Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до Національної поліції України, в якому просив визнати інформацію, що він (позивач) проходив службу (працював) з 11.08.2012 р. по 06.11.2015 р. в органах внутрішніх справ, та з 07.11.2015 р. по 14.07.2016 р. у Національній поліції України - недостовірною. В обґрунтування позову зазначив, що із отриманих на запит його батька відповідей Національної поліції України йому стало відомо про проходження ним служби в поліції в період з 07.11.2015 р. по 14.07.2016 р., а також в органах внутрішніх справ в період з 11.08.2012 р. по 06.11.2015 р. Вважає надану відповідачем інформацію недостовірною, та такою, що ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. Зауважив також, що контрактів з відповідачем та органами внутрішніх справ не підписував, не служив (не працював), грошові кошти за службу (роботу) не отримував, що підтверджено відомостями з Пенсійного фонду України. Просить позов задовольнити. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.12.2019 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.01.2020 року здійснено перехід зі спрощеного позовного провадження в загальне. 10.02.2020 року від відповідача надійшов відзив, в якому останній заперечив позовні вимоги з підстав, викладених в ньому. Зокрема зазначено, що згідно з доказами, доданими до відзиву, підтверджено проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ та поліції відповідно до положень Законів України «Про Національну поліцію», «Про вищу освіту», в тому числі проходження позивачем навчання в Донецькому юридичному інституті Міністерства внутрішніх справ України (далі - ДЮІ МВС) та в Національній академії внутрішніх справ України (далі - НАВСУ), присвоєння позивачу спеціальних звань, відрядження для подальшого проходження служби, здійснення відрахувань за 2014-2016 р.р. Просить у позові відмовити. 23.06.2020 р. від позивача надійшла відповідь на відзив. Проте суд залишає її без розгляду, як таку, що подана з пропуском строку і клопотання про його поновлення не порушується. Відповідно до ст. 179 ЦПК України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення. До відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою - п`ятою статті 178 цього Кодексу. Відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати (ч. 1 ст. 122 ЦПК України). Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ч. 1 ст. 123 ЦПК України). Статтею 126 ЦПК України визначені наслідки пропущення процесуальних строків, зокрема право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду. Враховуючи, що позивачем пропущений строк подання відповіді на відзив, суд не враховує його при ухваленні рішення. Вислухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» від 23.12.2015 №901-VIII вищі навчальні заклади із специфічними умовами навчання, що належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України і здійснюють навчання курсантів, слухачів, ад`юнктів та докторантів за державним замовленням з підготовки фахівців для потреб міліції, продовжують їх навчання та підготовку, як фахівців для Національної поліції в межах раніше доведеного державного замовлення для потреб міліції. Курсанти, слухачі, ад`юнкти та докторанти денної форми навчання вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, що належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, які станом на 06.11.2015 року мали спеціальні звання міліції, приймаються на службу до Національної поліції шляхом видання керівником відповідного вищого навчального закладу наказів про їх призначення на відповідні посади в цьому закладі з одночасним присвоєнням первинних спеціальних звань поліції. Працівники міліції, які станом на 06.11.2015 року працювали у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, що належать сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, і виявили бажання проходити службу в Національній поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими у таких навчальних закладах, можуть бути прийняті на службу до Національної поліції за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним Законом України «Про Національну поліцію», шляхом видання керівниками цих навчальних закладів наказів про призначення на відповідні посади, що заміщуються поліцейськими. Зазначені особи набувають статусу поліцейських, відряджених до таких навчальних закладів із залишенням на службі в Національній поліції і проходять службу в Національній поліції відповідно до Закону України «Про Національну поліцію». Особам, зазначеним в абзацах 2 і 3 цього пункту, присвоюються первинні спеціальні звання поліції відповідно до схеми співвідношення спеціальних звань, зазначеної у пункті 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію». При цьому первинні спеціальні звання молодшого і середнього складу поліції керівникам відповідних навчальних закладів присвоюються Міністром внутрішніх справ України, іншим особам - керівником відповідного навчального закладу, а вищі спеціальні звання поліції присвоюються Президентом України. Відповідно до рішення суду у справі №753/18267/16-ц «…наказом ректора НАВСУ від 01.09.2014 № 153 о/с рядового міліції [PERSON] було зараховано до академії курсантом ІІІ-го курсу з ДЮІ МВС України освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавр за напрямом підготовки «Правознавство» з 01.09.2014 року, де він навчався на денній формі навчання за рахунок державного бюджету України. 27.05.2015 року був укладений договір № 153 ДЮІ МВС про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України (НАВСУ) між НАВСУ (виконавець), Головним управлінням МВС України в Донецькій області (Замовник) та [PERSON] зі строком його дії на весь період навчання та на протязі 3-х років з дати призначення особи на посаду замовником (п. п. 7.5. Договору). Відповідно до умов цього Договору виконавець зобов`язався забезпечити теоретичну та практичну підготовку [PERSON] згідно з навчальними планами та програмами і вимогами освітньо-кваліфікаційних рівнів бакалавр за напрямом (спеціальністю) «Правознавство», забезпечити харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням, після закінчення навчання й отримання відповідної кваліфікації видати особі документ про освіту встановленого зразка, направлення на роботу відповідно до рішення державної комісії з персонального розподілу випускників, після відрахування особи (закінчення навчання) затвердити розрахунок фактичних витрат на її підготовку за весь термін навчання, а особа ( [PERSON] ) зобов`язався виконати в повному обсязі навчальну програму відповідної фахової спрямованості та освітньо-кваліфікаційного рівня та після закінчення навчання прибути до місця призначення в термін визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов`язків за посадою, на яку призначена замовником і відпрацювати не менше трьох років (п.п. 2.1.1., 2.1.3., 2.1.7., 2.3.1., 2.3.5.). Листом № 2969/01-12-2016 від 06.05.2016 р. ГУ НП в Донецькій області уточнено пропозиції щодо працевлаштування випускників, які направлялись на навчання, серед яких [PERSON] була запропонована посада слідчого ГУ НП в Донецькій області. Відповідно до актів від 14.06.2016, 16.06.2016 [PERSON] відмовився від ознайомлення з листом заступника начальника ГУНП в Донецькій області щодо необхідності прибуття 21.06.2016 на 09-00 год до адмінбудівлі та відмовився підписувати відомість про ознайомлення курсантів, що направлялись на навчання з Донецької області, а також відмовився від складання додаткового договору до договору про підготовку фахівця у НАВСУ та підпису довідки про відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця у НАВСУ та отримання направлення на роботу №46/5-37. Наказом НАВСУ від 17.06.2016 року № 76 о/с у зв`язку із закінченням терміну навчання, [PERSON] відраховано з числа курсантів та відряджено для подальшого проходження служби з 18.06.2017 року у розпорядження до ГУ НП в Донецькій області. Наказом ГУ НП в Донецькій області від 14.07.2016 року № 202 о/с [PERSON] звільнено зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції). Задовольняючи позовні вимоги НАВСУ, суди виходили з того, що [PERSON] , навчаючись в НАВСУ за державним замовленням, після закінчення навчання відмовився від проходження служби та був звільнений із служби…». Вказане рішення суду набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже судом встановлено, що [PERSON] проходив службу в органах внутрішніх справ України, в розумінні ЗУ «Про вищу освіту», «Про Національну Поліцію», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію», в періоди з 11.08.2012-07.08.2014 р.р., 07.08.2014-17.06.2016 р.р. Звільнений зі служби в Національній поліції з 14.07.2016 р. в зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції (а.с. 65-70). За таких обставин твердження позивача про не проходження ним служби (роботи) в складі відповідача, спростовуються матеріалами даної справи та встановленими у іншій справі обставинами. Що стосується позовних вимог про спростування недостовірної інформації, яка ганьбить честь, гідність та ділову репутацію суд зазначає наступне. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Частиною першою статті 201 ЦК України встановлено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Крім того, стаття 299 ЦК України гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За правилами статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова Пленуму Верховного Суду України) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У відповідності до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за виключенням винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Оспорювану інформацію можна перевірити на предмет її істинності, дійсності. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно зі ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Преамбули Загальної Декларації прав людини визнання гідності, яка властива всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Статтею 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статей 28, 68 Конституції України, ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності; гідність та честь фізичної особи є недоторканними та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів У країни, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 10 Конвенції про захист людини і основоположних свобод передбачено обмеження при вираженні своїх поглядів: «Кожен має право на свободу вираження поглядів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві … для захисту репутації чи прав інших осіб…». У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим у явленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації. Спірна інформація, яку позивач просить визнати недостовірною, є фактичним твердженням, які відповідають дійсності, що підтверджується наданими відповідачем доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). За ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За таких обставин, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи і спростовані доказами, наданими відповідачем, а тому у задоволені позову слід відмовити в зв`язку з їх безпідставністю. Розподіл судових витрат між сторонами регулюється ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed