Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

У травні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, треті особи: інспектор 1 роти 4 батальйону УПП у Дніпропетровській області, Департамент патрульної поліції, про відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності. Позов мотивований тим, що 10.12.2019 року інспектором 1 роти 4 батальйону управління патрульної поліції у Дніпропетровській області була винесена постанова про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього рух, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія ЕАК № 1846511. Підставою для винесення постанови стало перевищення встановленого обмеження швидкості руху в населеному пункті на 29 км/год. Швидкість руху вимірювалась лазерним вимірювачем швидкості руху т/з TruCam LTI 20/20 ТСО 657. Своїми діями водій порушив п. 12.4. ПДР - порушення швидкісного режиму в населених пунктах, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП. На позивача був накладений штраф у розмірі 255, 00 грн. Не погоджуючись із винесеною постановою інспектора, позивач звернувся до суду. Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 06.03.2020 року по справі № 174/1107/19, адміністративний позов [PERSON] задоволено. Постанова у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 1846511 від 10.12.2019 року скасована. Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП відносно [PERSON] - закрито. Постановою третього апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року, апеляційна скарга Департаменту патрульної поліції залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції - змінено в частині мотивування, а по суті - залишено без змін. Позивач вважає, що відносно нього була незаконно ініційована процедура притягнення до адміністративної відповідальності, протиправно та без відповідних підстав накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 225 грн., що спричинило моральну шкоду, яку оцінює у 18 928, 00 грн. Моральну шкода полягає в тому, що позивач змушений був докладати зусиль для оскарження незаконної постанови, брати участь в судових засіданнях. Також він пережив нервовий стрес внаслідок порушення його прав, було порушено звичний ритм його життя. Моральну шкоду обчислює на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Вважає, що перебував під слідством та судом (справою кримінального обвинувачення) з 10.12.2019 року по 29.04.2020 року, тобто більше 4 місяців, тому просить суд стягнути на його корить з єдиного казначейського рахунку компенсацію за спричинену моральну шкоду в розмірі 18 928, 00 грн. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого він вважає, що не є належним відповідачем по даній справі. Вказує на відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки інспектор ГУНП серед діючих працівників не значиться, а його дії не визнавались незаконними. Закон не містить порядку визначення розміру відшкодування моральної шкоди за накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу. Позивач не надав суду доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних страждань, втрат немайнового характеру. Розмір відшкодування є завищеним та призведе до незаконного збагачення особи. З цих підстав представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити повністю. Третя особа-Департамент патрульної поліції надав пояснення, в яких вказує, що працівник поліції діяв в рамках своїх повноважень, зокрема, мав право зупинити автомобіль позивача, оскільки той рухався із перевищенням встановленої швидкості в населених пунктах. Скасування постанови зумовлено лише неналежною якістю зображення транспортного засобу, хоча швидкість була зафіксована вірно. При цьому сам факт скасування постанови інспектора поліції не свідчить про наявність умислу чи свідомого порушення прав особи. Зазвичай скасування постанов інспекторів не є порушенням. Позивач не має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки будь-яких аргументованих доказів її заподіяння не надав. На спірні правовідносини не може розповсюджуватись Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Скасування постанови у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, є достатньою справедливою сатисфакцією та повністю забезпечує нівелювання наслідків складання такої постанови. З цих підстав просить відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 27 травня 2020 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року справа передана на розгляд до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська - за підсудністю. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 січня 2021 року справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2021 року залучено як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Департамент патрульної поліції. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї зі сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд з урахуванням обставин справи, характеру до обсягу доказів, вважає доцільним розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 10.12.2019 року інспектором 1 роти 4 батальйону управління патрульної поліції у Дніпропетровській області винесена постанова у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього рух, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАК № 1846511. Згідно постанови водій [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. ч. 1 ст. 122 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255, 00 грн. Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 06.03.2020 року по справі № 174/1107/19, вищевказана постанова скасована, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито. Суд дійшов висновку про те, що притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності здійснено з порушенням вимог закону, правомірності прийнятого рішення відповідачем в суді не доведено, у зв`язку з чим постанова у справі про адміністративне правопорушення, винесена відповідачем про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, є протиправною і підлягає скасуванню. Постановою третього апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року, апеляційна скарга Департаменту патрульної поліції залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції змінено. Так, колегія суддів підтвердила законність та правомірність використання відповідачем 10.12.2019 лазерного вимірювачу швидкості TruCam LTI 20/20 TC0657 у цій справі не є спірним та підтверджується змістом наданих копій свідоцтва про повірку приладу від 21.12.2018 № 22-01/13724, сертифікату від 29.08.2012 №UA-MI/1-2903-2012, експертного висновку лазерного вимірювача від 27.09.2018 №04/02/03-3008. Разом з тим, відеозапис з приладу TC0657 тривалістю 02 секунди містить зображення руху декількох транспортних засобів, з наведенням прицілу на перший автомобіль темного кольору, який рухався зі швидкістю 79 км на год, при цьому зображення відтворено неякісно, нечітко, символи державного номерного знаку, марку, колір транспортного засобу не видно. Роздруківка цього запису взагалі жодного зображення транспортного засобу не містить, локацією зазначено м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 36, що не відповідає місцю скоєння правопорушення зазначеного відповідачем у постанові. Крім того, в оскаржуваній постанові час скоєння правопорушення визначений 12:53 год, натомість на відеозаписі вимірювання швидкості здійснено о 13:05 год. Відтак суд апеляційної інстанції вважав здобуті докази неналежними. Мотиви задоволення позовних вимог з яких виходив суд першої інстанції щодо недопустимості як доказу відеозапису з фіксації вимірювальною технікою, порушення відповідачем права позивача на захист та упередженість відповідача, не в повному обсязі відповідають обставинам справи. Отже, рішення першої інстанції було змінено, та викладено мотивувальну частину рішення в редакції постанови суду апеляційної інстанції. Таким чином, фактичною підставою скасування постанови інспектора патрульної поліції серія ЕАК № 1846511, стало те, що зображення на приладі вимірювання відтворено неякісно, нечітко, символи державного номерного знаку, марку, колір транспортного засобу не видно. Цей факт інспектор міг бачити на момент винесення постанови. Про недостатність та суперечливість такого доказу вказував й водій, проте інспектор залишив це поза увагою. Відповідно до змісту ст. 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Спеціальним Законом, який регламентує порядок відшкодування шкоди, завданої органами, що здійснюють кримінально-правову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, суду - є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Як встановлено статтею 1 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. З аналізу ст. 2 Закону № 266/94-ВР також видно, що серед іншого, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Досліджуючи норми ст. 1, 2 Закону № 266/94-ВР у їх взаємозв`язку, суд вважає, що право на відшкодування шкоди пов`язується із незаконністю накладання штрафу в провадженні по справі про адміністративне правопорушення, за умови, якщо справа закривається судом, або скасовується акт, на підставі якого накладено стягнення з причин відсутності складу адміністративного правопорушення. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Така позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року по справі № 569/1799/16-ц. У цій же постанові зазначено, що закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди, оскільки позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. За загальним розумінням, моральна шкода полягає у втратах немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особі. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Приймаючи до уваги, що позивача було незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 255, 00 грн., що зумовило докладання ним додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, оскарження незаконної постанови в суді, суд вважає, що позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у переживаннях, нервових напруженнях, наявності загрози стягнення суми штрафу, інших негативних наслідків, пов`язаних з притягненням до відповідальності. Суд вважає доведеним факт заподіяння моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між протиправними діями посадової особи державного органу та заподіянням моральної шкоди. Між тим, розмір штрафу, який загрожував позивачу, є вкрай невеликим, тобто з точки зору розумності і справедливості, ця сума штрафу не могла спричинити негативних наслідків, не становить втручання в майнові права позивача. Суд бере це наведене до уваги, оскільки при оцінці розміру моральної шкоди у даних правовідносинах, слід враховувати не лише сам факт незаконного притягнення до відповідальності, а розмір санкції, яка загрожувала позивачу. В цей же час з боку відповідача - Державної казначейської служби України, порушень прав позивача не встановлено, оскільки спір виник з протиправних дій іншого державного органу, тому в цій частині позов є безпідставним. Щодо посилань представника ГУНП в Дніпропетровській області про те, що вони не є належними відповідачами у даній справі, суд відзначає таке. Приписами частини першої статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Згідно частини першої статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції. Територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання (ч.1 ст.15 ЗУ «Про Національну поліцію»). Аналіз наведених норм права свідчить про те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених частиною другою статті 122, частиною першою статі 126 КУпАП, інспектори відповідного органу поліції діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органів Національної поліції, а саме - від імені Департаменту патрульної поліції Національної поліції України і її територіальних органів. Належним відповідачем у даній справі є Департамент патрульної поліції, тобто, відповідний суб`єкт владних повноважень, від імені якого складений протокол про адміністративне правопорушення, а відтак й повинно здійснюватися відшкодування шкоди. Позивачем протягом всього часу розгляду справи не подавались суду клопотання про залучення до розгляду у справі як відповідача Департаменту патрульної поліції чи заміну неналежного відповідача на належного, а норми ЦПК України не дають право суду самостійно здійснювати такі дії без наявності відповідного клопотання позивача. Відповідно, право визначення особи відповідача покладено на позивача, й суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача. Проте суд не може вдаватися до надмірного формалізму та відмовити позивачу в задоволенні позову лише з цієї підстави, оскільки право на відшкодування моральної шкоди здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, а Департамент патрульної поліції залучений до участі у справі як третя особа. Щодо розміру компенсації моральної шкоди суд враховує наступне. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характер або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини надає «автономне» значення концепції «кримінальне обвинувачення», незалежне від категорій, що використовуються в національних правових системах держав - учасниць Конвенції (Адольф проти Австрії (Adolf v. Austria), пункт 30). Першочергова оцінка Європейським судом з прав людини застосовності кримінального аспекту ст. 6 Конвенції ґрунтується на критеріях, викладених у рішенні у справі Енгель та інші проти Нідерландів (Engel and Others v. the Netherlands) (пункти 82 - 83): 1) класифікація в національному законодавстві; 2) характер правопорушення та 3) суворість покарання, ризику якого піддається відповідна особа. Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебував у статусі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності з 10.12.2019 року по 29.04.2020 року, тобто 141 день, або 4 місяці та 19 днів. Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» затверджено розмір мінімальної заробітної плати на 2021 рік. Так, з 01 січня 2021 року мінімальна заробітна плата в України становить 6 000 гривен. Розрахунок шкоди виглядає наступним чином: 4 міс. х 6000 грн. + 6000 грн. / 30 х 19 = 27 800, 00 грн. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 20.09.2018 року по справі № 686/23731/15-ц вказала, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто йдеться саме про розмір заробітної плати на момент розгляду спору по суті про відшкодування такої шкоди. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Розмір компенсації шкоди, передбачений Законом України № 266/94, у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Але разом з тим, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. З урахуванням обставин справи, суд вважає можливим зменшити розмір моральної шкоди, яка підлягає компенсації [PERSON] до 5000 грн. Визначаючи такий розмір моральної шкоди суд враховує тривалість та глибину моральних страждань, зокрема, період перебування позивача у статусі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, розміру штрафу, який загрожував позивачу (лише 255, 00 грн.), та можливі зміни у його майновому стані, необхідність докладати додаткових зусиль для відвернення негативних наслідків стягнення штрафу, а саме оскарження до державних органів постанови, нервове перенапруження, стрес та інші негативні наслідки. Саме такий розмір моральної шкоди є обґрунтованим та не призведе до безпідставного збагачення. При зменшенні розміру моральної шкоди суд також враховує, що позивачем не додано жодних доказів, які б свідчили про суттєве ушкодження його здоров`я, погіршення самопочуття тощо. Будь-яких інших негативних наслідків накладання адміністративного стягнення, під час розгляду справи, не встановлено. Моральна шкода у розмірі 5 000, 00 грн. в повній мірі здатна забезпечити відновлення немайнових втрат позивача та задовольнити розумні потреби [PERSON] . За встановлених судом фактичних обставин та змісту спірних правовідносин, а також враховуючи, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції, суд вважає, що завдану позивачу шкоду слід відшкодувати, стягнувши кошти з Державного бюджету України, що не буде виходом за межі позовних вимог. Суд відхиляє доводи Департаменту патрульної поліції, які зводяться до переоцінки доказів та доведення того, що інспектор поліції діяв в межах своїх повноважень та його дії є законними. Так, оцінка дій та рішення інспектора поліції надавались під час розгляду справи про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності від 10.12.2019 року, серії ЕАК № 1846511. Водночас вбачаються підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки судовими актами встановлений факт того, що [PERSON] був незаконно притягнутий до адміністративної відповідальності. При цьому сам факт скасування незаконної постанови не може бути розумною і достатньою сатисфакцією, як помилково вважає Департамент патрульної поліції. На підставі викладеного, згідно ст. ст. 1, 2, 13 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,

Outcome: partial