Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства Донецький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України (далі ДП ДЕТЦ Держгірпромнагляд) про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням компенсації за несвоєчасну виплату, середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працював на ДП ДЕТЦ Держгірпромнагляд та обіймав посаду начальника відділу організації будівництва, звільнений з займаної посади 6 січня 2015 року у зв'язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість з підприємством на підставі п.6 ст.36 КЗпП України. Відповідно до довідки відповідача за № 224 від 9 квітня 2015 року на день його звільнення з роботи відповідач нарахував йому заробітну плату за грудень 2014 року в розмірі 2058,42 грн. та компенсацію за невикористану відпустку при звільненні разом із вихідною допомогою у розмірі 10782,76 грн., всього 12182,99 грн., однак виплатити ці суми відмовився внаслідок відсутності грошових коштів. На підставі наведеного з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просить на підставі ст.ст.116, 117 КЗпП України стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 12471,18 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку в сумі 14410,13 грн. Також позивач просить стягнути компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 4523,51 грн. Крім цього, невиплатою заробітної плати позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з не проведенням вчасно розрахунку, у зв'язку з чим він вимушений був шукати гірші умови проживання за браком коштів на оплату орендованого житла. Внаслідок обставин, що призвели до моральних страждань і втрати його життєвих відносин, позивач зазначає, що йому потрібно в даний час додавати додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду, заподіяну невиплатою заробітної плати, оцінив у 1000 грн. Позивач про час і місце судового розгляду повідомний належним чином, в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій підтримав позовні вимоги, просив справу розглянути за його відсутності, за участю його представника [PERSON] Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 10 квітня 2015 року без обмеження повноважень, підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності № 608 від 12 серпня 2015 року без обмеження повноважень, позов не визнала і суду пояснила, що відповідач заперечує проти позову в частині виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 14410,13 грн., оскільки позивач отримав трудову книжку в день звільнення, а саме 6 січня 2015 року, про що є відмітка у книзі реєстрації видачі трудових книжок та відповідно в особовій картці працівника є підпис позивача. При масовому звільненні працівників підприємства всім звільненим працівникам було повідомлено про переміщення підприємства з 21 листопада 2014 року з м. Донецьк до м. Димитров Донецької області, при цьому наголошено про розмір нарахованих сум, належних для виплати працівникам при звільненні. Виходячи з положень ст.15 Закону України Про оплату праці підприємством приймалися заходи щодо погашення заборгованості по оплаті всім працівникам підприємства, та щомісячно виплачувалась зарплата пропорційно з отриманих підприємством внаслідок господарської діяльності коштів. Так, на засіданні економічної ради підприємства від 27 січня 2015 року винесене протокольне рішення, зокрема, про затвердження Графіку погашення заборгованості по зарплаті, який виконується підприємством вчасно. В липні 2015 року позивачу виплачено ще 1400 грн. заборгованості по заробітній платі. Позивач не пред'являв до підприємства вимоги про розрахунок з ним по заробітній платі ані в день звільнення, ані в подальшому. З урахуванням виплачених позивачу сум заборгованості по заробітній платі на загальну суму 3088,19 грн. Сума заборгованості по заробітній платі станом на 11 серпня 215 року складає 6212,99 грн., у зв'язку з чим розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку повинен визначатися виходячи із наявної суми заборгованості по заробітної плати позивача. Зазначила, що відповідно до ст.117 КзпП України виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку настає при умові не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, тобто визначальним фактором для обчислення тримісячного строку служить саме факт виплати належних працівникові при звільненні сум, а не день звільнення. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунок при звільненні встановлено тримісячний строк, початок перебігу якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У зв'язку з тим, що позивачу регулярно виплачується заробітна плата відповідно до Графіку погашення заборгованості, тому законних підстав для сплати позивачем середнього заробітку за затримку розрахунку немає. Крім того, зазначила, що позивачем не надано суду доказів про заподіяння йому моральної шкоди відповідачем. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] працював на ДП ДЕТЦ Держгірпромнагляд в якості інженера-будівельника відділу організації будівництва за строковим договором, виконуючого обов'язки начальника відділу організації будівництва, начальника відділу організації будівництва з 15 березня 2010 року по 6 січня 2015 року, звільнений у зв'язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом із підприємством на підставі п.6 ст.36 КЗпП України. Згідно витягу з табелю обліку робочого часу за січень 2015 року в день звільнення позивач не працював, згідно витягу з книги реєстрації видачі трудових книжок отримав трудову книжку у день звільнення, а саме 6 січня 2015 року. Підпунктом 4 п.1 наказу Державної служби України з питань праці від 27 квітня 2015 року № 4 найменування державного підприємства Донецький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України замінено на Державне підприємство Донецький експертно-технічний центр Держпраці (даді ДП ДЕТЦ Держпраці). Згідно ч.1 ст.95 КзпП України це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом встановлено, що відповідач свої зобов'язання по виплаті заробітної плати виконував неналежним чином, у зв'язку з чим утворилась заборгованість по заробітній платі, яка підлягає стягненню на користь позивача в судовому порядку. Між сторонами існує спір щодо розміру заборгованості по заробітної плати, яку відповідач має перед позивачем. Визначаючи розмір заборгованості по заробітній плата, суд виходить з довідок № 598 від 11 серпня 2015 року та № 598/2 від 11 серпня 2015 року про заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2014 року по січень 2015 року, копій відомостей нарахувань № 622 від 21.01.2015р., № 2319 від 14.05.2015р., № 2295 від 15.04.2015р., № 15 від 16.07.2015р., № 27 від 27.07.2015р., наданих представником відповідача, та скрін-шотів з монітору мобільного телефону позивача, розрахункового листку за січень 2015 року, наданих представником позивача, які не знаходяться у протиріччі мыж собою. Таким чином, з урахуванням виплачених позивачу сум у січні, квітні, травні та липні 2015 року сума заборгованості по заробітній платі, яка не виплачена відповідачем позивачу станом на дату ухвалення судового рішення складає 6212,99 грн. і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за рішенням суду. Суд не може врахувати в якості доказу копію довідки ДП Донецький ЕТЦ Держгірпромнагляду України № 224 від 09.04.2015р., оскільки вона видана невстановленою особою, а не відповідачем, який зареєстрований за адресою: [INFO] А з 27 травня 2015 року, і, крім того, не містить в собі інформацію про суму заборгованості по заробітної платі позивача. Посилання представника відповідача на те, що відповідачем вживаються заходи щодо погашення заборгованості по заробітній платі у вигляді складання графіку погашення заборгованості по заробітній платі не заслуговують на увагу, оскільки вказані дії не відповідають вимогам КЗпП України щодо строків виплати заробітної плати працівникам власником або уповноваженим ним органом. Згідно ст.1 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам частини доходу у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. З метою реалізації Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати затверджений Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порученням термінів їх виплати, затверджений постановою КМУ від 21.02.2001р. № 159 з наступними змінами та доповненнями (далі Порядок № 159). Згідно у 4 Порядку № 159 сума індексації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Таким чином, у зв'язку з порушенням встановлених термінів виплати заробітної плати відповідачем, заробітна плата, невиплачена позивачеві, підлягає компенсації у встановленому законодавством порядку. З урахуванням суми заборгованості по заробітній платі, індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу, заробітна плата з урахуванням компенсації її несвоєчасну виплату становитиме 8585,73 грн. (6212,99 грн. х 105,30% х 110,80% х 114,00% х 102,2% х 100,4% х 99,0% х 99,2%), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазнаній у цій статті строк виплатити не спотворювану ним суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У відповідності до роз'яснень, що містяться в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. Про практику застосування судами законодавства про оплату праці установивши про розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини,встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не домазуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ухвалою колегії суддів судової падати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області від 12 серпня 2015 року, що набрала законної сили, встановлено, що господарська діяльність відповідача відбувалась у м. Донецьку та на підставі наказу Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України № 151 від 17.11.2014р. Про переміщення бюджетних установ, підприємств, що належать до сфери управління Держгірпромнагляду підприємство переміщено у м. Димитрів Донецької області, витративши майно, яке знаходиться у зоні АТО, обладнання та документацію. Вказане перешкоджає господарській діяльності і підтверджується сертифікатом (висновком) № 1100 від 23.10.2014р. Торгово-промислової палати України. Таким чином, доказів наявності вини відповідача у затримки розрахунку при звільненні позивача не встановлено, що є підставою для відмови у стягненні з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку. Право на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику передбачено ст.237-1 КЗпП, відповідно якої таке відшкодування провадиться у разі, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд приходить до висновку, що невиплатою заробітної плати позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з несвоєчасним проведенням з ним розрахунку, у зв'язку з чим він вимушений був додавати додаткових зусиль для організації свого життя, яку суд оцінює у 200 грн. Разом з тим, згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 (справа № 1-5/2012) передбачено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Позивач звернувся з позовом до суду за захистом свого порушеного права в червні 2015 року, про невиплату йому заборгованості по заробітній платі дізнався в січні 2015 року, будь-яких поважних причин пропуску строків звернення до суду за вирішенням трудового спору не наведено, що є підставою для відмови в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України у зв'язку з тим, що позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволення частини вимог. Згідно п.2 ч.1 ст.367 ЦПК України підлягає негайному виконанню рішення суду у справі про присудження позивачеві заробітної плати за один місяць. Відповідно до ст.ст.95, 115-117, 233, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial