Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

У травні 2014 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що перебував у трудових відносинах з відповідачем, однак його незаконно було звільнено з роботи, у зв'язку із чим він був змушений звернутися до суду із позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та завданої моральної шкоди. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 9 липня 2012 року його позов до відповідача задоволено: зобов'язано ДП ДАК «Хліб України» скасувати наказ про його звільнення, поновити його на роботі на посаді майстра ДП ДАК «Хліб України», а також стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 13 155 грн. та 500 грн. моральної шкоди. Проте у порушення ст. 236 КЗпП України судове рішення про поновлення його на роботі фактично виконано лише 3 червня 2013 року. Посилаючись на те, що у період з 9 липня 2012 року по 3 червня 2013 року він не працював та не мав іншого заробітку, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою виконання рішення суду за період з 10 липня 2012 року по 2 червня 2013 року у розмірі 19 138 грн. 50 коп. У судовому засіданні позивач поданий позов підтримали в повному обсязі, просив про його задоволення. Відповідач в судовому засіданні поданий позов визнав в повному обсязі, погодився із заявленим позивачем розміром середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Згідно із положеннями ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб в межах заявлених позовних і на підставі доказів наданих сторонами. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог (п.1 ст. 60 ЦПК). Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За приписами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що з 25 березня 1991 року по 7 листопада 2011 року [PERSON] працював на посаді майстра Чернівецького комбінату хлібопродуктів, який у березні 1998 року реорганізовано в дочірнє підприємство ДАК «Хліб України» Чернівецький комбінат хлібопродуктів». Наказом № 14 від 7 листопада 2011 року [PERSON] звільнено із займаної посади за порушення трудової дисципліни, а наказом № 25-К звільнено за прогули на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 9 липня 2012 року, яке в апеляційному порядку ДП ДАК «Хліб України» не оскаржувалось, позов [PERSON] задоволено: скасовано накази № 14 та № 25 від 7 листопада 2011 року про звільнення позивача з роботи та поновлено [PERSON] на роботі на посаді майстра ДП ДАК «Хліб України» Чернівецький комбінат хлібопродуктів», а також стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 13 155 грн. 17 коп. та завдану моральну шкоду в розмірі 500 грн. Частиною 5 ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Крім того, ст. 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Таким чином, поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов'язками, які мали місце до звільнення; здійснення оплати всього часу вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням; поновлення безперервного стажу роботи, у тому числі стажу для відпустки та поновлення у всіх правах за цією посадою (отримання надбавок тощо). До того ж, відповідно до ст. ст. 24, 31, ч. 5 ст. 235 КЗпП України, ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження», а також ураховуючи вищевказане, негайне виконання рішення суду означає обов'язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків. Разом з тим, як установлено судом, у порушення наведеної норми трудового права, не зважаючи на те, що відповідач не скористався своїм правом на апеляційне оскарження рішення суду, негайного виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі не відбулося, й відповідно [PERSON] був поновлений відповідачем на роботі лише 3 червня 2013 року, що підтверджується відповідним наказом від 3 червня 2013 року № 4-к. Таким чином, судом встановлено, що позивач на роботі був поновлений майже через 11 місяців після ухвалення рішення суду й відповідно з метою відновлення свого порушеного права позивач неодноразово звертався до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення та відповідач з часу надрання законної сили рішенням суду мав достатньо часу для добровільного його виконання. Ураховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що відповідач допустив порушення вимог ст. 235 КЗпП України щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення незаконно звільненого працівника, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Отже, чинне трудове законодавство передбачає покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності за затримку виконання такого рішення суду у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Указана відповідальність покладається на власника або уповноважений ним орган за наявності їхньої вини без обмеження строком, передбаченим ст. 233 КЗпП України. При цьому, розраховуючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку із невиконанням рішення про поновлення на роботі, який підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до роз'яснень п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Так, розрахунок середнього заробітку проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Згідно із абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом п.5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку). Таким чином, відповідно до п.п.2, 8 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу вимушеного прогулу провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана ця виплата. Нарахування виплат проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані дні протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Як убачається матеріалів справи, зокрема з рішення Першотравневого районного суду від 9 липня 2012 року, згідно із яким позивача поновлено на роботі, а також стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, й відповідно в розумінні положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України встановлені даним судовим рішенням обставини не підлягають доказуванню, а також визнаються відповідачем, заробітна плата [PERSON] за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню (вересень - жовтень 2011 року) становить 3 658 грн. й відповідно розмір щоденної заробітної плати позивача визначено в розмірі 85 грн. 06 коп. із розрахунку 43 робочих днів за цей період. При цьому, як встановлено судом, у зв'язку із невиконанням відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі, вимушений прогул становить за період з 10 липня 2012 року по 2 червня 2013 року - 225 робочих днів (а.с. 11). Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача становить 19 138 грн. 50 коп. (225 х 85 грн. 06 коп. = 19138 грн. 50 коп.). За таких обставин суд, виходячи з наведеного, а також аналізуючи зібрані у справі докази й відповідно ураховуючи визнання відповідачем позову, приходить до висновку, що поданий [PERSON] позов підлягає задоволенню, а порушені права та інтереси позивача підлягають відновленню, шляхом задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, допущеного з вини відповідача. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved