Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

У травні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив стягнути з останнього на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 1 150 052,09 грн., з яких 600 000 грн. - сума основного боргу, 48 175,87 грн. - три відсотки річних від простроченої суми, 501 876,22 грн. - інфляційні збитки. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив про те, що у період з 1 по 4 травня 2013 року позивач надав відповідачу у позику на підставі усного договору грошові кошти у загальному розмірі 300 000 грн., що підтверджується відповідними меморіальними ордерами, з терміном повернення не пізніше 01.09.2013 року. Однак, ані 01.09.2013 року, ані в подальшому відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, та отримані у позику грошові кошти не повернув, чим порушив права позивача, за захистом яких останній і звернувся до суду. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві, просили суд позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача зазначену суму заборгованості. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначила про те, що жодних грошових коштів відповідач у позивача у позику не отримував, ані усних договорів, ані письмових з цього приводу між сторонами не укладалось. Будь-яких розписок, які б підтверджували факт передачі позивачем та отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 600 000 грн. матеріали цивільної справи не містять. За вказаних обставин, вважає позовні вимоги надуманими та безпідставними, у зв'язку із чим позов слід залишити без задоволення. Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З приєднаних до матеріалів цивільної справи доказів, вбачається, що 1 травня 2013 року з банківського рахунку платника [PERSON] [NUMBER], відкритого у ПАТ «ПУМБ», на банківський рахунок [NUMBER], відкритий у ПАТ «ПУМБ» на ім'я [PERSON], перераховано грошові кошти у розмірі 150 000 грн., що підтверджується меморіальним ордером від 01.05.2013 року. Крім того, 2 травня 2013 року з банківського рахунку платника [PERSON] [NUMBER], відкритого у ПАТ «ПУМБ», на банківський рахунок [NUMBER], відкритий у ПАТ «ПУМБ» на ім'я [PERSON], перераховано грошові кошти у розмірі 150 000 грн., що підтверджується меморіальним ордером від 02.05.2013 року. 3 травня 2013 року з банківського рахунку платника [PERSON] [NUMBER], відкритого у ПАТ «ПУМБ», на банківський рахунок [NUMBER], відкритий у ПАТ «ПУМБ» на ім'я [PERSON], перераховано грошові кошти у розмірі 150 000 грн., що підтверджується меморіальним ордером від 03.05.2013 року. 4 травня 2013 року з банківського рахунку платника [PERSON] [NUMBER], відкритого у ПАТ «ПУМБ», на банківський рахунок [NUMBER], відкритий у ПАТ «ПУМБ» на ім'я [PERSON], перераховано грошові кошти у розмірі 150 000 грн., що підтверджується меморіальним ордером від 04.05.2013 року. Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості у розмірі 1 150 052,09 грн., позивач зазначає про те, що між сторонами у справі було укладено усні договори позики, за умовами яких позивач надав відповідачу у позику у період з 1 по 4 травня 2013 року грошові кошти у загальному розмірі 600 000 грн., що підтверджується вказаними вище меморіальними договорами, а відповідач взяв на себе зобов'язання повернути позивачу позику у термін до 01.09.2013 року, однак взятих на себе зобов'язань не виконав. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (частина друга статті 1047 ЦК України). Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За змістом положень статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а, у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов'язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року. З цих підстав суд не приймає доводи позивача про те, що між сторонами у справі укладено договір позики грошових коштів на суму 600 000 грн., про що свідчать надані меморіальні ордери, оскільки наведені обставини не підтверджуються матеріалами цивільної справи, в якій відсутні належні та допустимі докази в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження існування між сторонами у справі правовідносин, що випливають із договору позики, а також факту укладення такого договору, досягнення між сторонами істотних умов договору, зокрема, щодо суми позики, строку її надання та порядку повернення. Крім того, не ґрунтуються такі доводи і на законі, зокрема, не випливають і з аналізу норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, які визначають договір позики як реальний договір, укладений в момент передачі грошей, який підтверджується відповідним документом, наданим позичальником. Слід зазначити, що надані копії меморіальних ордерів засвідчують лише факт перерахування грошових коштів з одного рахунку на інший у відповідні дати та у відповідних сумах, та жодним чином не свідчать про наявність між сторонами спору правовідносин, що виникли із договору позики грошових коштів, жодним чином не відображають істотних умов такого договору, в тому числі умов, строку та порядку повернення такої позики. Інші матеріали цивільної справи, зокрема листування між сторонами, також вказаних осбтавин, на які посилається позивач, як на підставу звернення до суду з даним позовом, не доводять. Враховуючи викладене, виходячи із наявних у матеріалах справи доказів та відповідно до ст. 1046 ЦК України, суд дійшов висновку, що при розгляді даної справи належних доказів на підтвердження факту укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики грошових коштів, позивачем не надано. За таких обставин відсутні підстави вважати, що між сторонами склались правовідносини за договором позики, право вимоги за яким в порядку ст. 514 ЦК України було передане позивачу, а тому підстави для задоволення позову про стягнення боргу за вказаних обставин - відсутні. Крім того, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення процентів за користування позикою та штрафних санкцій, оскільки дані вимоги є похідними від вимог про стягнення основної суми боргу за договором позики.

Outcome: dismissed