Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

У червні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що він, його колишня дружина - відповідачка у даній справі, а також їхня донька є власниками вищевказаної квартири, в якій вони й зареєстровані. Фактично же відповідачка не проживає у вказаній квартирі з березня 2018 року по теперішній час, ніякої участі в сплаті комунальних платежів не приймає. Оскільки за вищевказаною адресою відповідачка не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, чим об`єктивно порушуються права позивача. Тому, у зв`язку з вказаними обставинами, він був змушений звернутися до суду. В судовому засіданні позивач і його представник підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалися на обставини, які викладені в позовній заяві, і зазначили, що не заперечують проти проведення заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомила. Відзиву на позов не подала. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши позивача і його представника, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають в повному обсязі по наступним підставам. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У судовому засіданні було встановлено, що з 04.08.1997 року місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстроване в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 20.06.2019 року за № 2154/2 (а.с.17). Позивач же стверджував, що фактично відповідачка не проживає за місцем своєї реєстрації з березня 2018 року. Вказані обставини підтверджуються долученими до матеріалів справи актами Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Титова 18-Б», які складені за участю сусідів за місцем реєстрації відповідачки (а.с.10-11). У зв`язку з вищевказаними обставинами, позивач просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Дійсно, згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В той же час, судом встановлено, що відповідачка, окрім того, що вона прописана у зазначеній вище квартирі, вона ще є й співвласником цієї квартири, зокрема їй належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.01.2000 року. Також згідно вказаного свідоцтва, по 1/3 частині квартири належить позивачу і [PERSON] (а.с.7). Відтак, позовні вимоги позивача про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування вказаною квартирою є безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, адже відповідно до ч. ч. 1, 2, 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому, згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Більш того, сам позивач в судовому засіданні вказав, що змінив на вхідних дверях в квартирі замки і ключів у відповідачки немає, оскільки він не бажає, щоб вона там проживала, з чого випливає, що позивач створює відповідачці, яка до того ж є співвласником цієї квартири, перешкоди у користуванні житлом. Зазначені обставини виключають можливість для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Саме до такого правового висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 27 грудня 2018 року, прийнятій у цивільній справі № 621/795/17 (провадження № 61-32140св18). Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. В свою чергу, згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так само, й згідно з ч. ч. 5-6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, суд зобов`язаний враховувати правовий висновок, викладений Верховним Судом в постанові від 27 грудня 2018 року у цивільній справі № 621/795/17 (провадження № 61-32140св18), оскільки право на відступлення від його правового висновку має лише суд касаційної інстанції, шляхом передачі такої справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду. З вищевказаними судовим рішенням можна ознайомитись у відкритому доступі на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень за наступним посиланням: http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/78979196. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. Крім того, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, то судові витрати, в порядку ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed