю компанії IDS груп Україна, використовуючи своє службове становище та особисті зв'язки із журналістами «джинсовиками» відділу спортивних новин телеканалу ICTV ... розміщував не обліковані піар сюжети у спортивних новинах телеканалів, при цьому грубо порушуючи закон «Про рекламу»... У приватних розмовах зі мною ... вихвалялись, що за цю приховану рекламу ТМ Моршинська через кума [PERSON] йому та [PERSON] було перераховано на підставне Р.А. гроші у сумі близько 150 тис доларів у гривневому еквіваленті... Таким чином, даній групі осіб за особистого сприяння [PERSON], шляхом використання його службового становища, вдалось порушити закон «Про рекламу» заради особистого збагачення та порушення норм журналістики, піару тощо. Вважаю, що викладач із таким «практичним досвідом» не має морального права викладати в Інституті журналістики КНУ ім. Шевченка» Що стосується, люстрації Вашого викладача пана [PERSON] , який зі слів кума спортивного журналіста пана [PERSON] та керівника відділу спорту пана [PERSON], допомагав та «організовував» розміщування «джинсових» сюжетів у новинах спорту на телеканалі ICTV та інших телеканалах, із присутністю ТМ, (на той час пан [PERSON] перебував керівником піар відділу компанії ІДС). Можливо саме завдяки, такій «тісній» співпраці із вище вказаними «спортивними» журналістами, Вашому викладачеві вдалось придбати земельну ділянку у садовому товаристві у м. Києві та побудувати будинок...» - є неправдивою, недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, у зв'язку з чим я надаю це спростування. 3) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 3417,42 грн. матеріальної шкоди, 10000 грн. моральної шкоди та понесені ним судові витрати в розмірі 587,20 грн. В обґрунтування позову зазначив, що він є доктором наук із соціальних комунікацій та працює на посаді доцента кафедри реклами та зв'язків з громадськістю Інституту журналістики Київського національного університету імені Т. Шевченка. Близько 15 років займається науковою діяльністю, має публіковані наукові праці у вітчизняних та зарубіжних виданнях, бере участь у різноманітних науково-прикладних конференціях, форумах, інших представницьких заходах. Його педагогічна робота полягає у викладанні студентам Інституту журналістики предметів зі спеціальності реклами та зв'язків з громадськістю, формуванні в них майбутніх професіоналів, вихованні моральних особистостей та гідних громадян своєї держави, безумовно, як у науковій, так і у педагогічній діяльності на чільне місце виходить репутація викладача в очах студентів, довіра наукового світу та колег до персони наукового дослідника. Будь-які безпідставні та неправдиві звинувачення негативно впливають на стосунки з його вихованцями, а також ставлять під загрозу розвиток його багаторічної науково-педагогічної кар'єри, кидаючи тінь на визнані професійні результати роботи як у масштабах України, так і на міжнародному рівні. Вказує, що відповідач поширює проти нього як викладача, науковця недостовірну інформацію, яка є безпідставною та неправдивою і такою, що паплюжить його честь, гідність та ділову репутацію. Так, відповідачем надіслано 23.03.2015 та 15.04.2015 листи на адресу Міністра освіти та науки [PERSON], Ректора Київського національного університету імені Т.Шевченка [PERSON], Редактора газети «Сегодня» [PERSON], Директора Інституту журналістики Київського національного університету імені Т. Шевченка [PERSON], Руху «Чесно», Інституту Медіа права, в яких вказана інформація, яка є предметом оскарження. Також після отримання згаданих листів йому стало відомо, що відповідачем було надіслано ще одного листа від 28.12.2014 р. (вхідний № 013 від 12.01.2015 р. Відділу діловодства та архіву Київського національного університету імені Тараса Шевченка), який адресований Міністру освіти та науки [PERSON], Ректору Київського національного університету імені Т. Шевченка [PERSON], Редактору газети «Сегодня» [PERSON], Директору Інтситуту журналістики Київського національного університету імені Т. Шевченка [PERSON], в якому зазначено аналогічну недостовірну інформацію як і в листі від 23.03.2015. Зважаючи на його професію та обов'язки викладача був змушений виправдовуватись перед колегами - викладацьким