Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

У Слов'янський міськрайонний суд звернувся [PERSON] з позовом до ВАТ «Содовий завод», і просить стягнути з відповідача на свою користь: заборгованість по заробітній платі у сумі 862,80 гривня, та компенсацію втрати частини заробітку, у звязку з порушенням терміну її виплати у сумі 6914,05 гривень. У ході судового розгляду [PERSON], уточнивши свої позовні вимоги, окрім зазначених вимог, також просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримку розрахунку при звільненні у сумі 25426,56 гривень. Позивач обґрунтовує заявлені вимоги тим, що раніш він являвся працівником ВАТ «Содовий завод». Під час роботи на підприємстві заробітна плата йому виплачувалась не своєчасно. 6 червня 1999 року він був звільнений з підприємства за власним бажанням. До теперішнього часу відповідачем не проведено з ним розрахунок і не виплачена заборгованість по заробітній платі, а тому він просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у сумі 862,80 гривня, компенсацію втрати частини заробітку, у звязку з порушенням терміну її виплати у сумі 6914,05 гривень, а також середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі починаючи з 6 червня 1999 року по теперішній час, а всього у загальній сумі 25426,56 гривень. Позивач будучи повідомлений належним чином, судовими повістками, про дату та час судового розгляду, у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутність. Представник відповідача ВАТ «Содовий завод», будучи повідомлений належним чином, судовими повістками, по про дату та час судового розгляду справи, у судове засідання не зявився. Відповідачем до суду надана заява про розгляд справи за відсутністю його представника, при цьому відповідачем було зазначено, що окрім дійсної заборгованості по заробітній платі інших заявлених [PERSON] вимог не визнає. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що: позов [PERSON] до ВАТ «Содовий завод», про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітку, та середнього заробітку за час затримки розрахунку, підлягає частковому задоволенню. У ході судового засідання з достовірністю було встановлено, що: [PERSON] раніш являвся працівником ВАТ «Содовий завод і 6 червня 1999 року на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням був звільнений з даного підприємства. Під час роботи на ВАТ «Содовий завод», заробітна плата [PERSON] виплачувалась не своєчасно і при його звільнені з підприємства заборгованість по заробітній платі йому виплачена не була і становила 862,80 гривень. Постановою господарського суду Донецької області від 4 вересня 2003 року ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура, яка на теперішній час ліквідаційна процедура ВАТ «Содовий завод» не закінчена, ліквідатором підприємства являється [PERSON] Відповідно вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно вимог ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникові втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» визначено, що: виплата громадянам суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Також статтею 7 цього Закону передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Таким чином, для розрахунку компенсації втрати частини заробітної плати необхідні дані щодо розміру щомісячного її нарахування, розміру її виплати і розміру заборгованості. Статтями 11, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Під час розгляду справи позивачем не було надано доказів на підтвердження цих виплат, з заявою про витребування вказаних документів у відповідача позивач також не зверталась, а тому суд позбавлений можливості провести відповідні розрахунки. У звязку з викладеним суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість по заробітній платі у сумі 862,80 гривень, а у стягненні компенсаційних виплат необхідно відмовити. Відповідно до вимог розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи, що передували події, якою повязана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців дні на число відпрацьованих робочих днів. Враховуючи наявну в матеріалах справи довідку, відповідно якої середньомісячна заробітна плата позивача складає 31,16 гривень, а середній заробіток при 5-денному робочому тижні складає 6,08 гривень. Кількість робочих виходів позивача за 5-тиденним робочим тижнем за офіційно опублікованими статистичними даними «Про норму тривалості робочого часу» у оприлюднених листах Міністерства праці і соціального захисту населення України за період з 6 червня 1999 року по 20 липня 2016 року складала би 4188 днів. З урахуванням наведеного сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 25463,04 гривень (6,08 гривень х 4188 день). Як розяснено у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Крім того, згідно Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувалися. За положенням ч.4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобовязань і зобовязань щодо сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, податків і зборів. У трудових правовідносинах такі поняття як зобовязання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобовязання не застосовуються. Такі терміни використовуються у ниці статей Цивільного та Господарського кодексів України. Зазначені норми трудового права структурно віднесені до розділу VII «Оплата праці» указаного кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобовязання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що дія мораторію не поширюється на вимоги колишніх працівників про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. За таких обставин, наявних в матеріалах справи доказів, та наведених законодавчих норм права, розяснень Пленуму Верховного Суду України, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку підлягають частковому задоволенню. Виходячи з періоду затримки (з 6 червня 1999 року по 20 липня 2016 року), штучного накопичення суми середнього заробітку з боку позивача (його не звернення за захистом свого порушеного права протягом тривалого часу), враховуючи розмір заборгованості (862,80 гривень), та істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком, який просить стягнути позивачка, суд вважає за можливе відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України стягнути з відповідача 5000 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved