Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

У травні 2017 року співпозивачі [PERSON] і [PERSON] звернулися до Корольовського райсуду м. Житомира з позовом, в якому просили: - скасувати рішення державного реєстратора Житомирського міського управління юстиції [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.02.2016 (номер запису: 13425887 ) права власності квартиру [ADDRESS], що у м. Житомирі за [PERSON] (індексний номер: 28437957 від 25.02.2016); - витребувати у [PERSON] з чужого володіння на користь [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS], що у м. Житомирі, що належить їм на праві приватної спільної часткової власності. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що відповідно до свідоцтва про право власності № 58650 від 10.10.2008 за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право спільної власності (по 1/2 частини) на квартиру [ADDRESS], що у м. Житомирі. Однак, 24.02.2016 р. державним реєстратором Житомирського міського управління юстиції [PERSON] прийнято рішення про реєстрацію (номер запису: 13425887 ) права власності на вищезазначену квартиру позивачів за [PERSON], а підставою виникнення права власності за ним державний реєстратор зазначає рішення Корольовського районного суду № 297/3177/12-ц від 26.11.2012. Таким чином, внаслідок вищезазначеного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, право власності на квартиру [ADDRESS], перейшло до [PERSON]. Проте, існування рішення Корольовського районного суду м. Житомира за № 297/3177/12-ц від 26.11.2012 є сумнівним і позивачі вважають його підробленим. В подальшому, [PERSON], на підставі договору дарування № 2058 від 20.12.2016 відчужив вказане майно [PERSON]. Таким чином, квартира [ADDRESS] вибула із власності [PERSON] та [PERSON] поза їх волею, внаслідок дій [PERSON], який відчужив майно на користь [PERSON], чим позивачам заподіяно шкоду в сумі 797 770 грн.. В подальшому позивачами будо подано заяву із доповненнями щодо підстав заявленого позову, зокрема наведено, що у провадженні поліції перебувають матеріали досудового розслідування № 12017060020002180 від 27.04.2017 за фактом шахрайських дій невстановленої особи, за фактом самоправства, за фактом підроблення документів і використання підроблених документів. Крім того, при здійсненні державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] невстановленою особою використано підроблені документи, що тягне недійсність такої реєстрації. У судове засідання представник позивачів подала заяву підтримання позовних вимог та просила їх задовольнити, з наведених у позовній заяві підстав. Відповідачі в судове засідання не зявились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. Треті особи в судове засідання не зявились, від приватного нотаріуса надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Виходячи з наведеного, зважаючи на ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи те, що представник позивача не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, суд знаходить, що є всі умови проведення заочного розгляду справи у відсутності відповідачів. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до наступних висновків. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що дійсно відповідно до свідоцтва про право власності № 58650 від 10.10.2008 за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право спільної власності (по 1/2 частини) на квартиру [ADDRESS], що у м. Житомирі (а.с.11). Вищезазначене підтверджується й витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21073331 від 27.11.2008, згідно якого [PERSON] та [PERSON] мають у спільній частковій власності по 1/2 частці кожен квартири [ADDRESS] (а.с.12). 24 лютого 2016 року державним реєстратором Житомирського міського управління юстиції [PERSON] прийнято рішення про реєстрацію (номер запису: 13425887 ) права власності на вищезазначену квартиру позивачів за [PERSON], про що вніс в Державний Реєстр речових прав на нерухоме майно відповідний запис (індексний номер: 28437957 від 25.02.2016). Підставою виникнення права власності за [PERSON], як зазначив державний реєстратор, стало рішення Корольовського районного суду № 297/3177/12-ц від 26.11.2012 (а.