Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

У травні 2014 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа: ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» про зобов'язання вчинити певні дії та визнання права власності. Свій позов обґрунтовує тим, що 31 січня 2013 року [PERSON] передала їй у власність будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за відповідну суму грошей. Між сторонами за позовом був укладений договір із відповідною умовою, що Відповідачка за позовом, продає нерухоме майно, що належить їй, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У договорі вказано, що покупець, Позивач за позовом, зобов'язується виконувати всі вимоги, щодо виконання належного стану будинку. Взаємних претензій сторони одна до одної не мали. Оплата була проведена за домовленістю, про що засвідчує розписка. На даний час [PERSON] не визнає права власності на дане нерухоме майно Позивачки, і тому вважає, що її права порушені. Позивачка в судове засідання не з'явилась, надала заяву, про те, що позовну заяву підтримує в повному обсязі та просить суд задовольнити позовні вимоги у повному об'ємі. Відповідачка позовні вимоги визнала та не заперечує, щоб право власності на відповідні будівлі вказані у позовній заяві позивачкою були передані договором на платній основі, про що була надана до суду 17.09.2014 року письмова заява. Просить розглядати справу без її участі. Тому суд вважає за необхідне розглядати справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з частиною 4 ст. 169 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв'язку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв'язку з наступним. У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд вивчивши матеріали справи встановив, що [PERSON], [INFO], уклала договір від 31.01.2013 року про передачу у власність спірного будинку, що знаходиться у [ADDRESS]. На підтвердження укладеного договору, у судовому засіданні була досліджена розписка від 31.01.2013 року від [PERSON] про отримання грошових коштів у присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] Свідки належним чином посвідчили відповідну дію, своїм підписом на розписці. Судом встановлено, що позивачка звернулась із позовною заявою про бажання оформити право власності на відповідні будівлі за собою, але у зв'язку із тим, що попереднім власником було побудовано самочинно деякі будівлі, відповідне власності може бути оформлене тільки через рішення суду. Додатково, Позивачка повідомила, що Відповідач по справі заперечує проти оформлення власності на відповідні будівлі. У процесі розгляду справи, позивачкою було долучено технічну інвентаризацію від 12 червня 2014 року, що була зроблена Приватним Підприємством «Міжрегіональним центром технічної інвентаризації», що підтверджується договором від 12.06.2014 року . Згідно технічного паспорту від 12.06.2014 року судом встановлено, що на земельній ділянки по у м. Запоріжжя, по провулку Миколаївському, знаходяться відповідні господарські будівлі та споруди: житловий будинок літ. А; службова прибудова літ. а; недобудована житлова прибудова А1 , сарай літ. Б, Е ; вбиральня літ. В; навіс літ. Г; душ літ. Д; гараж літ. Ж; паркан № 1, № 4; хвіртка № 2, № 5, ворота №3; водопровід № 6. 17.09.2014 року [PERSON], відповідач по справі, визнала позов та надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, приймаючи до уваги позицію сторін, повно і всебічно з'ясувавши обставини в справі, об'єктивно дослідивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, знаходить позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа (фізична, юридична) має конституційне право на судовий засіб захисту. Статтею 16 ЦК України передбачено, що звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Це положення конкретизується п. 9 ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI, відповідно до якої, виконання будівельних робіт без відповідного документа, який дає право виконувати такі роботи, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво. Частиною 7 ст. 376 ЦК України передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 30.03.2012, право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗКУ), землекористувачі (стаття 95 ЗКУ), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав. Згідно ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. На підставі ч. 1 ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством Згідно положень ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004р., права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. У ст. 4 даного закону зазначається, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно …, а саме: 1) право власності на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. У п. 10 Переліку право встановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно, що є додатком 2 до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав, зазначається, що рішення суду про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об'єкти нерухомого майна. Самочинне будівництво здійснено на відведених для цього земельних ділянках, згідно норм чинного законодавства. Також судом встановлено, що самочинне будівництво не суперечить суспільним інтересам інших осіб, не порушує права інших осіб, не потребує перебудови і не підлягає знесенню. Підстав, які б були перешкодою щодо визнання права власності на самочинно побудоване нерухоме майно, - судом під час судового розгляду справи не встановлено. На підставі викладеного,

Outcome: approved