Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідно до умов кредитного договору № MRIPGK04000029 від 26.09.2006 року ПАТ КБ «Приватбанк» зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 19988,03 доларів США на термін до 23.09.2021 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, передбаченому договором. В порушення умов кредитного договору відповідач грошові кошти не повернув, внаслідок чого утворилася заборгованість станом на 04.04.2016 року в розмірі 13077,78 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 11217,26 доларів США, заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 1455,61 доларів США, заборгованості по комісії за користуванням кредитом 228,60 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в розмірі 176,31 доларів США. На підставі цього просить стягнути вказану суму заборгованості та судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволені. Відповідачі та їх представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, у судовому засіданні та у своїх письмових запереченнях наголошували на відсутності належних бухгалтерських документів, які б підтверджували видачу кредитних коштів та наявність заборгованості перед банком. Посилались на порушення ведення бухгалтерського обліку та відсутності відкритого особистого (поточного) валютного рахунку у [PERSON], відсутності оригіналів бухгалтерських документів у банка та на втрату права вимоги за кредитним договором у звязку із укладенням банком договору відступлення права вимоги іноземній компанії. Також зазначали про те, що положеннями кредитного договору не передбачена виплата комісії. Вказували про отримання [PERSON] грошових коштів в касі банку в сумі 17000,00 доларів США та заперечували проти отримання 2988,00 доларів США та укладання договору страхування. Крім того, 19 серпня 2016 року [PERSON] звертався до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 22 вересня 2017 року за заявою позивача вказаний зустрічний позов залишено без розгляду. Відповідачі та їх представники у останніх два судових засідання не зявилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, поважності причин їх неявки не представили у звязку із цим суд на підставі положень частини 2 та 4 статті 170 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи в їхній сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав. Судом установлено, що 26 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № MRIPGK04000029, відповідно до умов якого (пункту 1.1) банк зобовязався надати [PERSON] кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 26 вересня 2006 року по 23 вересня 2021 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 17000,00 доларів США на придбання жилої нерухомості, а також у розмірі 2988,03 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісяця в період сплати у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту. Цим же пунктом кредитного договору передбачено, що погашення заборгованості за договором здійснюється у такому порядку: щомісяця у період сплати, за який приймається період з 24 по 28 число кожного місяця, позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 241,55 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди, комісії. Згідно з пунктом 1.2. кредитного договору для виконання договору банк відкриває позичальнику рахунок 29099054018532 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості, кредитний рахунок 22335054000483, рахунок по відсотках 22384054000694, рахунок для обліку комісії та винагороди 35780054014163. Таким чином у кредитному договорі чітко визначено дати і щомісячні суми до сплати, що є достатнім для визначення обсягу фінансових зобовязань [PERSON] та належного виконання ним умов кредитного договору. Також положення параграфу 2 глави 71 ЦК України, які регулюють правовідносини при укладанні кредитного договору, не передбачають обовязкового складання окремого документу - графіку платежів, а тому з огляду на відсутність імперативних положень розмір та періодичність платежів можуть бути викладені безпосередньо в тексті договору, що власне і було зроблено сторонами. Згідно наявної в справі анкети-заяви від 22 вересня 2006 року перед укладенням кредитного договору [PERSON] письмово повідомлялося про наявні умови кредитування, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, повязаний з одержанням кредиту, його обслуговуванням за поверненням), включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги (т.2 а.с.127,128). Отже [PERSON] до укладення кредитного договору в письмовій формі було повідомлено про всі суттєві умови кредитування, в тому числі про сукупну вартість кредиту. Крім того, судом встановлено, що за нотаріально посвідченим договором викупу (відступлення) права вимоги, укладеного між «Юкрейн Мортгейдж Лойн Файненс №1 Пі-Ел-Сі» та ПАТ КБ «ПриватБанк» 14 квітня 2016 року, позивач придбав права вимоги за кредитним договором № MRIPGK04000029 від 26 вересня 2006 року, укладеного із [PERSON] (т.1 а.с.80, 83-108). Тому доводи відповідачів щодо відсутності у ПАТ КБ «ПриватБанк» права вимоги за кредитним договором є неспроможні. Згідно пункту 21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов'язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії. З оглянутих матеріалів кредитної справи та з наданих суду меморіальних ордерів вбачається, що [PERSON] отримав в касі банку суму, яка визначена кредитним договором, в розмірі 17000,00 доларів США на придбання житлової нерухомості, що підтверджується ордером від 26 вересня 2006 року та заявою про видачу готівки від 26 вересня 2006 року, а також не заперечується відповідачем. Крім того, відповідно до пунктів 1.1., 2.1.3., 2.2.7. кредитного договору відповідачу було відкрито кредитну непоновлювальну лінію на погашення страхових платежів на загальну суму 2988,03 доларів США, які банк перераховує за позичальника в разі відсутності відомостей про добровільну сплату страхових платежів. Згідно представлених договорів страхування між ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» та [PERSON] одночасно із укладенням кредитного договору було укладено два договори страхування: договір особистого страхування № MRIPLK00002067 від 26.09.2006 року із щомісячним страховим платежем 429,25 грн. та договір страхування майна № MRIPGK00002066 від 26.09.2006 року із щомісячним страховим платежем 567,72 грн. Відповідно до умов обох договорів страхування страховим агентом [PERSON] є ПАТ КБ «Приватбанк», який здійснює списання грошових коштів та сплату страхових платежів від імені та в інтересах [PERSON], що також передбачено пунктом 2.2.5 та 2.3.5 кредитного договору, в тому числі передбачено право банку списувати з усіх видів поточних рахунків позичальника грошові кошти в іноземній валюті для подальшого конвертування у національну валюту за існуючим