с.14). Таким чином, унаслідок вищезазначеного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, право власності на квартиру № 3, що по вул. Київській, 86 у м. Житомирі, перейшло до [PERSON]. Разом з тим, як встановлено в ході розгляду справи рішення Корольовського районного суду м. Житомира за № 297/3177/12-ц від 26.11.2012 є підробленим, оскільки Корольовський районний суд м. Житомира вказаного рішення за № 297/3177/12-ц від 26.11.2012 не виносив. Так, згідно діючої на час прийняття рішення Інструкції з діловодства в місцевому загальному суді, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 27 червня 2006 року № 68, номер судової справи та інших матеріалів, розгляд яких передбачається процесуальним законодавством, складався з відповідного індексу та порядкового номера обліково-статистичної картки на судову справу чи реєстраційного журналу із зазначенням через дріб двох останніх цифр поточного року ( п.3.10. Інструкції). Лише із 01.01.2013 кожній судовій справі почав надаватись єдиний унікальний номер, який формується автоматизованою системою документообігу суду автоматично в суді першої інстанції та залишається незмінним незалежно від проходження справи в інстанціях. Структура єдиного унікального номера справи є такою: код суду першої інстанції (три цифри), через дріб номер справи за порядком у поточному році, через дріб рік реєстрації (дві цифри) - вид судочинства. При цьому, код Корольовського районного суду м. Житомира до цього часу є число 296, а не число 297. Таким чином, судове рішення за №297/3177/12-ц у Корольовському районному суді м. Житомира не могло бути зареєстроване. Відсутнє вказане судове рішення і в Єдиному державному реєстрі судових рішень, у зв'язку з чим є всі підстави вважати про підробку вказаного судового рішення. За таких обставин, [PERSON] протиправно набув права власності на вказану квартиру. В ході розгляду також встановлено, що в провадженні СВ Житомирського ВП ГУ НП в Житомирській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017060020002180 від 27.04.2017 за фактом шахрайських дій невстановленої особи, за фактом самоправства, за фактом підроблення документів та використання підроблених документів за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ст.356, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України (а.с.86-88). Крім того, з відповіді Корольовського районного суду м. Житомира від 05.05.2017 за №11217 на адвокатський запит та відповіді на запит прокурора у кримінальному провадженні від 10.05.17 вбачається, що згідно даних системи документообігу суду «Д-3» у період з 01.01.2010 по 05.05.2017 справ за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, в тому числі під головуванням судді Колупаєва В.В. до суду не надходило, у провадженні суду розглядалась справа № 2-3177/12, однак за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. При цьому, справи за № 297/3177/12-ц в провадженні Корольовського райсуду м. Житомира не перебувало. Також судом повідомляється, що за період з 01.01.2010 по 05.05.2017 не виносилося рішення за № 297/3177/12-ц, згідно якого право власності на квартиру [ADDRESS] визнано за [PERSON], і відповідно до даних автоматизованої системи документообігу суду «Д-3» у період з 01.01.2012 по 21.12.2012 справ за позовом [PERSON] до Корольовського райсуду м. Житомира не надходило (а.с.79,80). Також судом приймається до уваги, що відомості, зазначені у підробленому рішенні Корольовського райсуду м. Житомира за № 297/3177/12-ц від 26.11.2012, не відповідають дійсності. Так, у рішенні вказано, що нібито 11.04.2012 [PERSON] та [PERSON], які є позивачами у справі, трагічно загинули в ДТП, і що вони перед смертю отримали від [PERSON] кошти в сумі 45 тис. доларів США за відчуження квартири [ADDRESS] та гаража №457 в гаражному кооперативі «Світанок» у м. Житомир (а.с.81-83). Проте, насправді позивачі живі, ніякого ДТП з ними не було, жодні кошти від [PERSON] не отримували, гаража не мали у власності тощо, всі вищезазначені відомості не відповідають дійсності. При здійсненні державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] невстановленою особою використано підроблені документи, що тягне недійсність такої реєстрації. Так, позивачі вказують, що при ознайомленні із реєстраційною справою встановлено проведення реєстрації права власності державним реєстратором Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції [PERSON] на квартиру на підставі підробленого рішення суду за № 297/3177/12-ц від 26.11.2012, паспорта серії ВН 105145, виданого Житомирським МВ УМВС України в Житомирській області 23.03.2002 на ім'я [PERSON] тощо. Разом з тим, [PERSON], [INFO], має паспорт серії ВН №667360 від 14.09.2015, виданого Богунським РВ у м. Житомир УДМС України в Житомирській області. Вищезазначений паспорт [PERSON] отримав на підставі паспорта ВН 105145 від 23.03.2002 у зв'язку із його втратою. Вищезазначене підтверджується відповіддю Богунського РВ у м. Житомирі УДМС України від 16.05.2017 за №16/509, довідкою адресного бюро від 13.05.17 (а.с.76). Таким чином, при реєстрації права власності на квартиру у 2016 році державному реєстратору невідомою особою надано недійсний [NUMBER] від 23.03.2002, який [PERSON] втратив ще у 2015 році. В подальшому, [PERSON], оформивши на підставі вказаного судового рішення право власності на квартиру № 3, що по вул. Київська, 86 у м. Житомирі, 20.12.2016 на підставі договору дарування № 2058 (а.с.55) відчужив вказане майно [PERSON], про що приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] внесено відповідний запис в Державний Реєстр речових прав на нерухоме майно за №18156827 (а.с.108). Таким чином, квартира [ADDRESS] вибула із власності [PERSON] та [PERSON] поза їх волі, унаслідок дій [PERSON], який відчужив майно на користь [PERSON], чим позивачам заподіяно шкоду в сумі 797 770 грн., які складають вартість квартири. Обставини, що викладені у позові підтверджуються свідоцтвом про право власності № 58650 від 10.10.2008 за [PERSON] та [PERSON] (а.с.11), відповідним витягом з Державного Реєстру про реєстрацію права власності позивачів на нерухоме майно від 27.11.2008 (а.с.12), техпаспортом на квартиру (а.с.13), висновком про вартість квартири (а.с.105), витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно із змінами щодо об'єкту власності (а.с14). Договір дарування квартири укладений невстановленою особою, на підставі підроблених документів є фіктивним. В даному випадку відчужувала квартиру, відповідно до договору дарування від 20.12.2016, невстановлена особа, на підставі підробленого паспорту із переклеєними фотокартками. Як зазначалось вище, [PERSON] є власником паспорту серії ВН №667360 від 14.09.2015, виданого Богунським РВ у м. Житомир УДМС України в Житомирській області. Паспорт, на підставі якого нотаріус посвідчив особу як [PERSON], останній втратив ще в 2015 році. При цьому, фото у паспорті, копія якого надана нотаріусу, не належить [PERSON], а іншій, невідомій особі, що дає всі підстави вважати про підробку паспорта (а.с.70-78). Відмітка у паспорті на сторінці №12 про реєстрацію [PERSON] у квартирі [ADDRESS] підроблена, оскільки згідно довідки КП ВЖРЕП №11 від 15.05.2017 за №3/140 остатнього там не реєстрували і станом на 16.05.17 у квартирі зареєстровані лише позивачі. Крім того, довідка ВЖРЕП №11 за №1375 від 20.12.2016, про яку зазначено у договорі дарування у п. 4, є підробленою. Так, листом від 15.05.17 за №3/140 КП ВЖРЕП підтверджує, що згідно журналів реєстрації [PERSON] до підприємства не звертався, відповідна довідка йому не видавалась (а.с.73). Також вартість дарунку - квартири в сумі 139468 грн. умисно занижено сторонами, що свідчить про їх недобросовісність при укладанні правочину та намір приховати дійсну вартість предмету дарування з метою неправомірного ухилення від сплати обов'язкових платежів до бюджету. Про вищезазначене свідчить той факт, що за результатами експертного висновку (а.с.105), станом на 27.04.2017 (тобто через 5 місяців) вартість квартири становить 797 770 грн., тобто у шість разів більше, ніж зазначено у договорі дарування. Таким чином, укладання вказаного договору дарування усупереч вимогам закону, на підставі підроблених документів та паспорту, свідчить про незаконність набуття права власності відповідачем [PERSON], її недобросовісність при укладанні безоплатного правочину, що є підставою про витребування у неї із незаконного володіння майна позивачів. При цьому, витребування майна не заподіює жодних збитків [PERSON], яка отримала його безоплатно, згідно договору дарування. Крім того, судом приймається до уваги те, що достовірно знаючи про укладення договору на підставі підроблених документів, остання жодних дій щодо притягнення дарувальника до відповідальності не вчиняє, що свідчить про її недобросовісність при укладанні правочину і спільному із невстановленими особами, які підробили рішення суду та інші документи, умислі на протиправне позбавлення позивачів власності. Оскільки [PERSON] протиправно набув права власності на вказану квартиру, що вибула із власності законних власників поза їх волею на підставі підроблених документів, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на спірну квартиру за [PERSON] підлягає скасуванню. Так, згідно з ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Керівними розясненнями пункту 10 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.3 ст.388 ЦК України. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Таким чином, встановлення факту вибуття майна із володіння власника не з його волі є безумовною підставою для витребування цього майна на користь власника від особи, у власності якої воно перебуває, у тому числі і від добросовісного набувача. При цьому особі не потрібно оспорювати правочини, відповідно до яких відбувався перехід прав власності на квартиру, оскільки він не є стороною даних правочинів, а є власником, права якого підлягають захисту шляхом пред'явлення віндикаційного позову позову про витребування майна з чужого володіння. Аналогічна правова позиція викладена і у судових рішеннях, зокрема у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-95цс13; в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.01.2014 року у справі № 6-4591св13, від 05.11.2014 року у справі № 6-26213св14, від 19.12.2013 року у справі № 6-49838св13 тощо. Згідно з ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ст.10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту відновлення становища, яке існувало до порушення та визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу незаконності вказаних рішень. При цьому юридично важливою обставиною для застосування такого способу захисту як визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових, в даному випадку, рішення Київської міської ради від 18.12.2008 року №922/922 є доведеність факту, що вказане рішення суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси, а для застосування такого способу захисту як відновлення становища, яке існувало до порушення є необхідним доведення факту добросовісності чи недобросовісності передачі або набуття майна, при чому в даному випадку, такий спосіб захисту може бути реалізований шляхом повернення спірної земельної ділянки в розпорядження Київської міської ради, тобто витребуванням майна від добросовісного набувача. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужено особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано в нього. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають підстави витребувати майно в добросовісного набувача. Відповідно до положень ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до п.п.4,10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі ст.ст.387,388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права. Це випливає з того, що оскільки добросовісне набуття відповідно до ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, то наслідком угоди, вчиненої з таким порушенням, є повернення майна з незаконного володіння, якщо для цього є передбачені законом підстави. Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 частини 1 статі 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання, згідно статті 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Відповідно до п.21-25 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади, а наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. У цій справі Європейський суд дійшов висновку, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Проаналізувавши вищевикладені, встановлені в ході розгляду обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову і необхідність його задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, а відповідно до ч. 3 тієї ж статті до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, витрати та правову допомогу, це витрати пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Закон України від 20 грудня 2011 р. «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» № 4191-VІ, визначає граничний розмір витрат на правову допомогу, якщо вона відшкодовується іншою стороною, у розрахунку за одну годину надання допомоги у судовому засіданні, а також під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Судові витрати по справі суд розподіляє відповідно до ст. 88 ЦПК України та стягує на користь позивачів з відповідачів у дольовому порядку судовий збір за подачу позовної заяви (3988,85+3988,85 а.с.1,2) та заяви про забезпечення позову (337+337 а.с.26,27). У п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009;Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст. ст. 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Як видно з матеріалів справи між позивачами та їх представником укладено договори про надання правової допомоги (а.с.17,22), надано квитанцію прибуткового касового ордеру на суму 5000 грн. (а.с.109), розгляд справи тривав з 04.05.2017 по 25.07.2017 р., представник позивачів приймала участь у розгляді справи, доповнювала і уточнював позовні вимоги. Враховуючи, що вартість однієї години роботи адвоката не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, з урахуванням вимог Закону України «Про граничний розмір витрат на правову допомогу», з урахуванням загального обсягу зайнятості представника позивачів у даній справі, суд дійшов висновку, що наявні правові підстави для стягнення витрат на правову допомогу з відповідачів в дольовому порядку на користь позивачів у розмірі 5000 грн..

Outcome: approved