Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який подалі уточнив 28.08.2015 року. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що з 1988 року він перебував у шлюбі з [PERSON]. У грудні 2002 року [PERSON] отримала у власність земельну ділянку площею 2,9931 Га кадастровий номер 6325456700:01:000:0314, яка розташована на території Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області, яка на даний час знаходиться у користуванні ПАТ «Агрокомбінат «Слобожанський». 06.12.2012 року [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на вказану земельну ділянку. Спадкоємцями після її смерті є позивач, якому на підставі свідоцтва про спадщину за законом належить 1/6 частини земельної ділянки, та відповідач [PERSON], якому на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом належить 5/6 цієї земельної ділянки. [PERSON] зазначає, що державним нотаріусом Чугуївської держнотконтори [PERSON] невірно проведений розподіл часток спадку - земельної ділянки, і вважає, що йому повинна належати 1/3 частина спірної земельної ділянки ( крім отриманої 1/6 частки у спадщину), а всього 1/2 частина вищевказаної земельної ділянки, оскільки вона була придбана під час шлюбу із [PERSON] внаслідок приватизації і входила в обєм спільного сумісного майна. Тому спадкодавця [PERSON] могла розпорядитися лише ? частиною земельної ділянки. Оскільки заповіт почав діяти після смерті спадкодавці, то нотаріус мала застосувати до виниклих правовідносин вимоги п.5 ч.1 ст. 57 СК України. Вважає, що нотаріусом також порушенні вимоги статті 1261,1267 ЦК України. На підставі вищенаведеного просив визнати за ним право власності на ? частину вищезазначеної земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]; а дії державного нотаріуса [PERSON], щодо видання ковтуну Ю.М. свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.07.2013 року №2-949 на 5/6 спірної земельної ділянки визнати протиправними. У судовому засіданні позивач підтримав уточнену позовну заяву, просив її задовольнити, а відповідач просив відмовити у задоволенні позову у звязку з його безпідставністю, оскільки він є спадкоємцем за заповітом, укладеним [PERSON] 19.03.2003 року, який не скасований і не визнаний недійсним у встановленому законом порядку, а дії нотаріуса по видачі йому свідоцтва про право на спадщину вважає законними. Співвідповідач державний нотаріус Чугуївської держноткотори [PERSON] у судове засідання не зявилась, просила розглянути справу за її відсутністю. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилася про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомила. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з повторного свідоцтва про шлюб серії І-ВЛ № 217244 виданого Відділом державної РАЦС по Чугуївському району реєстраційної служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції у Харківської області 25.09.2013 року, [PERSON] та [PERSON] 12.04.1988 року уклали шлюб та отримали спільне прізвище «Божко» (а.с.9). Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю ІІ ХР № 024385 виданого Чкаловською селищною радою народних депутатів 12.12.2002 року [PERSON] отримала у приватну власність земельну ділянку площею 2,99 Га, що розташована на території Чкаловської селищної ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.13). Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні норми містяться і в ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України. Між тим, відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації [PERSON] спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-2710цс15, що відповідно до ст.360-7 ЦПК є обовязковим для застосування судами України. У звязку з вищезазначеним доводи позивача [PERSON], що спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, не ґрунтуються на вищезазначених нормах права. Відповідно до повторного свідоцтва про смерть серії 1-ВЛ №405863, виданого Відділом державної РАЦС по Чугуївському району реєстраційної служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції у Харківської області 25.09.2013 року, [PERSON] померла 06.12.2012 року (а.с.14). Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді приватизованої земельної ділянки площею 2,9931 Га кадастровий номер 6325456700:01:000:0314, яка розташована на території Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області. Як вбачається з копії заповіту, посвідченого секретарем виконкому Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області 19.03.2003 року, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження: «земельну ділянку площею 2,99 га яка розташована на території Чкаловської селищної ради та передана їй у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, заповіла своєму сину [PERSON]М.». Наявність цього заповіту позивач не оспорював у судовому засіданні. Вищезазначений заповіт не скасований та не визнаний недійсним у встановленому законом порядку. У звязку із зазначеним, державним нотаріусом Чугуївської держнотконтори [PERSON] на підставі ст..1241 ЦК України [PERSON] видано 22.07.2013 року свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку приватизованої земельної ділянки площею 2,9931 Га кадастровий номер 6325456700:01:000:0314, яка розташована на території Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області для ведення сільськогосподарського виробництва ( спадкова справа 8/2013 зареєстрована в реєстрі № 2-947). При цьому державним нотаріусом було письмово розяснено позивачу [PERSON] , що при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітами [PERSON] на імя [PERSON] на ? частку приватизованої квартири [ADDRESS] та на імя [PERSON] на спірну земельну ділянку, він, [PERSON] має право, відповідно до ст..1241 ЦК України на обовязкову частку у спадщині (а.с.19). Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.09.2013 року № 9908758 [PERSON] є власником 5/6 частин вищезазначеної земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія та № 2-949 виданого 22.07.2013 року. Видача державним нотаріусом вищевказаних свідоцтв про право на спадщину відповідало «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» та вимогам ст.ст.1223,1225,1241,1296 ЦК України. Земельна ділянка, яка була приватизована одним із подружжя, відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України ( в редакції Закону\~№ 4766-VI від 17.05.2012), є особистою приватною власністю того, хто її приватизував. Вказане положення сімейного законодавства щодо статусу приватизованої земельної ділянки набрало законної сили 13 червня 2012 року після прийняття Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року. До 13 червня 2012 року законодавець відносив земельну ділянку, набуту внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, до обєктів спільної сумісної власності подружжя (частина 5 статті 61 Сімейного кодексу України у редакції до змін від 17 травня 2012 року). Однак, посилання [PERSON] на ту обставину, що до спірних правовідносин слід застосовувати п.5 ч.1 ст.57 СК України, є помилковими, оскільки право приватної власності на спірну земельну ділянку [PERSON] набула у 2002 році, тобто до набрання чинності Сімейного Кодексу України, тому до виниклих правовідносин застосовуються вимоги ст..22 КпШС України.

Outcome: dismissed