Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

У червні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів [PERSON], ГОНК «Слово і діло» та просить: - зобов'язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та, за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію, а саме у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили письмово підготувати та надати для опублікування на Інтернет-сайті «Слово і діло» без внесення правок, коментарів тощо інформацію наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ: Створена мною інформація про громадянина України [PERSON], розміщена [INFO] о 19 годині 14 хвилин на Інтернет-сайті «Слово і діло» у статті за назвою «[INFO]», а саме: «За часів [PERSON] «Укрспирт» контролювала зв'язка під заступництвом [PERSON]. Мова про тодішніх міністрів АПК [PERSON], палива й енергетики - [PERSON] й екології - [PERSON].»; «…схеми [PERSON]…»; «…людей [PERSON]…»; «[PERSON] теж вважається людиною [PERSON], тобто [PERSON]… Він - теж креатура «[PERSON]»»; «…«Укрспирт» у [PERSON]…»; «…війну за «Укрспирт» до переможного кінця…» є недостовірною та не відповідає дійсності.»; - зобов'язати Громадську організацію «Система народного контролю «Слово і діло» без внесення без внесення правок, коментарів у день отримання від [PERSON] тексту спростування, зазначеного у пункті 2, розмістити інформацію у цілодобовому вільному доступі на Інтернет-сайті «Слово і діло»; - зобов'язати [PERSON] у день розміщення Громадською організацією «Система народного контролю «Слово і діло» на Інтернет-сайті «Слово і діло» тексту спростування без внесення правок, коментарів тощо зробити перепост (поширити зі сторінки сайту) публікації на своїй особистій сторінці у всесвітньовідомій мережі Facebook. Позов мотивовано тим, що зазначені вище висловлювання [PERSON] є фактичними твердженнями та підлягають перевірці на предмет відповідності дійсності. Позивач вважає, що розповсюджена відповідачем [PERSON] інформація є недостовірною, такою, що порушує особисті немайнові права позивача, а саме право на честь гідність та ділову репутацію, у зв'язку з чим підлягає спростуванню. Також позивач посилається на те, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 30.11.2016 у справі № 22-ц/796/12950/2016 визнано недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] поширену народним депутатом України [PERSON] в прямому ефірі телепрограми Шустер LIVE на телеканалі 3S.tv інформацію про будь-який вплив позивача на ДП «Укрспирт», а тому, посилаючись на положення ст. 61 ЦПК України, вважає, що зазначені обставини є встановленими та не підлягають доказуванню. Позивач у судове засідання не з'явився, однак, представником позивача через канцелярію суду подана заява про розгляд справи у відсутність сторони позивача. Також, зазначено, що позивач позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки у судове засідання суду не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. Відповідач ГОНК «Слово і діло» свого уповноваженого представника у судове засідання не направив, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки у судове засідання суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. За цих обставин, суд на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність відповідачів, та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Судом встановлено, що інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та спростувати «За часів [PERSON] «Укрспирт» контролювала зв'язка під заступництвом [PERSON]. Мова про тодішніх міністрів АПК [PERSON], палива й енергетики - [PERSON] й екології - [PERSON].»; «…схеми [PERSON]…»; «…людей [PERSON]…»; «[PERSON] теж вважається людиною [PERSON], тобто [PERSON]… Він - теж креатура «[PERSON]»»; «…«Укрспирт» у [PERSON]…»; «…війну за «Укрспирт» до переможного кінця…» була поширена у контекстах наступного змісту: «За часів [PERSON] «Укрспирт» контролювала зв'язка під заступництвом [PERSON]. Мова про тодішніх міністрів АПК [PERSON], палива й енергетики - [PERSON] й екології - [PERSON].» «Після революції міністром АПК став [PERSON], свободівець. Він не став ламати схеми [PERSON], а навпаки - всіляко заохочував їх. Всі ці два роки [PERSON] і [PERSON] намагалися відтіснити з «Укрспирту» людей [PERSON] і [PERSON].». «Два місяці тому, 29 березня, було скоєно напад на заступника директора «Укрспирту» [PERSON]. Його побили битами, він зазнав кульових поранень, однак вижив. Налякали. [PERSON] теж вважається людиною [PERSON], тобто [PERSON]. Два місяці потому, сьогодні, вбили радника глави «Укрспирту» [PERSON]. Він - теж креатура «[PERSON]». Кажуть, колишній в. о. директора «Укрспирту» [PERSON] - кум [PERSON], а його брат - кум [PERSON]. Але це непідтверджена інформація.». «[PERSON] вже