Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

у травні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із названим позовом, у якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу гаражу від 17 листопада 2009 року, укладений ним із відповідачкою [PERSON]; стягнути із останньої на його користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 144000 грн. (що становить 12000 доларів США), отриманих згідно розписки; стягнути із відповідачки процесуальні витрати, що складаються із витрат по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу. Позов обґрунтовано тим, що 17 листопада 2009 року позивач придбав у [PERSON] гараж [NUMBER] у гаражному кооперативі «Мрія» по [ADDRESS]. Вартість гаражу 21200 грн., що зазначена у договорі, не відповідає дійсності, так як фактично відповідачці було передано кошти в сумі 12000 доларів США. Право власності на зазначене нерухоме майно належало [PERSON] на підставі рішення третейського суду 2008 року. Однак, 21 серпня 2012 року зазначене рішення було визнано недійсним тим же третейським судом. Більше того, відповідно до судового рішення, спірне нерухоме майно було витребувано із володіння позивача, так як суд прийшов до висновку про незаконність такого володіння. Не дивлячись на звернення до відповідачки із вимогою про повернення коштів, вона жодним чином на неї не відреагувала. Саме тому, [PERSON] був вимушений звернутись до суду. У зв'язку із зазначеним, поніс витрати на правову допомогу та по сплаті судового збору, які він також вважав за логічне стягнути із громадянки [PERSON] У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили про його задоволення із викладених у ньому підстав, та подали на адресу суду заяву про збільшення позовних вимог в частині різниці курсу валют, а саме долару США по відношенню до гривні, таким чином збільшивши суму грошових коштів які поросили стягнути із відповідачки та суму витрат, пов'язаних із сплатою судового збору. Належним чином повідомлена відповідачка про час, день та місце розгляду справи до судового засідання не прибула, причини неявки суду не відомі. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що 17 листопада 2009 року [PERSON] продала [PERSON] гараж [NUMBER] у гаражному кооперативі «Мрія» по [ADDRESS] за 21200 грн. (а.с. 5). Того ж дня, відповідачка [PERSON] написала розписку про те, що отримала від позивача по справі 12000 доларів США за той самий гараж (а.с. 6). 12 травня 2014 року позивач звернувся із вимогою про повернення коштів на адресу відповідачки по справі (а.с. 9). Ухвалою постійно діючого третейського суду від 21 серпня 2012 року було скасовано ухвалу про відкриття провадження та визнано нечинним рішення від 16 квітня 2008 року, яким за [PERSON] було визнано право власності на гараж [NUMBER] у гаражному кооперативі «Мрія» по [ADDRESS] (а.с. 15-17). З примірнику виконавчого листа від 11 липня 2013 року (справа №2-247/2013), вбачається, що із незаконного володіння [PERSON] витребувано зазначений гараж з фарбувальним боксом (а.с. 8) З огляду на встановлені обставини судом зазначається наступне. Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Звернувшись до суду, [PERSON] просив визнати недійсним договір купівлі - продажу гаража, посилаючись на положення статей 203, 213 215, 216, 229 , 230 ЦК України. Так, відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В свою чергу, у зазначених частинах статті 203 ЦК України йдеться про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В супереч вимогам статті 60 ЦПК України, ні позивачем, а ні його представником не надано суду належних доказів, які б свідчили про можливість застосування судом однієї із перерахованих підстав для визнання оспорюваного [PERSON] договору купівлі - продажу гаражу недійсним. Окремо судом зазначається, що всі істотні вимоги, визначені Законом, при укладені оспорюваного правочину його сторонами, було дотримано і виконано. Так само не може бути взято до уваги судом посилання на частину 1 статті 230 ЦК України, у якій йдеться про те, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Посилання представника позивача на ті обставини, що відповідачка знала про те, що не є власником гаражу не може бути взяте судом до уваги, так як із матеріалів справи вбачається, що договір купівлі - продажу було укладено 17 листопада 2009 року. В той же час, право власності на майно, що було предметом зазначеного правочину, у відповідачки виникло ще у 2008 році на підставі рішення третейського суду. Останнє ж було скасовано аж у 2012 році. Тобто, на час укладення продажу гаража, [PERSON] вважалася його власником. З урахуванням позиції суду про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу гаража між сторонами по справі, відсутні підстави для застосування положень статті 216 ЦК України, що врегульовує правові наслідки недійсності правочину. Що стосується позовної вимоги про стягнення із відповідачки на користь позивача 144000 грн. за розпискою, то і в цій частині судом не вбачається підстав для задоволення позову. Посилання [PERSON] та його представника на частину 1 статті 216 ЦК України також не береться судом до уваги у зв'язку із позицією суду про відмову у задоволенні позову щодо визнання недійсним оспорюваного правочину. Крім того, з тексту того ж договору купівлі-продажу гаража вбачається, що сума, за як його було продано становить 21200 грн., а не 12000 доларів США. В той же час, позивач не позбавлений права на звернення до суду із позовом з іншим предметом та з інших підстав, з урахуванням способів захисту цивільних прав особи, визначених статтею 16 ЦК України, щодо вирішення питання про повернення йому коштів за розпискою. З урахуванням викладеного та змісту статей 84 та 88 ЦПК України, суд не знаходить підстав й для задоволення позову в частині стягнення на користь позивача із [PERSON] судових витрат - витрат на правову допомогу та на сплату судового збору.

Outcome: dismissed