на дату списання курсом валют на Міжбанківському валютному ринку. Строк дії вказаних договорів страхування щорічно лонгується до повного погашення кредитної заборгованості (пункт 10, 11 договорів страхування). Доводи відповідача щодо незаконності вимог банку про стягнення страхових платежів в сумі 2988,03 доларів США є безпідставними, оскільки вказана сума не була заявлена банком до стягнення. Так із представленого розрахунку заборгованості за кредитним договором, долученого до позову, слідує, що сума позову була нарахована із тіла виданого кредиту в розмірі 17000,00 доларів США та жодних сум страхових платежів відповідачу у позові не висувалось. Отже ПАТ КБ «Приватбанк» не було заявлено в позові сум страхових платежів, які б були предметом спору. Відповідачем [PERSON] не представлено доказів неврахування банком будь-яких платежів, які б в дійсності були проведені позичальником та не враховані банком. За змістом ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При цьому виконання зобов'язань вимагається від обох сторін за договором. Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Проте відповідач взяті на себе кредитні зобов'язання за кредитним договором у встановленому порядку не виконав, у зв'язку з чим станом на 04 квітня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 12901,47 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом 11217,26 доларів США, заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 1455,61 доларів США, заборгованості по комісії за користуванням кредитом 228,60 доларів США. Крім того, відповідно до договору поруки № MRIPGK04000029/1 від 26 вересня 2006 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], остання взяла на себе відповідальність перед кредитором (ПАТ КБ «ПриватБанк») за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Відповідно до пункту 4 договору поруки у випадку невиконання боржником зобовязань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Наведеними умовами договору поруки встановлено солідарну відповідальність за кредитними зобовязаннями між сторонами спору. Згідно зі ст. 541 ЦК України солідарний обовязок або солідарна вимога виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання та відповідно до вимог ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обовязку боржників кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обовязку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати неодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобовязаними доти, доки їхній обовязок не буде виконаний у повному обсязі. Вимогами ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. З огляду на укладений договір поруки, [PERSON] як поручитель відповідає солідарно перед банком за несвоєчасне погашення кредитного зобовязання боржником. Що стосується доводів відповідача про заборону розрахунків в іноземній валюті суд вважає їх безпідставними з огляду на наступне. За положеннями статей 6, 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Згідно зі статтею 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого постановою правління НБУ від 14.10.2004 року N 483. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Отже, враховуючи, що сторони є вільними в укладенні договору, у кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті, що відповідає змісту стаття 533 ЦК України, на спростування доводів відповідача банком надано суду банківську ліцензію від 19 березня 1992 року № 22, а також відповідно до переліку банків, які мають відповідні пункти ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями за нумерацією, визначеною у Положенні про порядок видачі банкам ліцензії на здійснення банківських операцій, затвердженому постановою Правління Національного банку України від 06 травня 1998 року № 181 (із змінами та доповненнями) за станом на 01 жовтня 2001 року КБ «ПриватБанк» відносився до такого, розрахунки в іноземній валюті у такому випадку відповідають змісту наведених норм права, та не можуть свідчити про порушення прав сторони договору (позичальника). З огляду на викладене, доводи відповідача про відсутність у ПАТ КБ «ПриватБанк» на момент укладення кредитного договору банківської ліцензії та необхідних дозволів на здійснення операцій в іноземній валюті не відповідають дійсним обставинам справи, а доводи про те, що договір укладений в іноземній валюті, у зв'язку з чим порушуються його права, як позичальника, оскільки банк не мав права укладати договір у такій валюті та проводити розрахунки за ним, спростовуються наведеними положеннями матеріального права, тому судом відхиляються. Вирішуючи вимоги щодо нарахування штрафних санкцій за позовом, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Згідно зі ст. 549 ЦК України штраф обчислюється у відсотках від суми невиконаного зобов'язання. Разом з тим, за змістом ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно зі ст. 2 Закону України від 02 вересня 2015 року № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилась антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної організації. Відповідно до п. 1 Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, м. Маріуполь відноситься до населеного пункту, на території якого здійснюється антитерористична операція. Згідно з ч. 2 ст. 11 Прикінцевих положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після її завершення. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований і проживає в місті Маріуполі. На підставі наведеного, враховуючи, що банком заявлено вимогу про стягнення штрафів саме з 2015 року, основний позов в частині стягнення з відповідача штрафу, заявлений в межах строку дії вказаного законом, задоволенню не підлягає. Щодо валюти розрахунку за кредитним договором, то суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет). Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1680цс15, який за змістом ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися всіма судами загальної юрисдикції. Таким чином, оскільки відповідачі умови кредитного договору та договору поруки належним чином не виконали, внаслідок чого станом на 04 квітня 2016 року утворилася заборгованість, а тому з відповідачів в солідарному порядку слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитом 11217,26 доларів США, заборгованість по відсотках за користування кредитом в сумі 1455,61 доларів США, заборгованість по комісії за користуванням кредитом 228,60 доларів США, а всього 12901,47 доларів США. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволені частково, а ним при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 5119,95 грн., то у порядку передбаченому ст. 88 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідачів в рівних частинах пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі по 2525,41 грн. з кожного.

Outcome: partial