Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом до суду, у якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання їхнього спільного неповнолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 5397 грн щомісячно до досягнення ним повноліття, та стягнути аліменти у розмірі 68 382 грн за минулий час, посилаючись на те, що дитина проживає разом з нею, перебуває на повному її утриманні, а відповідач проживає окремо і матеріально не забезпечує сина /а. с. 2-4/. Після отримання відповіді на судовий запит щодо відомостей про реєстрацію місця проживання / перебування сторін у справі, ухвалою судді Васильєвої Н. П. від 03 липня 2017 року у справі відкрито провадження /а. с. 19-22, 23/. На підставі розпорядження № 522 від 29 вересня 2017 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ, у зв'язку із перебуванням судді Васильєвої Н. П. на довготривалому лікарняному, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями /а. с. 31-34/. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 вересня 2017 року, матеріали справи 03 жовтня 2017 року передано судді Литвиновій І. В. /а. с. 31/. Ухвалою від 20 листопада 2017 року, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до журналу судового засідання, суд ухвалив викликати та допитати в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]./а. с. 36-37, 44/. На підставі норми пункту 9 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15 грудня 2017 року), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Допитана у судовому засіданні 20 листопада 2017 року в якості свідка [PERSON] надала суду покази, що з позивачем знайома з 1999 року, оскільки працювали разом. Наприкінці 2016 року [PERSON] зателефонувала свідку та розповіла про обставини її відносин з батьком сина. Свідок за фахом юрист і запропонувала укласти договір про участь у вихованні дитини, на що позивач погодилася, і у зв'язку із чим був підготовлений проект договору, у якому врегульовувалося питання місця проживання дитини, розмір аліментів та умови виїзду дитини за кордон. Проект такого договору свідок направила відповідачеві електронною поштою, а у лютому 2017 року зустрілася із ним для обговорення проекту. Потім зустрічей було ще 4-5, під час яких відповідач не заперечував свого обов'язку утримувати дитину. Питання виїзду дитини за кордон були найгострішими, оскільки відповідач боявся, що син не повернеться в Україну. Оскільки позивач визначала аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 7 000 грн, відповідач відмовився підписати такий договір, він погоджувався на суму до 7 000 грн /а. с. 41, 46-49/. Свідок [PERSON], будучи допитаною 20 листопада 2017 року, суду надала покази, що є хрещеною матір'ю [PERSON] - сина сторін та подругою позивача. З приводу відносин сторін зазначила, що позивач протягом останніх двох років самостійно утримувала дитину. Відповідач не надавав дозволу на виїзд сина у 2015 році до Німеччини, а у 2016 році, на Новий Рік, - до Швейцарії. Дитину допомагає утримувати друг позивача, який проживає у Швейцарії, і до якого позивач їздить, живучи «на дві країни». Коли позивач виїжджає до Швейцарії, син живе разом з батьком або бабусею - матір'ю відповідача /а. с. 42, 46-49/. Свідок [PERSON] у судовому засідання 03 вересня 2018 року надала покази суду, що з позивачем у дружніх відносинах, з сім'єю знайома давно. Позивач мала проблеми у вирішенні питання утримання батьком дитини, яка весь час проживає з матір'ю, а коли вона виїжджає, з сином проживає бабуся. Вони перебувають повністю на утриманні позивача. У судовому засіданні відповідач подав суду письмові заперечення на позовну заяву, у яких позов не визнав, вказавши, що більшість часу син проживає разом з ним та його матір'ю - бабусею дитини, позивач не виконує свої материнські обов'язки, він щомісячно витрачає на сина кошти більші за ціну позову, забезпечує його фізичний, емоційний та духовний розвиток, незважаючи на те, що його матеріальне скрутне і рівень достатку недостатньо високий, дитина нічим не обділена і всім забезпечена /а. с. 63-66, 131-132/. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи позовної заяви та письмові докази, що містяться у матеріалах справи. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість заявлених позовних вимог та доводи, викладені у письмових запереченнях. Суд, заслухавши обґрунтування позивача, заперечення відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони проживали у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації у передбаченому законом порядку, за час яких 01 серпня 2003 року народився син [PERSON] /а. с. 9/. З 2015 року позивач та відповідач проживають окремо, не підтримуючи подружніх стосунків. На підтвердження витрат на утримання дитини сторонами надано квитанції з магазинів, супермаркетів, закладів громадського харчування, кінотеатрів, розважальних комплексів, розписок про передачу грошових коштів, квитанції про грошові перекази. Відповідно до довідки № 284 від 18 лютого 2018 року Управління праці та соціального захисту населення, відповідач знаходиться на обліку у Печерському РУПСЗН і отримує доплати на продукти харчування особам, віднесеним до ІІ категорії, які проживають на території зони посиленого радіоекологічного контролю у розмірі 228 грн /а. с. 74/. Також відповідач знаходиться на обліку у Центральному ОУПФУ м. Київ, що підтверджується довідкою № 561/03 від 06 лютого 2018 року, і згідно з якою розмір призначеної йому пенсії становить з грудня 2018 року 1 373 грн /а. с. 75/. Позивач не працевлаштована, офіційного доходу не має, з остатнього місця роботи звільнилася у 2015 році, що не заперечується жодною із сторін. Згідно з положеннями статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина перша статті 76 ЦПК України містить визначення, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно, докази повинні відповідача чотирьом вимогам, щоб були враховані судом, а саме належність, допустимість, достовірність і достатність. Положеннями статті 48 та 51 Основного Закону України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї та обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов'язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов'язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. За приписами частини третьої ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Положеннями ст. 184 Сімейного кодексу України передбачено визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина першою ст. 184 Сімейного кодексу України). Згідно з частиною другою ст. 184 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Оскільки, спеціального закону про індексацію аліментів не прийнято, а в Україні діє Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року, то розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі частини другої ст. 184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно п. 8 ст. 8 ЦПК України у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Частиною другою ст. 8 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що за наявності підстав, визначених цим законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами. Таким чином обов'язок проведення індексації розміру аліментів, який визначений судом у твердій грошовій сумі, прямо передбачений законом, а саме, положеннями ст. 184 Сімейного кодексу України, що зобов'язує державного виконавця проводити таку індексацію автоматично, тобто без додаткового судового рішення,

Outcome: partial