Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

У травні 2015 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, про поділ спільного майна, набутого в період проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, а саме житлового будинку загальною площею 37,7 кв. м, житловою площею 18,6 кв. м, розташований за адресою: Запорізька область, м. Оріхів, провулок Дружби, 7, в якій вона просить визнати вказаний будинок обєктом права спільної сумісної власності подружжя та поділити його, визнавши за позивачем право власності на ? частку цього будинку. Ухвалою суду від 29.05.2015 року у відкритті провадження у справі в частині вимог про встановлення факту проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу відмовлено на тій підставі, що між сторонами вбачається спір про право. Зазначена ухвала сторонами оскаржена не була. Позов про поділ спільного майна обґрунтований тим, що позивач та відповідач в період часу з осені 2001 року по травень 2015 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу. У 2002 році у сторін народився син, [PERSON]. Тривалий час сторони не мали власного житла, у звязку спочатку проживали на жилій площі, яка належала батькам позивача у с. Воскресенка Новомиколаївського району Запорізької області. У 2008 році сторони за спільні кошти придбали житловий будинок загальною площею 37,7 кв. м, житловою площею 18,6 кв. м, розташований за адресою: Запорізька область, м. Оріхів, провулок Дружби, 7, до якого переїхали у грудні 2008 року, зареєстрували за вказаною адресою своє місце проживання, та проживали у цьому будинку до травня 2015 року, вели спільне господарство, спільно виховували сина, мали спільні права та обовязки, однак шлюб не зареєстрували. З травня 2015 року відносини між сторонами погіршились, сімя фактично розпалась, позивач з дитиною проживає окремо від відповідача, спільне господарство та побут припинені. Спору про поділ рухомого майна, набутого під час спільного проживання, між сторонами немає, однак відповідач не визнає за позивачем права на половину зазначеного будинку, у звязку з чим позивач змушена звернутись до суду за захистом свого права власності на підставі ст. 74 Сімейного кодексу України. Під час розгляду справи позивач [PERSON] та її представник, адвокат [PERSON], позовні вимоги підтримали, посилаючись на факти та норми права, викладені у позовній заяві. Позивач пояснила, що весь час з 2001 року по травень 2015 року проживала з відповідачем однією сімєю. Спочатку, в період з 2001 року по 2002 рік сторони проживали у [INFO]. Потім переїхали до м. Оріхів, де взяли у користування житло під зобовязання сплачувати за користування з наступним викупом, однак виконати зобовязання не змогли, тому повернулись до с. Воскресенка. Весь цей час сторони вели спільне господарство, вважали себе сімєю. Восени 2008 року вони за фінансовою допомогою батьків як позивача, так і відповідача, придбали спірний будинок. Зокрема, мати позивача, [PERSON], брала гроші у позику у знайомого фермера у розмірі двадцять тисяч гривень, які потім повернула. Решту грошей на придбання спірного будинку надали родичі відповідача, хто конкретно їй відомо не було. Пошуком житла та оформленням правочину щодо його придбання займався відповідач та його мати. У подробиці придбання спірного будинку, зокрема, щодо варіантів купівлі, місця знаходження, ціни, особи продавця, позивач не вдавалась, оскільки вважала, що цим має займатись відповідач як глава сімї. З цих же мотивів позивач не наполягала на тому, що при купівлі спірного будинку за нею було зареєстровано право власності на його половину, оскільки довіряла відповідачу та вважала їх сімю міцною. Представник позивача, адвокат [PERSON], пояснив, що, оскільки стороною відповідача факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу визнається, а спірний будинок був придбаний сторонами за спільній кошти, надані у рівних частках обома сторонами, у відповідний період часу та в інтересах сімї, цей будинок є обєктом спільної сумісної власності позивача та відповідача, і може бути поділений в порядку ст. 74 СК України. Відповідач [PERSON], та його представник [PERSON], як на попередньому судовому засіданні, так і під час судового розгляду, не заперечуючи факт проживання відповідача з позивачем однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 2001 по травень 2015 року, проти позову заперечували повністю. Відповідач пояснив, що дійсно проживав з позивачем однією сімєю у вказаний період. Тривалий час у них були проблеми з житлом, у звязку з чим вони певний час проживали у батьків позивача в с. Воскресенка Новомиколаївського району Запорізької області, потім у м. Оріхові, потім знову у батьків позивача. В цей період часу відповідач часто був відсутній, оскільки на тиждень-другий виїжджав до м. Оріхів на заробітки. У 2008 році їх дитині спільній дитині, [PERSON], виповнилось 6 років, у звязку з чим постало питання про зміну місця проживання, оскільки у с. Воскресенка немає школи. На сімейній нараді за участю відповідача, його матері, [PERSON], та його сестри [PERSON] вони прийняли рішення про придбання будинку в м. Оріхів для того, щоб сімя відповідача могли переїхати до Оріхова та забезпечити навчання дитини у школі. Відповідач отримав від своєї сестри, [PERSON], в порядку договору позики, гроші в сумі п'ятнадцять тисяч доларів, які були використані на придбання спірного будинку та проведення у ньому ремонтних робіт. Позивач та (або) її родина грошей на придбання будинку не надавали, участі у пошуку варіантів та укладенні договору купівлі-продажу не брали. За спільною згодою покупцем спірного будинку за договором купівлі-продажу виступив відповідач, за яким й було зареєстровано право власності на це майно. Гроші, взяті у позику у сестри, він віддати не зміг. Відповідач розповідач позивачу про те, що взяв у позику гроші на придбання будинку, але про те, що мати позивача надавала якісь гроші на придбання цього будинку, він не знав. Позивач надавала гроші на придбання опалювального котла для встановлення у спірному будинку. Представник відповідача [PERSON] пояснив, що ствердження позивача, висловлені в судовому засіданні, не відповідають змісту позовної заяви, спірний будинок був придбаний виключно за кошти, які відповідач одержав на підставі розписки від своєї сестри, в договорі купівлі-продажу спірного будинку не зазначено, що він придбавається в інтересах сімї; в період часу, на який припадає придбання спірного будинку, сторони проживали окремо, і будинок придбавався, оскільки позивач поставила це як умову переїзду до відповідача. Тому між сторонами не виникло відносин спільної сумісної власності, а тому в позові слід відмовити. Під час судового розгляду були заслухані поясненні свідків позивача та відповідача, досліджені надані сторонами письмові докази. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази, проаналізувавши законодавство, яким регулюються спірні правовідносини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач в період часу з 2001 року по травень 2015 року, тобто й після набрання чинності Цивільним кодексом України від 16.01.2003 року, проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу. Даний факт був визнаний як позивачем, так і відповідачем, а також знайшов своє підтвердження у показаннях свідків [PERSON] (матері позивача), [PERSON] (тітки позивача), [PERSON] (матері відповідача), [PERSON] (троюрідного брата позивача), [PERSON], [PERSON], довідками з Терсянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області від 22.05.2015 року (вих. № 316) та від 02.06.2015 року (вих. № 326), довідкою квартального комітету по пров. Дружби у м. Оріхів від 22.05.2015 року, Актом обстеження фактичного проживання однією сімєю від 28.05.2015 року, складеним депутатами Оріхівської міської ради за участі представників громади. Крім того, факт проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу був встановлений рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 22.06.2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, яке відповідачем оскаржено не було. 01.10.2008 року між відповідачем та [PERSON] був належним чином укладений договір купівлі-продажу спірного будинку, за яким відповідач купив вказаний будинок, а 25.11.2008 року за відповідачем було зареєстровано право власності на нього у частці 1/1, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно пояснень позивача, відповідача, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], спірний будинок був придбаний у 2008 році в інтересах сімї, оскільки вони тривалий час не мали власного житла, дитина мала ходити в школу і нормально розвиватись, через що існувала потреба у переїзді до м. Оріхів. Це підтверджується також і тим, що відразу після його придбання сторони влаштували у цьому будинку ремонт та почали проживати в ньому разом, продовжуючи вести спільне господарство та спільний побут, спільно виховуючи свою дитину. З огляду на це, ствердження представника відповідача [PERSON] про те, що на момент придбання спірного будинку сторони проживали окремо, і лише внаслідок його придбання позивач стала проживати разом з відповідачем, - не знайшло свого підтвердження дослідженими судом доказами. Таким чином, суд вважає доведеним, що спірний будинок був придбаний в період проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу та в інтересах сімї, що не заперечується сторонами. Доводи відповідача та його представника в заперечення проти позову фактично зводяться до того, що спірний будинок придбавався виключно за гроші, які належали відповідачу особисто, оскільки він їх отримав особисто від своєї сестри на підставі письмової розписки, а позивач чи її родичі ніяких коштів на придбання спірного будинку не надали. На підтвердження цього відповідач та його представник посилались на показання свідків [PERSON] та [PERSON], які це підтвердили, а також на саму письмову розписку. Так, свідок [PERSON], матір відповідача, розповіла, що у 2008 році син поставив питання про придбання житла у м. Оріхів. Вони поговорили з [PERSON], сестрою відповідача, та її чоловіком, та останні погодились надати відповідачу у позику гроші на придбання будинку, що й було зроблено. Свідок [PERSON] пояснила, у 2008 році, коли дитині сторін виповнилось 6 років, постало питання про придбання будинку для сімї. На сімейній нараді вони вирішили надати гроші на придбання будинку, після чого вона з чоловіком передали під розписку п'ятнадцять тисяч доларів, розписка була складена на неї, оскільки мова йшла про позику її брату. Відповідачем була надана також копія розписки від 23.09.2008 року, згідно якої він одержав від [PERSON] суму грошей в розмірі п'ятнадцять тисяч доларів на придбання спірного будинку, та зобовязався повернути цю суму до 31.12.2014 року. Позивач, зі свого боку, пояснила, що про існування цієї розписки на таку суму боргу їй не було нічого відомо, ще раз наголосила, що гроші на придбання спірного будинку надавались обома сторонами у рівних частках. На підтвердження цього позивач посилалась на показання свідка [PERSON] (матері позивача), яка пояснила, що у 2008 році донька їй сказала, що вони з чоловіком вирішили придбавати будинок, і для цього потрібні гроші. [PERSON] взяла у позику у фермера [PERSON] грошову суму в розмірі двадцять тисяч гривень, які передала відповідачу. Пізніше ці гроші вона повернула позикодавцю. Крім того, в судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON], який підтвердив, що у 2008 році [PERSON] дійсно позичила у нього двадцять тисяч гривень під розписку, які пізніше повернула повністю. Гроші він їй надав, оскільки вона за усною домовленістю віддала йому у користування земельний пай, як гарантію повернення позики. Оцінюючи доводи сторін та надані ними докази щодо того, за які кошти був придбаний спірний будинок, суд виходить з наступного. Надані сторонами пояснення з цього питання є такими, що взаємно виключають одні інших, а досліджені судом докази не надають можливості дійти обєктивного висновку про доведеність пояснень однієї з сторін. Так, факт отримання відповідачем в позику грошей в сумі 15000,00 доларів США сам по собі не може свідчити про те, що спірний будинок був придбаний виключно на ці кошти і без участі позивача. Зі свого боку, ствердження позивача про надання нею половини ціни спірного будинку в розмірі 20000,00 грн. не спростовує стверджень відповідача, що він також брав участь в оплаті ціни спірного будинку. Крім того, відповідач не зміг пояснити, навіщо він брав у позику таку суму, якщо згідно умов договору купівлі-продажу від 01.10.2008 року спірний будинок був куплений за 40000,00 грн., що за курсом на той час складало приблизно 5000,00 доларів США, і чому він решту не повернув позикодавцю. Ствердження відповідача про витрачання решти позики на ремонт спірного будинку нічим не доведено. Не є доведеним і той факт, що позивач була обізнана про отримання відповідачем позики саме в розмірі 15000,00 доларів США. За таких умов висновок про те, що відповідач придбав спірний будинок виключно за свої особисті кошти, буде ґрунтуватись на припущеннях, що прямо заборонено процесуальним законом. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, з урахуванням встановлених судом фактів та наведених вище норм права, суд виходить з того, що спірний будинок був придбаний відповідачем на підставі договору купівлі-продажу в інтересах його з позивачем сімї, в силу чого вказаний будинок є обєктом права спільної сумісної власності відповідача та позивача незалежно від джерела, з якого була внесена оплата за це майно. Виходячи з вимог ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні правила встановлені ст. ст. 368, 372 Цивільного кодексу України. З урахуванням цього, позовні вимоги [PERSON] відповідають вимогам чинного законодавства України, є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, повязаних з розглядом даної справи, суд виходить з наступного. Позивач, крім сплати судового збору в розмірі 300,11 грн., поніс витрати на оплату правової допомоги адвоката [PERSON], на підтвердження яких надала копію Договору про надання правової допомоги від 21 травня 2015 року, Акт виконаних робіт від 23 червня 2015 року, квитанції до прибуткових касових ордерів від 29.05.2015 року та 23.06.2015 року, згідно яких зазначені витрати склали суму в розмірі 1200,00 грн. за пять годин роботи адвоката. В силу ч.1\~ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 355, 357, 368, 372 Цивільного кодексу України, ст. ст. 60, 69, 70, 71, 74 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved