Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

У червні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 17.07.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №399, обґрунтовуючи тим, що фактичні шлюбні відносини між ними припинені у звязку з відсутністю взаєморозуміння, спільне господарство сторони не ведуть, тому шлюб між ними носить виключно формальний характер. Спору щодо спільного майна не має. Вважає поновлення шлюбних відносин та примирення неможливими. У подружжя є малолітня дитина донька [PERSON], [INFO]. Дитина проживає із матірю. Спору щодо місця проживання дитини не має. Ухвалою суду від 08.10.2018 року сторонам надавався строк для примирення один місяць, однак сторони не примирилися. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення. Вислухавши позивачку, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі з 17.07.2015 року, що підтверджується актовим записом про шлюб №399 від 17.07.2015 року (а.с.17). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖД №470142, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №331 (а.с.4). Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб від 15.06.2018 року №05-13/1099, виданої виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради, дитина [PERSON] проживає разом із матірю (а.с.7). Сторони сімейні стосунки не підтримують, разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Спору щодо місця проживання дитини не має. Спір щодо стягнення аліментів на утримання дитини буде вирішуватися окремо, що з огляду на положення ст.82 ЦПК України є обставинами, які не підлягають доказуванню. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки сторони однією сімєю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивачки, а також відповідач позов визнав, наслідки визнання позову, передбачені ч.2 ст.206 ЦПК України відповідачу відомі, суд вважає за можливе шлюб розірвати.

Outcome: approved