Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

У травні 2019 року позивач, в особі свого представника адвоката Бєлік А.С. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Управління-служби у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку у спілкуванні з дитиною. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] послався на те, що 29.03.2016 року між ним та відповідачкою [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстровано Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про що було складено відповідний актовий запис за № 236. Від спільного шлюбу в них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини у позивача з відповідачкою не склалися, не зважаючи на всі зусилля позивача. Починаючи з 21.01.2018 року сімейні відносини фактично припинилися і відповідачка почала перешкоджати позивачу у спілкуванні з дитиною. [PERSON] не надає можливості бачити дитину, допомагати, приймати участь у вихованні доньки, мати необхідну інформацію про стан здоров`я доньки, яким чином вона виховується та хто знаходиться з дитиною коли відповідачка знаходиться на роботі. Позивачка заблокувала телефонні дзвінки та не відкриває двері квартири. Своїми діями, порушує права [PERSON] та їх спільної доньки [PERSON] . Перешкоджання спілкування дитини з батьком на разі тривають. 03.04.2018 року позивач звернувся до Управління-служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі (Третя особа). 20.04.2018 року Комісією з питань захисту прав дитини, було прийняте рішення № 124 у відповідності до якого, позивачу визначено порядок спілкування з дочкою [PERSON] у наступному порядку: кожної середи та кожної суботи в період з 08:00 до 12:00 протягом 1,5 години з урахуванням годування та сну дитини в присутності матері. Відповідачка [PERSON] рішення №124 проігнорувала та приймає всі дії, щодо позбавлення позивача спілкування з дитиною. В зв`язку з чим, 16.05.2018р. позивач звернувся до Управління-служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпро ради. 05.06.2018р. Управління-служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпро ради повідомило, що з відповідачкою проведена бесіда, в результаті якої, вона повідомила, що рішення комісії виконувати відмовляється. Управлінням служби у справах дітей, позивачу рекомендовано звернутися до суду. У зв`язку з систематичними перешкодами відповідачки у спілкуванні позивача з дитиною, останній звернувся до поліції, що підтверджується листом Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровської області № 45.5/ю.с.18924 від 05.06.2018р., поясненнями Департаменту патрульної поліції та самою заявою. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2019 року, шлюб між позивачем та відповідачкою, був розірваний. Позивачем також зазначено, що він працює на посаді виконуючого обов`язків директора комунального підприємства «Центр екологічного моніторингу» Дніпропетровської обласної ради та отримує стабільну заробітну плату, що підтверджується довідкою про доходи. За місцем роботи характеризується позитивно. На обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебував і не перебуває. До кримінальної відповідальності за вчинення злочинів не притягувався. Не зважаючи, на порушення його прав зі сторони відповідачки, щомісячно надає відповідачці та їх спільній дитині матеріальну допомогу. Як свідомий громадянин, позивач розуміє свій батьківський обов`язок, приймати участь у вихованні дитини і як людина, яка має почуття, він має дуже велике бажання виховувати свою дитину, спілкуватися з нею, віддаючи своє тепло і батьківську любов. Жодних обставин, які б давали підстави вважати, що його спілкування із дитиною спричинить шкоду доньці - не існує. Весь час, позивач намагається побачити дитину, прийняти участь у її вихованні, утриманні, розвитку її здібностей та забезпечувати її всім необхідним, для нормального розвитку. Права батька сьогодні є порушеними і він вимушений звернутися до суду за захистом. Позивач у відповідності до ст.159 СК України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.ст.3,9 Конвенції про права дитини, просить суд при визначені способу участі у вихованні дитини та встановленні графіку, врахувати факти: з вини відповідачки він не бачив доньку майже два роки; невиконання відповідачкою рішення комісії; перешкоджання у спілкуванні батька з дитиною майже два роки; неправомірні дії відповідачки щодо блокування телефонних дзвінків позивача; ненадання батьку інформації про стан здоров`я доньки. Представник позивача надав до суду заяву, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог та просив розглянути справу без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву з проханням відкласти розгляд справи. Представник третьої особи надала до суду заяву, у якій просила слухання справи проводити без її участі, позовні вимоги просила задовольнити. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1, п.п.10,11 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 29.03.2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладений шлюб, який зареєстровано Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про що було складено відповідний актовий запис за № 236. Від спільного шлюбу в них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Відповідно ч.2 ст.1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Згідно ч.3 ст.5 СК України держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Згідно ч.ч.6-10 ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Сімейні відносини, які регулюються Сімейним кодексом України визначають загальні засади регулювання сімейних відносин на принципах забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку, забезпечення державою пріоритету сімейного виховання дитини, презумпцію рівності жінки та чоловіка у реалізації свої сімейних прав та обов`язків, забезпечена дитині можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, регулювання сімейних відносин з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства та надання кожному учаснику сімейних відносин права на судовий захист. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Згідно зі ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч. 2 ст. 157 СК України, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. З аналізу зазначених вище норм вбачається, що батьки несуть відповідальність за розвиток дитини, батьки повинні належним чином виконувати свої обов`язки перед дитиною, забезпечують її матеріальний та духовний розвиток, а права та обов`язки батьків повинні ґрунтуватися на принципі інтересів дитини. При вирішенні цього конкретного спору, суд виходить з принципу пріоритетності прав та інтересів дитини, приймає до уваги встановлені в судовому засіданні факти, а також норми сімейного законодавства, що регулює ці питання. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 21.01.2018 року сімейні відносини [PERSON] та [PERSON] фактично припинилися і остання почала перешкоджати позивачу у спілкуванні з дитиною. Тобто, своїми діями, порушує права [PERSON] та їх спільної доньки [PERSON] на особисте спілкування і виконанню позивачем своїх батьківських обов`язків перед дитиною, що передбачено ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.ст.141,142,153,155,157 СК України. З метою відновлення порушених прав позивач, 03.04.2018 року звернувся до Управління-служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі. 20.04.2018 року Комісією з питань захисту прав дитини, було прийняте рішення № 124 у відповідності до якого, позивачу визначено порядок спілкування з дочкою [PERSON] у наступному порядку: кожної середи та кожної суботи в період з 08:00 до 12:00 протягом 1,5 години з урахуванням годування та сну дитини в присутності матері. Відповідачка [PERSON] рішення №124 проігнорувала. Відповідно до ч.2 ст. 158 СК України рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. В зв`язку з невиконанням відповідачкою [PERSON] рішення Комісії з питань захисту прав дитини № 124, позивач звернувся до Управління-служби у справах дітей Соборної районної у м. Дніпро ради, яка листом від 05.06.2018р. повідомила, що з відповідачкою проведена бесіда, в результаті якої, [PERSON] повідомила, що рішення комісії виконувати відмовляється. Управлінням служби у справах дітей, позивачу рекомендовано звернутися до суду. Систематичні перешкоди відповідачки у спілкуванні батька з дитиною, позивач окрім означеного підтверджує доказами звернення до поліції, а саме листом Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровської області № 45.5/ю.с.18924 від 05.06.2018р., поясненнями Департаменту патрульної поліції та самою заявою від 05.06.2018 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2019 року, шлюб між позивачем та відповідачкою, був розірваний. Таким чином, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи наявні докази перешкоджання відповідачкою [PERSON] у спілкуванні батька [PERSON] з дитиною [PERSON] . Згідно ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку Виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради №182/05-38 від 17.09.2019 року про визначення способів участі батькові, [PERSON] , [INFO] , у вихованні дитини, [PERSON] , [INFO] та спілкуванні з нею, виконавчий комітет вважає за доцільне визначити батькові, [PERSON] , [INFO] способи участі у вихованні доньки, [PERSON] , [INFO] та спілкування з нею таким чином: кожного понеділка та середи з 18:30 до 20:00; кожної суботи з 09:00 до 12:00. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімеи?ного життя, до свого житла і кореспонденціі?. Європейський суд з прав людини у справі CASE OF BEGOVICм v. CROATIA (Application no. 35810/14), яка стосувалася забезпечення права заявника на побачення зі своі?м сином після розлучення, реалізаціі? якого перешкоджала колишня дружина та у справі CASE OF A.V. v. SLOVENIA (Application no. 878/13) зазначив, що взаємна потреба батьків і дітеи? у сімеи?ному контакті один з одним є чи не наи?важливішою складовою поняття «сімеи?не життя», і заходи, що перешкоджають задоволенню таких потреб, є втручанням у відповідне право, захищене статтею 8 Конвенціі?. Тому такі заходи мають обов`язково відповідати нагальніи? соціальніи? потребі, що переслідується, та не порушувати справедливии? баланс, якии? повинен бути досягнутии? між відповідними конкуруючими інтересами, з пріоритетом забезпечення наи?кращих інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 3 вказаної Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №712/12844/16-ц. Згідно ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. За заявою заінтересованої сторони суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Під час вирішення цього спору та визначенні способу участі батька у вихованні дитини, судом враховується наступне: [PERSON] працює на посаді виконуючого обов`язків директора комунального підприємства «Центр екологічного моніторингу» Дніпропетровської обласної ради та отримує стабільну заробітну плату, що підтверджується довідкою про доходи. За місцем роботи характеризується позитивно. На обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебував і не перебуває. До кримінальної відповідальності за вчинення злочинів не притягувався. Не зважаючи, на порушення його прав зі сторони відповідачки, щомісячно надає відповідачці та їх спільній дитині матеріальну допомогу. Як свідомий громадянин, позивач розуміє свій батьківський обов`язок, приймати участь у вихованні дитини і як людина, яка має почуття, він має дуже велике бажання виховувати свою дитину, спілкуватися з нею, віддаючи своє тепло і батьківську любов. Жодних обставин, які б давали підстави вважати, що його спілкування із дитиною спричинить шкоду доньці не існує і дані обставини не перешкоджають інтересам дитини і будуть забезпечувати дитині її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Також судом враховується, що позивач [PERSON] в результаті перешкоджання відповідачкою [PERSON] не мав можливості спілкуватися з дитиною майже два роки. При таких обставинах, Європейський суд з прав людини зауважує, що адекватність будь-якого заходу, розпочатої владою, повинна бути оцінена швидкістю її реалізації, так як проходження часу може мати непоправні наслідки для відносин між дитиною та батьком (HANSEN v. TURKEY, №36141/97, ЄСПЛ, від 23 вересня 2003 року). З приводу поданої відповідачкою [PERSON] заяви від 06.12.2019 року про зупинення розгляду справи до набрання законної сили рішення суду по справі №201/4533/18 за позовом [PERSON] до Соборної районної у м.Дніпрі ради, третя особа [PERSON] про оскарження рішення, суд не вбачає підстав для її задоволення з приводу того, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12.11.2019 року по справі №201/4533/18 відмовлено у задоволені позовної заяви [PERSON] до Соборної районної у м.Дніпрі ради, третя особа [PERSON] про оскарження рішення. Згідно до п.п.10,11 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку,

Outcome: approved