складом провідного вищого навчального закладу - кандидатами, докторами наук, доцентами, професорами, поставлений у ситуацію коли вимушений докладати надзвичайних зусиль для відновлення ділової репутації, оскільки викладацька та наукова діяльність відноситься до навчально-виховної діяльності та відповідно я зобов'язаний відповідати високим моральним якостям (ст.54 Закону України Про освіту»). В обґрунтування завданої йому матеріальної та моральної шкоди зазначив, що у зв'язку з неправомірним поширенням відповідачем відносно нього широкому колу осіб недостовірної негативної інформації він знаходиться у стані постійного нервового напруження та стресу, що підтверджується документально медичними документами. В результаті чого, у позивача різко знизилась працездатність, що, в свою чергу, негативно впливає на виконання його трудових (посадових) обов'язків та на повагу робочого колективу. А також стало причиною порушення здоров'я, що викликало потребу у лікуванні та прийманні ліків, призначених лікарями. Відповідно до Виписки з історії хвороби № 2912 від 31.03.2015 р. встановлено діагноз гіпертонічна хвороба І стадія, І ступінь низький ризик, гіпертонічний криз, не ускладнений, пов'язаний з психоемоційним напруженням на роботі; відповідно до висновку невропатолога від 02.04.2015 р. встановлено діагноз: депресивно-тривожний розлад з вегето-судинними реакціями. На лікування він був змушений витратити 3 417,42 грн. З огляду на тривалість, неостаточність лікування та необхідність його продовження, поширення недостовірної інформації необмеженому колу осіб, вважає що відповідачем йому завдано моральну шкоду, яку оцінює в 10 000 грн. В судове засідання позивач не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність та зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, місце судового засідання був належним чином повідомлений, незалежно від причин, суд розглядає справу за наявністю у справі доказів у відсутність відповідача. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем надіслано 23.03.2015 та 15.04.2015 листи на адресу Міністра освіти та науки [PERSON], Ректора Київського національного університету імені Т.Шевченка [PERSON], Редактора газети «Сегодня» [PERSON], Директора Інституту журналістики Київського національного університету імені Т. Шевченка [PERSON], Руху «Чесно», Інституту Медіа права, в яких вказана наступна інформація: «Хочу звернути вашу увагу на те, що в інституті журналістики на кафедрі реклами та піару викладає доцент [PERSON], який перебуваючи на посаді керівника відділу зв'язків із громадськістю компанії IDS груп Україна, використовуючи своє службове становище та особисті зв'язки із журналістами «джинсовиками» відділу спортивних новин телеканалу ICTV ... розміщував не обліковані піар сюжети у спортивних новинах телеканалів, при цьому грубо порушуючи закон «Про рекламу»... У приватних розмовах зі мною ... вихвалялись, що за цю приховану рекламу ТМ Моршинська через кума [PERSON] йому та [PERSON] було перераховано на підставне Р.А. гроші у сумі близько 150 тис доларів у гривневому еквіваленті... Таким чином, даній групі осіб за особистого сприяння [PERSON], шляхом використання його службового становища, вдалось порушити закон «Про рекламу» заради особистого збагачення та порушення норм журналістики, піару тощо. Вважаю, що викладач із таким «практичним досвідом» не має морального права викладати в Інституті журналістики КНУ ім. Шевченка» Що стосується, люстрації Вашого викладача пана [PERSON] , який зі слів кума спортивного журналіста пана [PERSON] та керівника відділу спорту пана [PERSON], допомагав та «організовував» розміщування «джинсових» сюжетів у новинах спорту на телеканалі ICTV та інших телеканалах, із присутністю ТМ, (на той час пан [PERSON] перебував керівником піар відділу компанії ІДС). Можливо саме завдяки, такій «тісній» співпраці із вище вказаними «спортивними» журналістами, Вашому викладачеві вдалось придбати земельну ділянку у садовому товаристві у м. Києві та побудувати будинок...» Також відповідачем було надіслано листа від 28.12.2014 р. (вхідний № 013 від 12.01.2015 р. Відділу діловодства та архіву Київського національного університету імені Тараса Шевченка), який адресований Міністру освіти та науки [PERSON], Ректору Київського національного університету імені Т. Шевченка [PERSON], Редактору газети «Сегодня» [PERSON], Директору Інтситуту журналістики Київського національного університету імені Т. Шевченка [PERSON], в якому зазначено аналогічну недостовірну інформацію як і в листі від 23.03.2015. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно ч. ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік, Хендісайд проти Сполученого Королівства) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови від 27 лютого 2009 р. за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності,честі чи ділової репутації. Відповідно до частин 1 і 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика,оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій,сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Аналіз змісту листа вказує на те, що інформація, яка є предметом позову є фактичним твердженням, оскільки джерелом побудови конструкції її поширення є фактичні дані, зокрема: «..перебуваючи на посаді..», «..використовуючи своє службове становище…», «…розміщував необліковані піар сюжети..», «…грубо порушуючи закон «Про рекламу»…», «…було перераховано на підставне Р.А. гроші у сумі близько 150 тис. доларів у гривневому еквіваленті…» , «…вдалось порушити закон «Про рекламу» заради особистого збагачення та порушення норм журналістики, піару тощо..». За своїм змістом вказана інформація є негативною та недостовірною, оскільки не підтверджується жодними фактичними обставинами, які б на це вказували, а тому суд приходить до висновку про те, що такі фактичні твердження підлягають спростуванню. При цьому суд вважає, що висловлювання [PERSON] в частині застосування конструкцій «…викладач із таким «практичним досвідом» не має морального права викладати в Інтситуті журналістики КНУ ім. Шевченка», «…можливо саме завдяки, такій «тісній» співпраці…» є оціночними судженнями, а в частині «…розміщування «джинсових» сюжетів…» є алегорією, які за таких обставин не можуть вважатися такими, що позбавлені будь-якого обґрунтування та не підлягають спростуванню. Позивач обрав в тому числі спростування недостовірної інформації як один із способів захисту свого порушеного права. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про зобов'язання [PERSON] не пізніше наступного дня від набрання рішення у данній справі законної сили, спростувати вказану інформацію, шляхом направлення листів до Міністра освіти та науки України [PERSON], Ректора Київського національного університету імені Т.Шевченка [PERSON], ректора газети «Сегодня» [PERSON], Директора Інституту журналістики Київського національного університету імені Т.Шевченка [PERSON], Руху «Чесно», Інституту Медіа права, із зазначенням тексту про те що поширена недостовірна інформація не відповідає дійсності. Можливість покладення відшкодування шкоди законодавець пов'язує із з'ясуванням: наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявністю причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вимагаючи відшкодування матеріальної та моральної шкоди позивач посилається на перебування у нервовому напружені і стресі, в результаті чого знизилась працездатність, що в свою чергу, негативно впливає на виконання трудових обов'язків та повагу робочого колективу. На підтвердження погіршення стану здоров'я позивач, зокрема, надав Виписку з історії хвороби № 2912 від 31.03.2015 р. якою встановлено діагноз гіпертонічна хвороба І стадія, І ступінь низький ризик, гіпертонічний криз, не ускладнений, пов'язаний з психоемоційним напруженням на роботі, та висновок невропатолога від 02.04.2015 р., яким встановлено діагноз: депресивно-тривожний розлад з вегето-судинними реакціями, а на підтвердження завданої йому матеріальної шкоди надав квитанцію та товарні чеки на суму 3417,42 грн. Поряд із цим такі документи лише посвідчують факт звернення позивача до медичної установи у зв'язку із погіршенням стану здоров'я та понесення ним певних витрат на лікування, без вказівки на причини такого погіршення, які б пов'язували їх із оскаржуваними діями відповідача. Отже позивачем не доведена правомірність вимоги щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial