Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 38 124,98 грн. середнього заробітку за весь час затримки з розрахунком при звільненні, мотивуючи вимоги тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.03.2017 року вирішено стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості по заробітній платі та компенсації заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, однак за період з 05.10.2016 року по день звернення до суду, 23.05.2017 року, вказане рішення не виконане, заборгованість по виплаті заробітної плати не виплачена, а тому позивач звернувся до суду із вказаними вимогами та просить стягнути з відповідача на свою користь 38 124,98 грн. середнього заробітку за весь час затримки з розрахунком при звільненні за період з 05.10.2016 року по 23.05.2017 року. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, в якому вказав, що заявлені вимоги підтримує, та проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.31-32). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином (а.с.26-29). Враховуючи викладене, суд вважає за можливе провести заочний порядок розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09.03.2017 року, з відповідача на користь позивача було вирішено стягнути 8 400,59 грн. заборгованості по заробітній платі, 132 026 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсацію за затримку виплати нарахованої заробітної плати в сумі 6 471,68 грн. (а.с.11-12, 38-41). Однак, відповідач не виконав вказане рішення, не сплатив позивачу заборгованих сум. Відповідно до ст.43 Конституції Украаїни кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. як визначено ст. 47 Кодексу законів про працю власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Приписами ст.117 Кодексу законів про працю встановлена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пункт 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.99 визначає, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Пункт 21 вищезазначеної постанови при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями). Ч. 3 п. 2 Розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 визначає, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як вбачається з описаного рішення, середньоденною заробітною платою позивача було визначено 251 грн., отже, середній заробіток за час затримки становить: 145 робочих днів (за період з 05.10.2016 року по 16.05.2017 року х 251 грн. = 36 395 грн. Таким чином, оскільки судовим рішенням від 09.09.2017 року встановлено наявність заборгованості відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати, вирішено її стягнути з відповідача на користь позивача, однак, на день звернення позивача до суду з даним позовом рішення від 09.09.2017 року не виконане, заборгованість не сплачена, тому суд вважає необхідним задовольнити вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь 36 395 грн. середнього заробітку за весь час затримки з розрахунком при звільненні, а саме за період з 05.10.2016 року по 16.05.2017 року, а в задоволенні решти вимог необхідно відмовити. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути 1 378 грн. судового збору. На підставі викладеного, ст.ст. 94, 115, 116, 117 КЗпП України, постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100,

Outcome: partial