заявив на Фейсбуці, що пов'язує це вбивство з діяльністю ГПУ, СБУ і МВС. Тобто звинуватив у співучасті правоохоронні органи. Тим самим підтвердивши версію про те, що «Укрспирт» у [PERSON] відбирають нинішні можновладці.». «Під час травневих свят [PERSON] вирішив зібрати своїх друзів і партнерів на відпочинку в Карлових Варах… Саме на цій зустрічі було вирішено продовжити війну за «Укрспирт» до переможного кінця.». Верховний суд України у п. 18 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Судом встановлено, що розміщену [INFO] о 19 годині 14 хвилин на Інтернет-сайті «Слово і діло» у статті «[INFO]» за посиланням https:[INFO] інформацію було поширено на сторінці у соціальній мережі facebook зареєстрованій на ім'я [PERSON], яке містило, у тому числі зображення статті у якій міститься оскаржувана інформація та власний допис автора зазначеної сторінки. Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 15 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Суд також бере до уваги той факт, що за станом на день подання цієї заяви за посиланням https:[INFO] відкривається інформація, розміщена [PERSON], головним редактором, директором «Слово і Діло», наступного змісту: «[INFO] на аналітичному порталі «Слово і діло» було розміщено авторську колонку «[INFO]». У тексті автором наводились міркування з приводу можливих причин вбивства радника керівника «Укрспирту» [PERSON] та ситуації навколо вказаного підприємства. Після розміщення статті на аналітичному порталі «Слово і діло» до редакції надійшли матеріали, які поставили під сумнів деякі відомості, викладені у статті. У зв'язку з тим, що редакція порталу не отримала документів на підтвердження викладеної в статті спірної інформації, з метою усунення суперечностей навколо зазначеного матеріалу, було прийнято рішення про його вилучення з матеріалів сайту». Зважаючи на вищевикладене, факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, які приймаються судом до уваги як належні та допустимі. Даних та доказів, які б спростовували факт поширення вищевказаної інформації суду не надано. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилається на те, що поширена відповідачем на сторінці соціальної мережі інформація є негативною за своїм змістом, не відповідає дійсності та порушує його особисті немайнові права. Відповідно до змісту ч.1 ст.277 ЦК України особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як вбачається з опублікованих оспорюваних позивачем фраз відповідача [PERSON] «За часів [PERSON] «Укрспирт» контролювала зв'язка під заступництвом [PERSON]. Мова про тодішніх міністрів АПК [PERSON], палива й енергетики - [PERSON] й екології - [PERSON].»; «…схеми [PERSON]…»; «…людей [PERSON]…»; «[PERSON] теж вважається людиною [PERSON], тобто [PERSON]… Він - теж креатура «[PERSON]»»; «…«Укрспирт» у [PERSON]…»; «…війну за «Укрспирт» до переможного кінця…», вони містять відомості, які є фактичними відомостями та стосуються особи позивача. При цьому, оцінюючи зміст оспорюваної позивачем інформації, зокрема: «За часів [PERSON] «Укрспирт» контролювала зв'язка під заступником [PERSON]. Мова про тодішніх міністрів АПК [PERSON], палива й енергетики - [PERSON] й екології - [PERSON]», суд також приймає до уваги, що ці дані за свої змістом вказують на те, що відповідач [PERSON] має на увазі саме державне підприємство - ДП «Укрспирт». Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осію-підприємців, єдиним засновником Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» є Міністерство аграрної політики та продовольства України. Керівником вказаного підприємства є тимчасово виконуючий обов'язки директора з 27.07.2016 [PERSON], підписантами зазначені: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Інші фактичні дані, які б давали підставу стверджувати про те, що [PERSON] має та чи мав відношення до ДП «Укрспирт», здійснював чи здійснює контроль над ДП «Укрспирт» відсутні. При цьому, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30.11.2016 у справі №22-ц/796/12950/2016, яке набрало законної сили, встановлено відсутність будь-якому впливу зі сторони позивача на ДП «Укрспирт». В цьому контексті, оцінюючи в сукупності висловлювання: «…схеми [PERSON]…»; «…людей [PERSON]…», «[PERSON] теж вважається людиною [PERSON], тобто [PERSON]… Він - теж креатура «[PERSON]» слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач брав участь у призначенні особи за прізвищем [PERSON] на посаду, яку він обіймав. Так, у період з 12.12.2012 по 27.11.2017 позивач був народним депутатом України, що було прийнято до уваги судом і у рішенні Апеляційного суду м. Києва від 30.11.2016 у справі №22-ц/796/12950/2016, яке набрало законної сили. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 78 Конституції України, народні депутати України не можуть мати іншого представницького мандата, бути на державній службі, обіймати інші оплачувані посади, займатися іншою оплачуваною або підприємницькою діяльністю (крім викладацької, наукової та творчої діяльності), входити до складу керівного органу чи наглядової ради підприємства або організації, що має на меті одержання прибутку. Вимоги щодо несумісності депутатського мандата з іншими видами діяльності встановлюються законом. В свою чергу, п.п. 4, 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про статус народного депутата України» визначено, народний депутат не має права займатися будь-якою, крім депутатської, оплачуваною роботою, за винятком викладацької, наукової та творчої діяльності, а також медичної практики у вільний від виконання обов'язків народного депутата час; входити до складу керівництва, правління чи ради підприємства, установи, організації, що має на меті одержання прибутку. Разом з тим, фактичні дані, які б давали підстави стверджувати про порушення позивачем зазначених вимог закону щодо діяльності ДП «Укрспирт» відсутні. Аналізуючи фразу: «…«Укрспирт» у [PERSON]…» суд також приймає до уваги на те, що вона зазначена у наступному контексті: «[PERSON] вже заявив на Фесбуці, що пов'язує це вбивство з діяльністю ГПУ, СБУ і МВС. Тобто звинуватив у співучасті правоохоронні органи. Тим самим підтвердивши версію про те, що «Укрспирт» у [PERSON] відбирають нинішні можновладці». Водночас, відсутні дані про те, що [PERSON] у своєму пості у всесвітньовідомій соціальній мережі Facebook, [PERSON] згадує прізвище позивача або робить щодо нього зазначені висновки. Оцінюючи зміст оспорюваної позивачем інформації, зокрема:«…війну за «Укрспирт» до переможного кінця» суд приходить до висновку, що в даному висловлюванні автор статті стверджує про наявність в діях позивача ознак порушення норм чинного законодавства України, яке також може бути підтверджено виключно належними доказами. Водночас, у статті не здійснюється посилання на конкретні докази, на підставі яких здійснено опублікований висновок, та не вказано джерело отримання зазначеної інформації. За вказаних обставин, суд вважає, що спірна інформація містить саме недостовірні дані, а не оціночні судження, оскільки, не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо. Крім того, аналіз вказаної інформації вказує на те, що у ній висловлено не оціночне суб'єктивне судження відносно позивача, не особисте відношення автора до нього, а стверджується щодо об'єктивних чітко висловлених фактів, які можуть бути перевіреними. При цьому, слід зазначити, що згідно з першим абзацом статті 11 Загальної декларації прав людини від 1948, пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 1950, статті 62 Конституції України, існує правовий принцип, за яким щодо особи, яка підозрюється у вчиненні злочину або правопорушення, припускається невинність до того часу, поки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому законодавством, і встановлено вироком суду, який набрав законної сили. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997), що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи наведену статтю 10 Європейської Конвенції з прав людини, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Наводячи конкретну практику Європейського суду з прав людини по застосуванню статті 10 Конвенції, можна відзначити такі справи як «Лінгенс проти Австрії» (1986р.); «Обершлік проти Австрії» (1991) у яких йшлось про публічну критику політиків. Водночас, відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Таким чином, суд приходить до висновку, що на день розміщення інформації [INFO] о 19 годині 14 хвилин на Інтернет-сайті «Слово і діло» у статті «[INFO]», а також на день винесення рішення суду, позивач не був публічною фігурою або особою, яка обіймає державні посади і (або) користується державними ресурсами, а також особою, яка відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Відповідно до ст. 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадянського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що межа допустимої критики з використанням фактичних тверджень у публікації в мережі Інтернет, відповідачем [PERSON] не була дотримана, а відтак вважає достатніми підстави вважати таку інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача і підлягає спростуванню у виманений позивачем спосіб на підставі положень ст.ст.19, 277, 297 ЦК України. Відтак, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У зв'язку з задоволенням позову, з відповідачів підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог до кожного з відповідачів. Враховуючи викладене,

Outcome: approved