Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав в якому вказувала, що з вересня 2014 року по січень 2020 року вона проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народився син [PERSON] , який після припинення сімейних стосунків між сторонами залишився проживати з матір`ю. В той же час з моменту припинення сімейних стосунків відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема не забезпечує харчування, медичний догляд та лікування сина, ухиляється від спілкування з [PERSON] , не приймає участі у вихованні дитини. Враховуючи вказані обставини, позивачка просила з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів дитини позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина. 17 червня 2021 року відповідач [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву в якому вказував, що він жодним чином не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина, підтримує з ним постійний зв`язок та контакти (зокрема, під час тривалого перебування у Польщі підтримував постійний відеозв`язок з дитиною за допомогою телекомунікаційних мереж, після повернення в Україну має з сином періодичні побачення), цікавиться обставинами його життя, приймає активну участь у вихованні та матеріальному забезпеченні [PERSON] . Враховуючи ці обставини та відсутність висновку опікунського органу про доцільність позбавлення його батьківських прав, просив відмовити в задоволенні позову. Ухвалою суду від 09 липня 2021 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучено Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бузької сільської ради. Цією ж ухвалою з числа третіх осіб без самостійних вимог виключено Службу у справах дітей Вознесенської райдержадміністрації. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, проте в матеріалах справи міститься заява позивачки про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Представник третьої особи без самостійних вимог - Органу опіки та піклування виконкому Бузької сільської ради Романчукова Т.М. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вказуючи на відсутність для цього підстав. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивачки, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів, необхідних для вирішення спору. Заслухавши пояснення відповідача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , представника третьої особи Романчукової Т.М. , показання свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема сторонами не оспорюється те, що з вересня 2014 року по січень 2020 року вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народився син [PERSON] (що підтверджується копією свідоцтва про народження від 07 липня 2016 року), який після припинення сімейних стосунків між сторонами залишився проживати з матір`ю (а.с. 6-9). На підтвердження доводів щодо ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків [PERSON] долучила до позову інформацію дошкільного навчального закладу №128 (м. Миколаїв) від 12 квітня 2021 року №32 (а.с. 10), згідно якої за час перебування [PERSON] у вказаному закладі відповідач дитину не навідував, життям та розвитком дитини не цікавився. Інших доказів в підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять. Проте, як вбачається з оглянутого в судовому засіданні закордонного паспорта [PERSON] , останній з 29 січня 2020 року (з моменту припинення між сторонами сімейних стосунків) до 09 червня 2021 року постійно перебував за межами України в Республіці Польща. З показань свідка [PERSON] вбачається, що під час перебування за межами України відповідач тримав постійний зв`язок з сином за допомогою телекомунікаційних мереж (скайп, вайбер), цікавився долею дитини, забезпечував [PERSON] матеріально. Після повернення до України та припинення створення позивачкою перешкод у вихованні дитини відповідач має тривалі періодичні побачення з сином, проводить з ним багато часу, приймає активну участь у його вихованні та матеріальному утриманні. Факт належного матеріального утримання дитини відповідачем підтверджується копіями квитанцій про приймання поштових переказів (а.с. 26-27), згідно яких [PERSON] щомісячно здійснював грошові перекази на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] . Крім цього, як пояснила в судовому засіданні представник третьої особи без самостійних вимог Романчукова Т.М. , представники опікунського органу виконкому Бузької сільської ради з метою підготовки висновку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав провели бесіди зі сторонами, з`ясували умови їх життя та відносини з дитиною, під час чого не знайшли підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Також з`ясували, що причиною ініціювання позивачкою процесу позбавлення відповідача батьківських прав є її потреба без згоди відповідача (який заперечує проти цього) виїхати з дитиною за межі України. Такі пояснення додатково знайшли своє підтвердження поясненнями відповідача [PERSON] та показаннями свідка [PERSON] . Згідно висновку від 27 липня 2021 року №637/02.16 (а.с. 48-49) Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бузької сільської ради вважав недоцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав. Суд з урахуванням положень ч. 2 ст. 171 СК України вважав недоцільним при вирішенні спору враховувати думку малолітнього [PERSON] , оскільки останній за віком та станом розвитку не здатний її висловити. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155, 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею освіти, готувати її до самостійного життя, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року) передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Водночас, згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Тому, ретельно зваживши доводи, надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає, що позивачкою не доведено факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. Приймаючи до уваги письмовий висновок Органу опіки та піклування виконкому Бузької сільської ради Миколаївської області, суд вважає недоцільним позбавляти [PERSON] батьківських прав щодо його сина [PERSON] , оскільки це жодним чином не буде відповідати інтересам дитини. За встановлених обставин, позов не підлягає задоволенню. З врахуванням положень ст. 141 ЦПК України суд розподіляє між сторонами судові витрати. При цьому, враховуючи ухвалення рішення на користь відповідача, позивачка не має права на компенсацію понесених нею судових витрат. З іншого боку, [PERSON] відмовився від відшкодування понесених ним судових витрат, а тому суд понесені останнім витрати не стягує.

Outcome: dismissed