Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом. Після уточнення позовних вимог просила стягнути з [PERSON] на її користь 22 565,49 грн. заборгованості за договором позики від 08.04.2013 року. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 08.04.2013 року вона позичила відповідачці 11000 гривень, які остання зобов'язувалася повернути до 08.06.2013 року. Не зважаючи на неодноразове нагадування про повернення боргу, [PERSON] борг так і не повернула. У зв»язку із порушенням своїх прав змушена звернутися до суду про стягнення боргу із врахуванням інфляції та відсотків за невиконання відповідачкою зобов»язання. Заочним рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 09 грудня 2016 року позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 22 565,49 гривень (9000 гривень - основного боргу; 4790,47 гривень - процентів за користування позикою; 7885,13 гривень втрат від інфляції; 889,89 гривень 3% річних) та судовий збір в сумі 551,20 гривень. 26 грудня 2016 року [PERSON] подала заяву про перегляд заочного рішення суду від 09.12.2016 року. Ухвалою Олевського районного суду Житомирської області від 10 січня 2017 року заяву [PERSON] залишено без задоволення. У поданій апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову. На думку апелянта, суд не врахував, що вона отримала кошти від [PERSON] як представник юридичної особи, а не фізична особа. Зокрема, на час отримання коштів вона обіймала посаду директора ПОСП «Червона зірка», яке на даний час ліквідовано. Кошти потрібні були для погашення заборгованості по підприємству. Вважає, що суд мав зробити запит до податкової інспекції з приводу того, чи сплачувались ПОСП «Червона зірка» кошти на погашення заборгованості. Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Так, відповідно до розписки від 08.04.2013 року, власноручність написання якої відповідачка не оспорює, [PERSON] «зобов»язується повернути борги, які вона одержала за документи приміщення майстерні тракторного парку реформованого ПОСП «Червона зірка» в резервному фонді» та зобов»язується «повернути в повному обсязі 11 (одинадцять) тисяч до 8.06.2013 року. Кошти витрачені на погашення налога в ПОСП «Червона зірка» (а.с.7). Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначені у вказаній розписці кошти підлягають поверненню саме відповідачкою. Так із змісту розписки вбачається, що саме [PERSON] взяла на себе зобов»язання про повернення коштів. При цьому судом враховано що відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. В даному випадку надана відповідачем розписка не містить відомостей про отримання коштів. Її зміст свідчить про те, що спірні кошти є платою «за приміщення майстерні тракторного парку». Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.1053 ЦК за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. При цьому, заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики(ст.1047 ЦК України. Отже, умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч.2 ст.1053 ЦК України), а, по-третє, це дійсність первинного зобов'язання. В даному випадку сторонами дотримано положень закону щодо форми укладення договору позики. Дійсність цієї угоди сторонами не оспорюється. Крім того, про визнання боргу відповідачем свідчить та обставина, що заборгованість частково повернута саме нею як фізичною особою, що підтверджується розпискою (а.с.33). За наведених обставин суд обґрунтовано поклав на відповідачку обов»язок повернути залишок боргу. Разом з тим, із наведених вище обставин, суд помилково стягнув з відповідача відсотки за користування позикою, з підстав, передбачених ч.1 ст.1048 ЦК, оскільки договором стягнення відсотків не передбачено. В частині стягнення 3% річних та інфляції висновки суду узгоджуються з положеннями ч.2 ст.625 ЦК. За наведених обставин та відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування та скасуванню в частині стягнення відсотків за користування позикою.

Outcome: partial