Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що він з 15.06.1991 року перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. 29.04.2015 року шлюбу між ними було розірвано. За час їх шлюбу було придбана у власність квартира [ADDRESS]. У зв'язку з чим, позивач просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою суду від 11.05.2018 року було відкрито провадження у вказаній справі із призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 04.06.2018 року справу було призначено до судового розгляду по суті. 15.06.2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову, оскільки з 1995 року по 2006 рік між [PERSON] та [PERSON] були складні відносини, вони то жили разом, то не жили. [PERSON] вів аморальний спосіб життя, зловживав алкогольними напоями, міг по місяцю не з'являтися вдома, не піклувався ані про дружину, ані про дітей, не забезпечував їх матеріально. На той час вони проживали у гуртожитку від Педагогічного училища. У [PERSON] були неофіційні та нестабільні заробітки, по півроку міг не працювати. Батьки [PERSON] завжди допомагали їй фінансово та назбирали грошей на придбання квартири для неї та її дітей. Квартиру було оформлено саме на [PERSON], оскільки її було придбано за кошти її батьків. При розірванні шлюбу у 2015 році, [PERSON] також не пред'являв претензій на цю квартиру. Вважає, що квартира [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю подружжя, тому у задоволенні позову слід відмовити. Під час судового засідання від 18.06.2018 року судом було прийнято до розгляду відзив на позов, оскільки конверт із ухвалою суду про відкриття провадження повернувся на адресу суду із позначкою «за закінченням терміну зберігання». Позовну заяву із доданими до неї матеріалами представник відповідача отримав лише 11.06.2018 року, що підтверджується його розпискою, яка міститься у матеріалах справи. Крім того, із закордонного паспорту [PERSON] вбачається її відсутність на території України у період з 12.03.2018 року по 12.05.2018 року та з 16.05.2018 року по 09.06.2018 року (а.с.81). 03.07.2018 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник позивача зазначає, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі із 1991 року та проживали родиною до 2006 року, тобто після придбання спірної квартири, яка вважається спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана за спільні кошти подружжя. [PERSON] працював як офіційно, так і неофіційно, утримував родину, алкогольними напоями не зловживав. Вважає, що докази, надані відповідачем, не можуть бути прийняті судом, оскільки подані після закриття підготовчого засідання. Ухвалою суду від 30.07.2018 року, було задоволено заяву [PERSON], інтереси якого за договором представляє адвокат [PERSON], про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та його представник на позовних вимогах наполягали. Позивач в судовому засіданні зазначив, що у 1991 році розлучився із першою дружиною та вже через три місяці зареєстрував шлюб із [PERSON], із якої проживав у гуртожитку. [PERSON] працював офіційно та неофіційно на скирдовці, їздив на заробітки на Північ, до Росії, утримував родину. До придбання спірної квартири він працював на скирдовці, за 1,5 місяця заробляв 850 грн. У 1999 році батьки [PERSON] дали гроші на придбання житла для їх родини. Майже рік вони дивилися різні будинки та квартири, проте не було підходящої. Гроші на квартиру вони використовували для своєї сім'ї, [PERSON] їздила за товаром до м.Одеси, а [PERSON] продавав цей товар. Інколи позичали ці гроші знайомим. У 2000 році дружина знайшла квартиру [ADDRESS], яка їй сподобалася. Вони разом зустрічалися із господарем квартири та оформлювали угоду. На той час неможливо було оформити квартиру на двох осіб, тому її оформили на ім'я дружини. [PERSON] поїхав на Північ, коли повернувся, то родина вже переїхала на нову квартиру. Він купляв меблі та облаштовував її, згодом зробив ремонт. Із [PERSON] вони проживали родиною до 2008 року, потім розійшлися. Офіційно оформили розлучення лише у 2015 році. Відповідач та її представник в судовому засіданні просили у задоволенні позову відмовити. Відповідач в судовому засіданні зазначила, що грошові кошти на придбання квартири [ADDRESS] отримала від своїх батьків. [PERSON] зловживав алкогольними напоями, не цікавився дітьми, внаслідок чого [PERSON] опинилася сама у гуртожитку із двома маленькими дітьми. Родина була нестабільна, тривалі періоди часи вони із чоловіком разом не проживали, у тому числі до народження молодшої дитини. [PERSON] то працював, то не працював, постійно не вистачало коштів. Їй було важко, тому батьки назбирали грошей для придбання їй власного житла. У 2006 році [PERSON] зареєструвала у квартирі [ADDRESS] себе та чоловіка, оскільки сподівалася зберегти сім'ю. До липня 2006 року вони ще проживали разом, а у 2015 році офіційно розірвали шлюб. Вона не зверталася до чоловіка про стягнення аліментів на дітей, сама їх забезпечувала. На прохання [PERSON] давала йому гроші. Вважає, що спірна квартира є її особистою власністю. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до копії паспорту громадянина України серії [NUMBER], що [PERSON], [INFO] з 18.06.1985 року був зареєстрований за адресою [ADDRESS], з 01.02.2006 року по теперішній час зареєстрований за адресою [ADDRESS], 15.06.1991 зареєстрував шлюб із [PERSON], 1963 року народження (а.с.5-6). З трудової книжки [NUMBER] вбачається, що [PERSON] з 1988 року був працевлаштований, з 05.06.1993 року по 20.10.2000 року працював у МП «Салют», з 20.10.2000 року по 11.12.2008 року працював у Бериславському педучилищі (а.с.70). 05.05.2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу №0100-ІІ, квартири [ADDRESS], який посвідчений на товарній біржі «Смарагд Південь», який було зареєстровано Херсонським державним бюро технічної інвентаризації 08.06.2010 року (а.с.32). Згідно із трудовою книжкою [NUMBER], [PERSON] з 09.09.1987 року по 15.08.2017 року працювала у Бериславському педагогічному училищі, назву якого було змінено на Бериславський педагогічний коледж, звільнена за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (а.с.33-34). За паспортом громадянина України серії [NUMBER], [PERSON], [INFO], з 15.10.1999 року була зареєстрована за адресою [ADDRESS], з 01.02.2006 року по теперішній час зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.35-36). Із свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис №09 від 29.04.2015 року (а.с.3). Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 06.06.2018 року, [PERSON] визнаний інвалідом другої групи загального захворювання до 01.07.2019 року (а.с.67). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що 27 років знайомий із родиною [PERSON]. Останні 12 років вони не проживають разом, 3 роки перебувають у офіційному розлученні. [PERSON] не мав постійної роботи, вони разом їздили на заробітки до Польщі та Росії. У 90-их роках [PERSON] проживали у гуртожитку, від подружжя [PERSON] чув, що вони збирають гроші на квартиру. Потім він дізнався, що гроші на квартиру [PERSON] дали батьки [PERSON] На той час вони із [PERSON] їздили на заробітки до м.Москви. На даний час [PERSON] не спілкується із своїми дітьми. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживала в гуртожитку разом із родиною [PERSON]. Із [PERSON] вона знайома з 1987 року, а з [PERSON] - з 1990 року. У подружжя були складні відносини, вони то жили разом, то не жили. [PERSON] їздив на заробітки, проте заробляв небагато, коли повертався та вживав алкогольні напої. До народження доньки у 1996 році, [PERSON] пішов від родин. Батьки [PERSON] назбирали грошей на придбання квартири для доньки та онуків. [PERSON] не пам'ятає, що [PERSON] проживав у цій квартирі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є подругою [PERSON] з університету, з 1987 року знайома із її чоловіком, який працював у музичній школі, коли вони приїхали за розподіленням у м.Берислав. Сімейне життя у [PERSON] було нестабільне, [PERSON] то уходив, то повертався. Він вживав алкогольні напої, через що були сварки. Перед народженням доньки [PERSON] пішов від родини, а після народження повернувся та знов жив у гуртожитку. [PERSON] із чоловіком [PERSON] їздив на заробітки до Росії. Вони за 6 тижнів заробляли по 300 доларів США, які розходилися на борги, та знов від'їздили. Батьки [PERSON] були пенсіонерами та по трохи назбирали на придбання квартири для неї. У той період [PERSON] то приходив, то уходив з родини. При переїзді його не було, він був у від'їзді. Зі слів обох з подружжя [PERSON] відомо, що квартира придбана за гроші батьків [PERSON] У 2006 році [PERSON] вже вигнала чоловіка із речами, більше вони разом не жили. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з 1994 року проживала у гуртожитку та знайома із родиною [PERSON]. У останніх були складні відносини, [PERSON] часто був без роботи, вживав алкогольні напої. Вони жили за рахунок батьків [PERSON], які давали гроші. [PERSON] періодично уходив та жив у своїх батьків, він пішов перед народження доньки, та повернувся після її народження. Він їздив на заробітки, проте заробляв небагато. Якось всім, хто жив у гуртожитку, повідомили про необхідність терміново шукати житло, оскільки гуртожиток закривається. Батьки [PERSON] дали гроші на придбання окремої квартири. Зі слів останньої та [PERSON] [PERSON] відомо про це. На той час [PERSON] приходив у гуртожиток в гості, інколи із ночівкою. Після переїзду на квартиру, подружжя вже не жило разом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що коли народилася його сестра, [PERSON] із ними не жив, потім повернувся. З 2006 року вони із матір'ю вже взагалі перестали проживати однією сім'єю. На момент придбання квартири, [PERSON] було 9 років, він пам'ятає, що гроші на неї дала мати [PERSON] Увесь період квартиру утримувала також [PERSON], батько допомагав робити ремонт за гроші [PERSON] У батька постійно були проблеми із здоров'ям (хворіє на псоріаз), він лікувався, після чого зловживав алкогольними напоями. У 2004-2006 роках [PERSON] їздив на заробітки до Росії, гроші йшли на погашення боргів та на прожиття. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що зі слів матері та її батьків їй відомо про те, що квартира була придбана на гроші останніх. Батько із ними не проживав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є рідним братом позивача. [PERSON] із дружиною та дітьми проживали у гуртожитку. Він працював у музичній школі, потім на скирдовці, потім їздив на заробітки до Росії. До нього приїжджала дружина та забирала гроші. Заробітку з двох його поїздок вистачило б на придбання квартири, оскільки заробіток був добрий (до 1 000 доларів США з однієї поїздки). Батьки [PERSON] допомогли подружжю придбати окрему квартиру, в якій [PERSON] робив ремонт, купляв меблі. На момент придбання квартири та після цього брат жив із родиною, близько 8 років вони не проживають разом. [PERSON] часто був у них в гостях як в гуртожитку, так і на квартирі. [PERSON] не зловживав алкогольними напоями, проте випивав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з [PERSON] знайомий з дитинства. Він працював у музичній школі, одружився із [PERSON], проживав із нею в гуртожитку. Алкогольними напоями не зловживав. Потім почав їздити на заробітки до Росії, заробляв непогано (до 1 000 доларів США за поїздку). [PERSON] гадав, що квартиру [PERSON] придбав на зароблені гроші. На цій квартирі [PERSON] прожив багато років. [PERSON] приходив до нього на день народження, який святкували вже у квартирі. До того, як [PERSON] придбали квартиру, вони дивилися приватні будинки, в одному з яких на даний час проживає донька [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є матір'ю [PERSON] Остання із чоловіком проживали у гуртожитку, там було незручно, тому [PERSON] із чоловіком вирішили збирати гроші на житло для доньки. Вони вже отримували пенсію, проте продовжували працювати. Перед народженням онуки [PERSON], [PERSON] пішов від родини та проживав окремо. Він не хотів другу дитину. Після її народження, він повернувся. Відносини були складні, вони обидва працювали, проте грошей не вистачало. [PERSON] із чоловіком допомагали як могли. У 1999 році у [PERSON] був день народження, [PERSON] приїхала до неї та подарували гроші, що вони назбирали, в сумі 2 400 доларів США. У цей момент в кімнаті доньки були її подруги, в тому числі [PERSON] Де у цей час був [PERSON], [PERSON] не пам'ятає, можливо на роботі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знайома із [PERSON] з 1987 року, разом проживали у гуртожитку, де була спільна кухня, тому всі про всіх все знали. Спочатку у родини [PERSON] були нормальні стосунки, проте [PERSON] вдруге завагітніла, а її чоловік не хотів ще дітей, пішов від них. Після народження доньки, [PERSON] повернувся. У 2000 році [PERSON] придбала квартиру, гроші на яку за рік до цього їй подарувала мати [PERSON] на день народження. [PERSON] знає подаровану суму 2 400 доларів США, оскільки [PERSON] двічі просила її тримати ці гроші у себе. Крім того, батьки [PERSON] позичали ці гроші у [PERSON] Докази, надані представником відповідача за клопотанням від 24.07.2018 року, що підтверджують доходи [PERSON] за період з січня 1994 року по грудень 2000 року та доходи [PERSON] за період з січня 1995 року по грудень 2000 року (а.с.101-108), в порядку ч.ч.3, 4, 8 ст.83 ЦПК України, до розгляду судом не приймаються, оскільки при подачі відзиву на позовну заяву ані відповідач, ані її представник не заявляли про те, що ними будуть подані ще додаткові докази та не повідомляли причини неможливості їх подання із відзивом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України. Частиною 1 статті 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). За загальним правилом застосування презумпції спільної сумісної власності, визначеної статтею 60 СК України, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17). За змістом викладеного у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17 правового висновку, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного із подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбано. У відповідності до вимог ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. За приписами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В ході судового розгляду встановлено, що з червня 1991 року по квітень 2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Квартиру [ADDRESS] було придбано 05.05.2000 року, тобто у період перебування сторін у справі у зареєстрованому шлюбі, в той час, коли вони проживали разом, вели спільне господарство та були пов'язані спільним побутом, що підтверджується як поясненнями сторін, так і свідченнями допитаних в ході судового розгляду свідків. Як позивач, так і відповідач були зареєстровані за вказаною адресою в один день - 01.02.2006 року. Між сторонами не існувало ні договору про розподіл майна, ні шлюбного контракту, якими б визначалося набуття у власність майна за особисті кошти когось із подружжя. На спростування презумпції спільної сумісної власності майна подружжя відповідачка зазначала, що спірна квартира була придбана за кошти її батьків, а тому є її особистою приватною власністю. На підтвердження зазначеного посилалась на покази свідків: її матері [PERSON], сусідів по гуртожитку та друзів родини [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та дітей [PERSON] і [PERSON], яким на час придбання квартири було 8 та 3 повних роки відповідно. Крім того, із пояснень сторін та свідків вбачається, що родина [PERSON] проживала у гуртожитку із двома неповнолітніми дітьми, що було досить тяжко, мала намір придбати житло для проживання сім'ї. При цьому, як [PERSON], так і [PERSON] працювали, вели спільний бюджет. Їм допомагали батьки. Вони шукали житло для родини, у зв'язку з чим разом дивилися різні будинки та квартири перед тим, як знайшли підходящу. Посилання відповідача та її представника на те, що між [PERSON] та [PERSON] були складні відносини, останній не надавав фінансової підтримки своїй сім'ї, у тому числі дітям після фактичного припинення шлюбних відносин у 2006 році, не стосуються предмету спору. Згідно п.3 ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти, крім інших, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Позивачем по справі визнано факт передавання грошових коштів від батьків [PERSON] у якості фінансової підтримки родини. Проте достовірних відомостей про суму переданих коштів, а також належність їх особисто [PERSON] суду надано не було. В ході судового розгляду встановлено, що зазначені грошові кошти близько року використовувалися в інтересах членів сім'ї [PERSON] ([PERSON] придбавала товар, а [PERSON] його продавав; гроші позичалися знайомим). Хоча судом в порядку ч.ч.3, 4, 8 ст.83 ЦПК України не приймаються до уваги докази, надані відповідачем, що підтверджують доходи її батьків до 2000 року (а.с.101-108), слід зазначити, що розмір пенсій та заробітку останніх був досить незначний для того, щоб зібрати достатньо коштів для придбання квартири. Отже, досліджені в ході судового розгляду докази не є належними та допустимими на підтвердження того, що спірна квартира придбана [PERSON] за особисті кошти, а відповідно відсутні докази для спростування презумпції спільної сумісної власності майна подружжя, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про недоведеність доводів відповідача про належність їй спірної квартири на праві особистої приватної власності. За встановлених обставин, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи вимоги цивільного та сімейного законодавства, суд дійшов висновку, що оскільки спірна квартира була придбана подружжям у період шлюбу та за спільні кошти, вона є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], тому підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках, у зв'язку з чим позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Посилання [PERSON] про те, що строк позовної давності у даній справі слід застосовувати з часу фактичного припинення шлюбних відносин між подружжям, тобто з липня 2006 року, не ґрунтуються на вимогах закону, тому не приймаються до уваги суду. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката [PERSON] відповідно до договору № 141 від 28.04.2018 року, квитанції № 141 від 28.04.2018 року та акту виконаних послуг від 18.06.2018 року у сумі 4 200 грн., а всього 4 904,80 грн.

Outcome: approved