Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

у травні 2018 року позивач ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулось до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просило стягнути з відповідача [PERSON] збитки, пов`язані із виплатою страхового відшкодування у розмірі 2 894,72 грн. Мотивуючи позовні вимоги, позивачем зазначено про те, що 20 вересня 2016 року приблизно о 13 год. 01 хв. по вул. Кожум?яцькій, 14-а в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «ChevroletLacetti» державний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] , під керуванням водія [PERSON] , та транспортного засобу марки «ЗАЗ» державний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження. На момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «ChevroletLacetti» державний номер [NUMBER] застрахована ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» на підставі договору обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, оформленого полісом АІ/9639078 від 28.04.2016 року. 08.12.2016 року до страховика звернулась потерпіла особа, та 31.03.2017 року страховиком прийнято рішення про виплату страхового відшкодування за страховим випадком, що стався 20.09.2016 року, у розмірі 2 894,72 грн. Позивач зазначає, що відповідачем [PERSON] всупереч вимогам ст. 33.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів», не було повідомлено позивача невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів, про настання страхового випадку, внаслідок чого у позивача, на підставі ст. 38 вказаного Закону виникло право звернення до страхувальника в порядку регресу на суму здійсненої страхової виплати. Відтак, позивач просить стягнути з відповідача в порядку регресу грошову суму у розмірі 8 894,72 грн. на підставі ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів». Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 13.06.2018 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 02.07.2020 року справу в порядку автоматизованого розподілу справ передано в провадження судді Шевченко Т.М. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив, в якому останній не визнав позовні вимоги та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що 20.09.2016 року повідомив страховика про настання страхового випадку засобами телефонного зв?язку, а 30.11.2016 року звернувся до страховика із заявою про видачу дубліката договору обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вважає, що сам по собі факт неповідомлення водієм, винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, страховика про настання страхового випадку за умови наявності у нього фактичної можливості щодо встановлення як самого факту настання страхового випадку, так і обставин останнього за допомогою інших джерел, якою він скористався, не свідчить про недосягнення такої мети у вигляді неможливості перевірки обставин дорожньо-транспортної пригоди власними силами. В судовому засіданні відповідач не визнав позовні вимоги та просив відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування» та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно зі статтями 3,22,28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та захисту майнових інтересів страхувальника. При настанні страхового випадку страховик відповідно до страхової суми відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Судом встановлено, що 27 квітня 2016 року між ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та [PERSON] укладено договір обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформлений полісом серії АІ/9639078, згідно якого забезпечено транспортний засіб марки «ChevroletLacetti» державний номер [NUMBER] , з лімітом відповідальності страховика за шкоду, завдану майну, 100 000 грн., франшиза становить 500 грн. 20 вересня 2016 року приблизно о 13 год. 01 хв. по вул. Кожум?яцькій, 14-а в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «ChevroletLacetti» державний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] , під керуванням водія [PERSON] , та транспортного засобу марки «ЗАЗ» державний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Вказана обставина стверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 3016266337778897. Постановою судді Подільського районного суду м. Києва від 5 грудня 2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 8 грудня 2016 року та 28 березня 2017 року потерпілий [PERSON] звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» із заявою про виплату стразового відшкодування. Згідно платіжного доручення № 6245 від 31 березня 2017 року страховиком ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілого [PERSON] у розмірі 2 894,72 грн. За змістом положень ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життя, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов`язаний: при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. За положеннями ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотньої вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов`язані: вжити заходів для невідкладеного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках, передбачених цим Законом, МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди (п.33.1.2). Статтею 38 цього ж Закону встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умови визначених у підпунктах 33.1.2. пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Факт дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 20.09.2016 року зафіксовано працівниками поліції, про що останніми складено довідку про дорожньо-транспортну пригоду № 3016266337778897, що була наявна в розпорядженні страховика. Суд зазначає, що приймаючи рішення про виплату відшкодування страховиком було достовірно встановлено дані про подію, суму збитку, учасників дорожньо-транспортної пригоди, та зроблено висновок комісії про виплату страхового відшкодування. Слід зазначити, що позивачем в розпорядження суду не надано доказів того, що в нього були труднощі у з`ясуванні обставин дорожньо-транспортної пригоди чи розміру завданої дорожньо-транспортною пригодою шкоди у строки встановлені ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 988 ЦК України та ст.20 Закону України «Про страхування». У даному випадку та з урахуванням обставин справи, суд вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Аналогічні висновки міститься у Постанові Верховного суду від 04.07.2018 (справа № 755/18006/18, н/п № 14-176 цс 18), які в силу ч. 4 ст.263 ЦПК України суди враховують при виборі і застосуванні відповідної норми права до спірних правовідносин. Згідно правової позиції Постанови Верховного суду від 04.07.2018 № 208/7291/13-ц, факт неповідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоди є підставою для відшкодування страхувальником у порядку регресу сплаченого страховиком страхового відшкодування. Проте в разі, якщо факт настання страхового випадку зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; страховик сплатив страхове відшкодування, то сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може братися за основу ухвалення рішення, яке повинно ґрунтуватись на загальних положеннях про відшкодування шкоди у недоговірних зобов`язаннях. Згідно ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» та відмову у задоволенні позову. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed