Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

У червні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, в якій посилається на те, що вона проживала однією сім'єю з відповідачем з березня 2013 року по липень 2014 року. Від шлюбу мають спільну дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося. Відповідач проживає окремо. Діти проживають\~разом з\~позивачкою. Відповідач є\~біологічним батьком\~дітей,\~однак матеріальну\~допомогу на\~утримання дітей\~в добровільному\~порядку не\~надає. Просила визнати [PERSON], [INFO], біологічним батоком дітей: [PERSON] та [PERSON], які народилися 03.03.2014 року у м. Дніпро та стягувати з [PERSON], [INFO], на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON],\~[INFO], у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягувати від дня предявлення позву до суду і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою суду від 21.08.2018 року провадження у справі в частині позовних вимог до відповідача про визнання батьківства було закрито. У підготовчому судовому засіданні позивачка змінила позовні вимоги та просила стягнути із [PERSON], [INFO], на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON],\~[INFO], у розмірі 2000 грн., починаючи стягувати від дня предявлення позву до суду і до досягнення дітьми повноліття У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги і просила задовольнити. Відповідач в судове засідання зявився, позовні вимоги визнав. Суд, за згодою сторін, ухвалює рішення у підготовчому судовому засіданні, що відповідає положенням ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено,\~що позивачка та відповідач проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з березня 2013 року по липень 2014 року за адресою: [ADDRESS]. Від спільного проживання сторони мають дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-КИ № 480870 (а. с. 7) та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-КИ № 480871 (а. с. 9). Відповідач своє батьківство визнав та підставі його заяви 18.08.2018 року були повторно видані свідоцтва про народження дітей (а. с. 24, 25). Діти проживають\~разом з\~позивачкою (матір'ю),\~що підтверджується\~довідкою №\~8652\~про реєстрацію\~місця проживання\~особи від\~01.06.2018\~року (а.\~с.\~13). Відповідач матеріальну допомогу на утримання малолітніх дітей в добровільному порядку не надає. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до частини 1 статті 8 Цивільно-процесуального кодексу України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин 1, 2 статті 13 Сімейного кодексу України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Згідно зі статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен із подружжя має рівні цивільні права та обовязки у відносинах між собою і зі своїми дітьми, а також щодо одруження, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до частини 2 статті 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх\~діях щодо\~дітей,\~незалежно від\~того,\~здійснюються вони\~державними чи\~приватними установами,\~що займаються\~питаннями соціального\~забезпечення,\~судами,\~адміністративними чи\~законодавчими органами,\~першочергова увага\~приділяється якнайкращому\~забезпеченню інтересів\~дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частини 1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці\~визнають право\~кожної дитини\~на рівень\~життя,\~необхідний для\~фізичного,\~розумового,\~духовного,\~морального і\~соціального розвитку\~дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до принципу 7 Декларації прав дитини якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Відповідно до статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права, визнаючи важливе значення в цьому відношенні міжнародного співробітництва, основаного на вільній згоді. Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. За змістом ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації (п. 2 cт. 184 СК України). Індексація проводиться згідно із Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Відповідач є\~батьком дітей,\~має задовільний\~стан здоровя,\~на обліку\~у лікарів\~не перебуває,\~має на\~утримання інших\~дітей,\~однак із\~розміром аліментів\~у сумі\~2000\~грн.\~згоден.\~Беручи до\~уваги вище\~викладене,\~суд приходить\~до висновку\~про необхідність\~задовольнити позовні\~вимоги позивачки\~в частині\~стягнення з\~відповідача аліментів\~на дітей у розмірі\~2000\~грн.\~з наступною\~індексацією,\~але не\~менше ніж\~50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку,\~оскільки утримувати дитину є обов'язків обох батьків.

Outcome: approved