Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ Банк ТРАСТ про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. Позивач зазначала, що 30.10.2015 року між нею та ПАТ Банк ТРАСТ було укладено Договір № R211.0054312. Відповідно до п. 1.4 Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі, даний договір є змішаним договором, який включає в себе елементи договору банківського рахунку фізичної особи і кредитного договору. Даний договір включає в себе складові та невідємні частини: Умови надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі, Тарифи ПАТ Банк ТРАСТ на розрахунково-касове обслуговування поточних рахунків фізичних осіб та Тарифи ПАТ Банк ТРАСТ на розрахунково-касове обслуговування поточного рахунку фізичної особи, відкритого для здійснення операцій з застосуванням міжнародних платіжних карток VISA INSTANT (в залежності від обраного клієнтом типу рахунку, про що зазначається у Заяві), Розпис сукупної вартості кредиту із зазначенням в ньому реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, Заяву про надання кредиту на споживчі цілі. Відповідно до п. 2.2. Заяви про надання кредиту на споживчі цілі, сума кредиту - 7200 грн., а відповідно до п.п. 2.4, 2.5 Заяви - строк користування кредитом - 36 місяців при відсотковій ставці за кредитом 9,99 % річних. Згідно з п. 2.6 Заяви, щомісячна комісія за супроводження кредиту складає 3,75% річних. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначала, що при укладанні вищевказаного кредитного договору порушені її права як споживача, зокрема, ч. 2 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, оскільки банк не надав позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Також [PERSON] зазначала, що відповідно до положень ст.ст. 11, 18 Закону України Про захист прав споживачів до договорів із споживачем про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витрат, зокрема, щодо плати за супроводження кредиту (за обслуговування кредитної заборгованості), і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладання кредитного договору тощо.) У звязку з цим [PERSON] вважала незаконним п. 2.6. Заяви, що є частиною кредитного договору, та додатку №2 до кредитного договору про те, що щомісячна комісія за супроводження кредиту (за обслуговування кредитної заборгованості), як компенсація супутніх послуг банку за рахунок позивача, становить 3,75% (270,00 грн. щомісячно). Також [PERSON] звертала увагу на те, що відповідно до частини третьої статті 55 Закону України Про банки і банківську діяльність банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів або послуг від банку або від спорідненої або повязаної особи банку як обовязкової умови надання банківських послуг, проте одночасно з укладенням Кредитного договору 30.10.2015 року її змусили укласти договір страхування життя ТРАСТ-КРЕДИТ № ТВ01/ R211.0054312 з ПрАТ Юпітер страхування життя вієна іншуранс груп. Така умова отримання нею кредиту була визначена банком як обовязкова та була навязана їй всупереч вимогам статті 55 Закону України Про банки і банківську діяльність. Крім того, вважає, що при укладанні кредитного договору були порушені норми, встановлені ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, оскільки розмір пені, встановлений в п. 4.3. Умов, за несвоєчасне виконання зобовязання за договором є значно завищеним. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на те, що оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалено при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом невірно застосовано норми матеріального права. [PERSON] зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність Кредитного договору нормам, які встановлені ч.2 статті 11 Закону України Про захист прав споживачів, оскільки перед укладенням кредитного договору їй не було надано повної та достовірної інформації щодо умов кредитування, при цьому будь-яку довідку чи повідомлення, як окремого документу із інформацією, встановленою відповідно до ч.2 статті 11 Закону України Про захист прав споживачів, вона не отримувала, і не ставила, відповідно, свого підпису, в усній формі також вказана інформація до відома не наводилась. Вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на п.2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, не перевірив, чи дійсно доводилась така інформація у вигляді довідки чи іншого документу, а зазначив лише у оскаржуваному рішенні, що позивач власноручно підтвердила отримання нею інформації щодо умов кредитування.Звертиає увагу на те, що недотримання та невиконання відповідачем вимог статті 11 Закону України Про захист прав споживачів є підставою, відповідно до статті 215 ЦПК України, для визнання даного кредитного договору недійсним, у звязку з недотримання банком вимог закону щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Суд першої інстанції при розгляді даного спору по суті не звернув уваги на невідповідність кредитного договору нормам статті 18 Закону України Про захист прав споживачів, необґрунтовано не врахував правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі №6-1746цс16 щодо сплати комісії за послуги, які обслуговують кредит. [PERSON] вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність кредитного договору нормам, які встановлені статтею 55 Закону України Про банки і банківську діяльність та статтями 11, 18 Закону України Про захист прав споживачів. З метою отримання кредиту вона уклала договір страхування життя та сплатила страховий платіж, що суперечить вимогам ч.3 статті 55 Закону України Про банки і банківську діяльність. [PERSON] зазначає, що при вирішенні спору у вказаній частині суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що основною умовою укладання даного договору було підписання не потрібного позивачу договору страхування життя, що є порушенням Закону України Про банки і банківську діяльність. В судове засідання сторони не зявилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін за правилами ч.2 ст.305 ЦПК України. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. По справі встановлено, що 30.10.2015 року на підставі заяви [PERSON] про надання кредиту на споживчі цілі між нею та ПАТ Банк Траст було укладено договір № R211.0054312, за умовами якого Банк надав [PERSON] кредит на споживчі цілі в сумі 7200 грн., зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 9,99% річних та 3,75% щомісячної комісії за обслуговування кредиту, строком на 36 місяців з щомісячною сплатою частини кредиту та відсотків за користування кредитом. Кінцевий термін повернення кредиту - до 30.10.2018 року. Договір включав в себе в якості складових та невід'ємних частин Умови надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі, Тарифи ПАТ Банк ТРАСТ на розрахунково-касове обслуговування поточних рахунків фізичних осіб або Тарифи ПАТ Банк Траст на розрахунково-касове обслуговування поточного рахунку фізичної особи, відкритий для здійснення операцій з застосуванням міжнародних платіжних карток VISA INSTANT (в залежності від обраного Клієнтом типу рахунку, про що зазначається у Заяві), Графік платежів, Розпис сукупної вартості кредиту із зазначенням в ньому реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, Заяву про надання кредиту на споживчі цілі (а.с. 48-60). 30.10.2015 року між ПрАТ Юпітер страхування життя вієна іншуранс груп та [PERSON] було укладено договір страхування життя №ТВ01/ R211.0054312 (а.с. 62-64). Відповідно до п. 6.4 Договору страхування - страховий внесок становить 2172,07 грн., про його сплату свідчить платіжне доручення №1 від 30.10.2015 року за підписом [PERSON] (а.с. 61). З заяви-анкети позичальника від 29.10.2015 року вбачається, що [PERSON] 29 жовтня 2015 року особистим підписом підтвердила те, що вона ознайомлена з основними умовами споживчого кредитування на власні потреби в ПАТ Банк Траст, його недоліками та перевагами, що уся інформація надана нею в банк в цій анкеті є повною та достовірною. Підписанням цієї анкети вона підтверджує, що банк надав їй в письмові формі та в повному об'ємі інформацію, передбачену п. 2 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів в редакції Закону від 1 грудня 2005 року (а.с. 48). 29.10.2015 року [PERSON] отримала памятку клієнта про основні параметри споживчого кредитування ПАТ Банк Траст, попередній розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту (а.с. 49). Крім того, в пункті 2 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі позивач підтвердила, що вона ознайомлена та зобовязалася неухильно дотримуватися умов, що зазначені в таких документах, які розуміє та якими повністю згодна: у цій Заяві про надання кредиту на споживчі цілі; в Умовах надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі; в Тарифах ПАТ Банк Траст на розрахунково-касове обслуговування поточних рахунків фізичних осіб або в Тарифах ПАТ Банк Траст на розрахунково-касове обслуговування поточних рахунків фізичних осіб для здійснення операцій з використання платіжної картки VISA ELECTRON INSTANT та VISA CLASSIC INSTANT, що отримані при відкритті споживчого кредиту. Також розуміє та погоджується, що ця Заява, Тарифи РКО, Умови, Розпис сукупної вартості кредиту із зазначенням в ньому реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту і Графік платежів є невідємною частиною договору. Своїм підписом на Заяві позивач підтверджує одержання на руки одного примірника Памятки Клієнта про основні умови споживчого кредитування, Розпис сукупної вартості кредиту із зазначенням в ньому реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, Заяви, Умов, Графіку платежів, Тарифів РКО, а другий примірник з її підписом залишається у кредитора (а.с. 56). За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що доводи позивача про не надання банком позичальнику повної, всебічної, обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту, є необґрунтованими та спростовуються досліджениими судом доказами. Оскільки на момент укладення договору позичальник не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору, в подальшому виконувала його умови, її посилання на невідповідність кредитного договору нормам статті 18 Закону України Про захист прав споживачів суд першої інстанції визнав такими, що не заслуговують на увагу. Суд першої інстанції визнав необґрунтованими доводи позивача про те, що при укладанні кредитного договору були недотримані вимоги Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань При цьому суд вірно зазначив, що вказаний закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів - підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, в той час як позивач [PERSON] отримувала кредитні кошти на споживчі потреби як фізична особа, а не як субєкт підприємницької діяльності. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорюваний договір не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які вчинили даний правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин вчинено у формі, встановленій законом; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При укладанні та підписанні договору дотримані норми чинного законодавства і вчинення порушень не встановлено. У договорі зазначені усі суттєві умови. Кредитодавець передав позичальнику грошові кошти (кредит), остання їх прийняла. За таких обставин суд першої інстанції не встановив підстав для визнання кредитного договору недійсним. Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може, оскільки обгрунтовваними є доводи апеляційної скарги [PERSON] щодо незаконності встановлення п. 2.6. Заяви, що є частиною кредитного договору, умови щомісячної плати за супроводження кредиту (за обслуговування кредитної заборгованості), як компенсації супутніх послуг банку за рахунок позивача, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснив на власну користь. Як вбачається з п.2.6. Заяви та додатку №2 до кредитного договору, щомісячна комісія за супроводження кредиту (за обслуговування кредитної заборгованості) становить 3,75% (270,00 грн. щомісячно). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що п.2.6 Кредитного договору № Р211.0054312 від 30 жовтня 2015 року є несправедливим, оскільки при підписанні договору [PERSON] ознайомилась та погодилась із його умовами, плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена у договорі, при цьому її розмір визначено відповідною процентною ставкою. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 09.02.2016 року, що укладений між сторонами спору, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України Про захист прав споживачів. За положеннями Закону України Про захист прав споживачів, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України Про захист прав споживачів з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до статті 55 Закону України Про банки і банківську діяльність, відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, які діяли на час виникнення спірних правовідносин (в подальшому втратили чинність 10.06.2017 року, підстава v0049500-17), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Аналогічнап правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016 року у справі №6-1746цс16. Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції не звернув уваги на вищезазначені приписи норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 вересня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ Банк ТРАСТ про визнання недійсним п.2.6. Кредитного договору № Р211.0054312 від 30 жовтня 2015 року, укладеного між ПАТ Банк ТРАСТ та [PERSON] підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині задоволенню. Оскільки решта доводів апеляційної скарги [PERSON] не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, а висновки суду першої інстанції у відповідній частині позовних вимог узгоджуються з встановленими обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 вересня 2017 року щодо іншої частини позовних вимог підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial