Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Азовзагальмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. В обґрунтування позову вказав, що в період з 21.06.2012 року по 11.08.2014 року він працював на ПАТ «Азовзагальмаш», після чого був звільнений за власним бажанням. При звільнені остаточний розрахунок проведений не був. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 29.05.2015 року на користь [PERSON] було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені по 15.05.2015 року в сумі 27 971,95 грн. та моральну шкоду в сумі 200,00 грн. Остаточний розрахунок був проведений відповідачем лише 08 червня 2015 року. У зв'язку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку тобто по 08.06.2015 року, виходячи із середньоденної заробітної плати в розмірі 146,45 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву про можливість слухання справи за його відсутністю за участю його представника за довіреністю - [PERSON] Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала заяву про можливість слухання справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач надав письмові заперечення, в яких позов не визнав та зазначив, що рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 29.05.2015 року заборгованість по заробітній платі [PERSON] виплачена ПАТ «Азовзагальмаш» у повному обсязі 15.05.2015 року та стягнуто середній заробіток у розмірі 27 971,95 грн. з 12.08.2014 року по 15.05.2015 року. Вказане рішення на теперішній час виконано у повному обсязі. Щодо сплачених 08.06.2015 року сум у розмірі 18,43 грн. на користь [PERSON], то вони були сплаченні помилково і не є його заробітної платою, що не тягне за собою сплату середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач з 21.06.2012 року по 11.08.2014 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Азовзагальмаш», що підтверджується даними трудової книжки та встановлено рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29.05.2015 року, що набрало законної сили. За цей період йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата. В березні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Азовзагальмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29.05.2015 року, позовні вимоги [PERSON] задоволені частково і на його користь з відповідача ПАТ «Азовзагальмаш» стягнуто середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 27 971,95 грн., з утриманням ПАТ «Азовзагальмаш» з суми середнього заробітку передбачених законом податків та обов'язкових платежів при її виплаті, та моральну шкоду 200,00 грн. Розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно мотивувальної частини рішення суду проводився за період з 12.08.2014 року по 15.05.2015 року, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача за останні два календарні місяці роботи в розмірі 146,45 грн. Рішення суду набрало законної сили. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В силу вказаних положень ст. 61 ЦПК України наведені вище обставини є преюдиціальними, вважаються доведеними та обов'язковими для врахування судом. Після виконання в примусовому порядку вказаного рішення суду щодо виплати середнього заробітку та моральної шкоди виконавче провадження було закінчено, про що було винесено державним виконавцем відповідну постанову від 03.07.2015 року. 08 червня 2015 року відповідачем було перераховано в добровільному порядку на рахунок [PERSON] грошові кошти в сумі 18,43 грн., що підтверджується банківською випискою з особистого рахунку від 12.06.2015 року. При вирішенні питання правової природи вказаних коштів суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо помилковості перерахування вказаних коштів, виходячи із наступного. Судом неодноразово відкладався розгляд справи з метою витребування у відповідача завіреного платіжного доручення ПАТ «Азовзагальмаш» про перерахування вказаної суми коштів 18,43 грн. на рахунок позивача для визначення призначення платежу. Проте відповідач не представив на адресу суду вказаного первинного банківського документу, на підставі якого відбувався перерахунок грошових коштів. Натомість з банківської виписки АТ «Сбербанк Росії» (а.с.5) в призначені платежу за 08 червня 2015 року міститься інформація, що перераховані кошти в сумі 18,43 грн. є за своїм визначенням заробітною платою та авансами при звільнені за червень 2015 рік. Крім того, відповідачем був наданий до суду розрахунковий лист [PERSON] за травень 2015 року, згідно якого до виплати позивачу призначалася окрема сума коштів 18,43 грн., яка і була виплачена відповідачем. Відповідач не представив до суду належних доказів, які б підтверджували, що виплачена 08.06.2015 року сума коштів у вигляді заробітної плати 18,43 грн. є помилковою і безпідставно набутою позивачем, а також намагання їх повернення відповідачем, в тому числі доказів звернення відповідачем до суду та витребування цих коштів як коштів, набутих без достатньої правової підстави в порядку норм глави 83 Цивільного кодексу України (статті 1212-1215). За таких обставин справи, суд приходить до висновку, що фактично остаточний розрахунок був проведений відповідачем лише 08.06.2015 року, після виплати 08.06.2015 року суми коштів 18,43 грн. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні своєчасно проведений не був. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 Конституційний суд роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільнені всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказані норми та висновки Конституційного суду України свідчать, що невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника невиплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права, про що також було зазначено в постанові Верховного суду України від 22.01.2014 року справа №6-159цс13. У зв'язку із тим, що остаточний розрахунок із позивачем був проведений лише 08.06.2015 року, тому на відповідача покладається обов'язок виплатити середній заробіток з 16.05.2015р. по день фактичного розрахунку 08.06.2015 року. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 29.05.2015 року встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи до дня звільнення складала 146,45 грн. В силу вказаних положень ст. 61 ЦПК України наведена обставина щодо розміру середньоденного заробітку є преюдиціальною, вважаються доведеною та обов'язковою для врахування судом і не потребує повторному доведенню. За даними листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 р. N 10196/0/14-14/13 середньостатистична кількість робочих днів на 2015 рік за період з 16.05.2015р по 08.06.2015р. складає 15 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 16.05.2015р по 08.06.2015р. складає - 2 196,75 грн. (15 днів х 146,45 грн.). За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 2 196,75 грн. У зв'язку із задоволенням позовних вимог з відповідача підлягають стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 гривень.

Outcome: partial