Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

У червні 2019 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. В обґрунтування вимог вказала, що з відповідачем [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2013 року по 26 травня 2016 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Починаючи з 2014 року сторони не проживають однією сім`єю, їх спільний син з вказаного часу проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , де і зареєстрований з народження. За вказаною адресою для проживання та розвитку дитини створені всі необхідні умови, дитина відвідує дошкільний заклад, який розташований поблизу місця її проживання. Позивач має постійне місце роботи, систематично приділяє увагу питанню здоров`я дитини, її розвитку та вихованню. Разом з тим, сторони не можуть дійти згоди щодо того, з ким із них буде проживати спільна дитина, з вказаного приводу у сторін періодично виникають суперечки та конфлікті ситуації. Однак, відповідач постійно працює за кордоном, лише інколи приїжджаючи в Україну до м. Кривого Рогу, де не має житла з належними умовами для розвитку та проживання дитини, що в свою чергу, свідчить про необхідність визначення місця проживання дитини разом з матір`ю (позивачем). Крім того, позивач вважає, що з урахуванням віку дитини (чотири роки), її індивідуальних та психологічних особливостей, відповідати інтересам дитини буде визначення її місця проживання разом з нею, за місцем її реєстрації. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Гузєв І.Г. позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові, просили їх задовольнити. Представники відповідача [PERSON]., [PERSON]., позовні вимоги не визнали, мотивуючи, що визнавши місце проживання дитини разом з матір`ю, будуть порушені права відповідача , батька дитини. [PERSON] в подальшому зможе виїжджати з дитиною за межі міста без згоди батька, тому просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Однак, в свою чергу, не заперечували, що після розірвання шлюбу дитина постійно проживає з матір`ю, відповідач більшість часу працює за кордоном. Представник третьої особи Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, винести рішення відповідно чинного законодавства. Вислухавши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши обставини справи та давши оцінку доказам, наданих в їх обґрунтування, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судом встановлено, що з 14 вересня 2013 року по 26 травня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 26 травня 2016 року згідно з рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Від шлюбу у сторін: [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] . З висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини виконавчого комітету Інгулецької районної у місті у місті Кривому Розі ради, як органу опіки та піклування від 18.03.2020 року, зазначено про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] . Згідно ст. 19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, для розв`язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Згідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей та документів, які стосуються справи. Частинами 1,2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989 року та яка набрала чинності для України 27.09.1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за нею за законом. Згідно з принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 160, ч.ч.1,2 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів. Заслухавши позицію кожної із сторін, позицію органу опіки та піклування, який дійшов висновку про доцільність проживання дитини з матір`ю, приймаючи до уваги встановлені судом обставини а саме, що на даний час дитина проживає разом з матір`ю, за місцем проживання дитини створені всі умови для дитини, мати виховує та утримує сина, суд вважає вірним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] із її матір`ю - позивачкою [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Саме проживання малолітнього [PERSON] із матір`ю, на думку суду, буде цілком відповідати інтересам дитини, забезпечить комфортні умови та сприятиме її здоровому розвитку, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved