Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, у якому зазначає, щов період з 25 січня 1997 року по 07 липня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] У день їхнього весілля, у присутності гостей, батьки відповідача подарували їм незакінчений будівництвом житловий будинок (збудований на 74,5%), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а сам договір дарування був оформлений 17 червня 1997 року на ім'я відповідача. За час перебування в шлюбі, нею, спільно з відповідачем, було добудовано житловий будинок, прибудовані до нього допоміжні приміщення, проведені всі внутрішні оздоблювальні та інженерні роботи, зведені на прибудинковій території нові будівлі і споруди: гараж-літня кухня, вбиральня, а також облаштовано прибудинкову територію: по периметру встановлено металевий паркан з воротами, викладено тротуар з асфальтобетону та встановлено колонку. Упродовж 2000-2011 років вона працювала на посадах і отримувала дохід, які дозволяли їй брати активну участь у фінансовому забезпеченні будівництва вищенаведених об'єктів нерухомості та об'єктів благоустрою за вказаною адресою. Крім того, нею, з метою завершення будівництва житлового будинку, зведення інших допоміжних приміщень та облаштування об'єктів благоустрою, в зазначений період часу, неодноразово залучалися кредитні кошти в різних банківських установах, зокрема, 02 вересня 2003 року був укладений договір кредиту 08 № 380-1355 з Акціонерно- комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», за яким було отримано кредит в сумі 2512,22 гривень для придбання металевих дверей с терміном погашення 1 (один) рік; 25 серпня 2005 року був укладений кредитний договір № К/05-74/КД з ВАТ «Міжнародний Комерційний Банк», за яким було отримано кредит в сумі 18000,00 гривень на будівництво та обладнання житла строком на 3 (три) роки; 20 грудня 2005 року був укладений кредитний договір № 14/02/980-5/163 з ТОВ «Комерційний банк «АРМА», за яким було отримано кредит в сумі 16000,00 гривень на споживчі цілі строком на 2 (два) роки; 30 червня 2006 року був укладений кредитний договір № 14/02/980-5/200 з ТОВ «Комерційний банк «АРМА», за яким було отримано кредит в сумі 5000,00 гривень на споживчі цілі строком на 2 (два) роки. Починаючи з 2010 року, вони перестали жити однією сім'єю і вести спільне домогосподарство, тому вона змушена була неодноразово порушувати перед відповідачем питання щодо розірвання шлюбу та розподілу нажитого майна, зокрема, того яке стосувалося новобудов у вищезазначеному домоволодінні. 08 травня 2012 року між нею та відповідачем був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування частки у праві власності на житловий будинок, згідно якого відповідач подарував їй 1/4 частку житлового будинку по [ADDRESS] та за яким у її користування перейшло дві житлові кімнати, а у користування відповідача - три житлові кімнати, котельня, усі надвірні будівлі. Позивач вважає, що в такий спосіб відповідач фактично позбавив її права на частину майна, яке було набуте ними за час шлюбу, на яке нею особисто були витрачені чималі кошти, і яке відповідно до положень ст.ст. 60, 62 СК України, ст. 368 ЦК України є спільною сумісною власністю подружжя. У зв'язку з наведеним та посилаючись на те, що розподіл спільно нажитого за час шлюбу майна, що стався в результаті укладання між ними договору дарування від 08.05.2012 року, є невигідним для неї, протиправним і несправедливим, стався під впливом обману з боку відповідача, навмисного і цілеспрямованого введення ним її в оману, через її правову неграмотність і необізнаність, через її необачність і не усвідомлення нею до кінця настання правових наслідків за такою угодою, через її хибні (помилкові) уявлення про об'єкти спільної сумісної власності подружжя, та порядок визначення часток подружжя при поділі майна, яке є їхньою спільною сумісною власністю, позивач просить: визнати договір дарування частки у праві власності на житловий будинок від 08.05.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області і зареєстрований в реєстрі за № 1316, недійсним, таким що був вчинений нею під впливом помилки; здійснити поділ між нею та відповідачем спільного сумісного майна, набутого ними під час шлюбу, виділивши у власність кожного по 1/2 частині домоволодіння по [ADDRESS] У судовому засіданні позивач та її представники підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на його безпідставність. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 січня 1997 року по 07 липня 2012 року, що підтверджується копіями свідоцтв про одруження та розірвання шлюбу (т.1, а.с. 20, 21). 17 червня 1997 року [PERSON] подарував своєму сину [PERSON] незакінчений будівництвом житловий будинок, збудований на 74,5%, без надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування будинку, посвідченого 17.06.1997 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу та зареєстрованого у реєстрі за № 2919 (т. 2, а.с. 122). 08 травня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частки у праві власності на житловий будинок, за яким відповідач подарував позивачу 1/4 частку у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] що підтверджується копією договору дарування, посвідченого 08.05.2012 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованого в реєстрі за № 1316 (т. 1, а.с.168). Наведені обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з положеннями ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У пункті 19 Постанови № 9 Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 299 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно п. 1.4 оспорюваного договору дарування від 08.05.2012 року, сторони свідчать, що після отримання дарувальником у дар незавершенного будівництвом будинку, вони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з 25 січня 1997 року, за спільні кошти здійснили добудову будинку та побудували усі надвірні будівлі. У зв'язку з цим, за їх взаємною згодою частка дружини у праві власності на житловий будинок визначається у розмірі 1/4 і дарується за цим договором. Згідно п. 4.2 зазначеного договору дарування, сторонни свідчать, що договір відповідає їх дійсним намірам та не є фіктивним чи удаваним правочином; їх волевиявлення є вільним та відповідає їх внутрішній волі; у них відсутні заперечення щодо кожної з умов договору; вони одинаково розуміють значення та умови договору, його правові наслідки. Згідно п. 4.3 цього ж договору дарування, сторони стверджують, що перед укладенням договору їм роз'яснені нотаріусом положення статей 62, 64, 69, 70 СК України; дарування саме 1/4 частки у праві власності на житловий будинок відповідає їх взаємній волі та внутрішній волі кожного з них. З огляду на наведене суд приходить до висновку, що позивач, підписуючи договір дарування, усвідомлювала, який саме договір вона підписує і які наслідки після його підписання настануть, враховуючи, що жодних доказів на підтвердження того факту, що вона діяла під впливом помилки, яка має істотне значення,суду не надала, що є її обов'язком відповідно до ст. 60 ЦК України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Обставини, на які позивач посилається у позовній заяві як на підтвердження такої помилки спростовуються змістом, що міститься у наведених вище пунктах оспорюваного договору дарування. Твердження позивача про те, що будинок був подарований обом сторонам не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні належними доказами та спростовуються договором дарування від 17.06.1997 року, який укладено відповідно до вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України. Також не надано позивачем належних доказів на підтвердження тих обставин, що за час шлюбу будинок істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних або її особистих трудових чи грошових затрат, враховуючи, що на момент дарування він був збудований на 74,5%, а свідки підтвердили лише перелік виконаних робіт. Зростання вартості будинку в період з 1997 по 2013 рр., що зазначено в інвентаризаційній справі не може бути прийнято судом як належний доказ, враховуючи інфляційні процеси за вказаний період. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed