Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернулась з позовом до відповідача Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі - НДЕІ), просила суд стягнути з відповідача на її користь нараховану але невиплачену заробітну плату за період з грудня 2013 року по лютий 2016 року у сумі 52 803,13 грн; стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невиплачену заробітну плату та індексацію заробітної плати за період з грудня 2013 року по лютий 2016 року у сумі 42 948,74 грн; стягнути з відповідача на користь Державної фіскальної служби України заборгованість у сумі 5674,39 грн.; стягнути з відповідача на користь Пенсійного фонду України заборгованість у сумі 8793,91 грн. Протягом розгляду позивач подала заяви, якими збільшувала розмір вимог, таким чином просить суд стягнути з відповідача заборгованість по нарахованій але невиплаченій заробітній платі в розмірі 52 803,13 грн; стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, якій складає 102 906,00 грн.; стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невиплачену заробітну плату у сумі 59 468,80 грн; стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 5 154,52 грн.; моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.; стягнути з відповідача на користь Пенсійного фонду України 7 010,00 грн. внесків на обов'язкове державне соціальне страхування. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 11.03.1987 року позивача було прийнято на роботу до Науково - дослідного економічного інституту на посаду завідувача архіву. 02.09.2013 року позивача було переведено на посаду головного бібліотекаря відділу бібліотечного фонду та науково - видавничої діяльності з посадовим окладом 2700,00 грн., залишивши встановлені надбавки та доплати. З 2013 року позивачу частково не виплачували нараховану заробітну плату. 03.12.2015 року позивача було повідомлено про можливе вивільнення у зв'язку з реорганізацією інституту. Після закінчення строку попередження позивача не звільнили та пропрацювавши два тижня відповідачем було винесено наказ від 18.02.2016 року № 7-к «Про надання відпустки без збереження заробітної плати працівникам Науково-дослідного економічного інституту» з 18 лютого по 31 грудня 2016 року. На 01.01.2016 року до пенсії позивачу залишалось 2,5 роки. Наказом про надання відпустки без збереження заробітної плати позивачу перервали пенсійний страховий стаж. Знаходячись у цій відпустці довгий період позивачка була вимушена звільнитися за власним бажанням з 26.07.2016 року. В день звільнення позивача з займаної посади не було проведено ніяких розрахунків по заборгованості заробітної плати з грудня 2013 року по лютий 2016 року. У зв'язку з чим позивачка вимушена була звернутися до суду з вказаним позовом. У судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити вимоги, посилаючись на викладене в позовній заяві та заявах, якими змінено розмір вимог. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог у повному обсязі, в матеріалах справи містяться письмові заперечення, в яких стверджує про неправомірність нарахування заробітної плати позивачу, посилається на висновок внутрішнього аудиту інституту. Представник третьої особи Міністерства економічного розвитку і торгівлі України в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності представника третьої особи. Представник третьої особи Державної фіскальної служби України в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності представника третьої особи. Представник третьої особи Пенсійного фонду України в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності представника третьої особи. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши наявні в матеріалах справи дані та докази, суд приходить до наступних висновків. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 02.08.2017 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду. Судом встановлено. 11.03.1987 року позивача було прийнято на роботу до Науково - дослідного економічного інституту на посаду завідувача архіву. 02.09.2013 року позивача було переведено на посаду головного бібліотекаря відділу бібліотечного фонду та науково - видавничої діяльності з посадовим окладом 2700,00 грн., залишивши встановлені надбавки та доплати. З 2013 року позивачу частково не виплачували нараховану заробітну плату. 03.12.2015 року позивача було повідомлено про можливе вивільнення у зв'язку з реорганізацією інституту. Після закінчення строку попередження позивача не звільнили та пропрацювавши два тижня відповідачем було винесено наказ від 18.02.2016 року № 7-к «Про надання відпустки без збереження заробітної плати працівникам Науково-дослідного економічного інституту» з 18 лютого по 31 грудня 2016 року. На 01.01.2016 року до пенсії позивачу залишалось 2,5 роки. Наказом про надання відпустки без збереження заробітної плати позивачу перервали пенсійний страховий стаж. Знаходячись у відпустці довгий період позивачка була вимушена звільнитися за власним бажанням з 26.07.2016 року. Відповідачем нарахована позивачу, але не виплачена заробітна плата з грудня 2013 року по лютий 2016 року у сумі 525803,13 грн. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Зґідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать і йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним належних звільненому працівникові сум, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з Постановою КМ України від 20 грудня 1997 р. № 1427 «Про затвердження положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати». Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку, вчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їхньої черговості (ст. 97 Кодексу законів про кицю, ст. 15 і 24 Закону «Про оплату праці»). Заробітна плата повинна виплачуватися працівникові регулярно в робочі дні в строки, встановлені в колективному договорі, не рідше двох разів на місяць, не більше як через 16 календарних днів. Якщо день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати. Позбавлення права на заробітну плату працівників є грубим порушенням Конституції України, Конвенції про захист прав людини, Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини щодо мирного володіння своїм майном, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці» в частині першочерговості такої виплати, своєчасності, в повному обсязі, регулярності та в строк. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно п. 20 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП, стягує на користь працівника середній заробіток за весь час, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно п. 21 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід вбити відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітня плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення средньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення шіментів тощо. Згідно з п.4 розділу 3 Порядку встановлено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. У відповідності до п.3 розділу 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині. що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці раховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому період. Отже, на підставі викладеного, сума заборгованості по невиплаченій заробітній платі становить 52 803,13 грн. В заперечення позову відповідачем не надано доказів про виплату заробітної плати позивачу. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням суми індексації суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ч.2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, (далі - Порядок). Відповідно абз.4 п.2 Порядку (із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1398 (1398-99-п ) від 30.07.99), якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно останнього абзацу п.4 Порядку (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ N 1398 (1398-99-п) від 30.07.99, N 1266 (1266-2001-п ) від 26.09.2001) в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Відповідно до абз.1 п.3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки. Відповідно до абз.3 п. 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення суми відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Відповідно до п.п.6 бз.1 п.4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Заробітна плата позивача за повністю відпрацьовані останні місяці роботи становить 4050,00 грн. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні складає: 184,09 грн. х 559 (число робочих днів з 01.12.2013 р. по 18.12.2016р.) = 102 906,00 грн. Таким чином, в межах заявленого позивачем розміру вимог про стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд приходить до висновку про їх задоволення та стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 102 906,00 грн.. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь компенсації заробітної плати у зв'язку із затримкою виплати, підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідачем на користь позивача підлягає виплаті компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків їх виплати, нарахованої працівнику [PERSON] за період роботи з грудня 2013 року по 18 січня 2016року, у відповідності до ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року і Постановою КМУ «Про затвердження Порядку проведення громадянами компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати» від 21.02.2001 року. Якщо виплата зарплати затримується на один і більше календарних місяців, роботодавець зобов'язаний нарахувати та виплатити працівникам компенсацію втрати частини заробітної плати (ст. 34 Закону про оплату праці та ст. 1,2 Закону № 2050). Тож компенсація громадянам при втраті частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати - це державна гарантія, передбачена законодавством про працю. Отже, власник або вповноважений ним орган притягуються до відповідальності за несвоєчасну виплату доходів відповідно до законодавства (ст. 7 Закону № 2050). У разі невиплати компенсації, згідно зі ст. 41 Кодексу про адміністративні правопорушення, на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності накладається адміністративний штраф або кримінальна відповідальність на підставі ст. 175 Кримінального кодексу України. Компенсації підлягає грошовий дохід (разом із сумою індексації), який одержується у гривнях на території України та не має разового характеру (ч. 2 ст. 2 Закону № 2050, п. З Порядку № 159). Суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати відносяться до фонду додаткової зарплати (ст. 2 Закону про оплату праці, пп. 2.2.8 Інструкції № 5). Тому згідно з пп. 14.1.48 ПКУ дана компенсація є зарплатою. Підприємство, що виплачує компенсацію за затримку зарплати працівнику, зобов'язано утримати ПДФО із суми такого доходу за рахунок підприємства за ставкою 18 % (п. 167.1 ПКУ) та сплатити (перерахувати) його до бюджету. Компенсація та порядок розрахунку сум громадянам втрати ними частини доходів у зв'язку з несвоєчасною їхньою виплатою з 2001 року проводиться відповідно до Закону України від 19.10.2000 р. № 2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», постанови КМУ від 21.02.2001 р. № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», ст. 117 КЗпП України, ст.34 Закону про оплату праці. Таким чином, загальний розмір компенсації заробітної плати позивача у зв'язку із затримкою виплати становить 59 468,80 грн.. Крім того, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає компенсація за невикористану щорічну відпустку в розмірі 5 154,52 грн. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків. Виходячи зі змісту ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Згідно роз'яснень п.п.3,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробних стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Виходячи з положень матеріального Закону, з урахуванням роз'яснень Верховного Суду України, доводи позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди є обґрунтованими, а тому враховуючи обсяг завданих позивачу моральних страждань, які є наслідком, звільнення, а також прикладення додаткових зусиль для організації свого життя, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 2 000 грн. 00 коп. Вимоги позивача про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок обов'язкових платежів не підлягають задоволенню, оскільки не встановлено порушень прав позивачки та здійснення відрахувань є обов'язком відповідача. Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи, що позивача від сплати судового збору звільнено, на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», ст.141 ЦПК України, з відповідача в дохід Держави належить до стягнення судовий збір у розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial