Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

У травні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, в якому просив суд: визначити, що частка померлого [INFO] [PERSON] у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 3222480801:01:007:5056, розташовану за адресою: [ADDRESS] , становить 1/2 її частину; визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 3222480801:01:007:5056, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Позивач вказував, що 19.02.2016 за його батьком та [PERSON] було зареєстровано право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,25 га (кадастровий номер 32224808801:01:007:5056), що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Позивач вказував, що він є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] 07.03.2017 на підставі його заяви приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шабаніною О.Г. було заведено спадкову справу № 2/2017. Зі слів позивача, 02.08.2017 постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій № 141/02-31 приватним нотаріусом було відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із тим, що за життя частка спадкодавця у спадковій земельній ділянці не була виділена. Також позивач вказав, що його матір [PERSON] своєю заявою від 07.03.2017 відмовилась від прийняття спадщини на його користь, тому він є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] і належним відповідачем є орган місцевого самоврядування за місцем знаходження спадкового нерухомого майна. З огляду на викладене позивач звернувся до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 15.07.2020 було відкрито у справі загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 15.09.2020 було закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. Ухвалою суду від 04.02.2021 було залучено до участі у справі у якості співвідповідача [PERSON] . В судове засіданні 15.07.2021 позивач та його представник не з`явились, подали клопотання про розгляд справи без їх участі, позов підтримали. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання 15.07.2021 не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник Дмитрівської сільської ради в судове засідання 15.07.2021 не з`явився, Дмитрівська сільська рада про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на відсутність заперечень від позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що вбачається зі свідоцтва про смерть. З огляду на свідоцтво про народження позивача він є сином померлого. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.08.2017 вбачається, що на час смерті [PERSON] йому разом із відповідачем [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер 3222480801:01:007:5056, розташована за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів спадкової справи № 2/2017 вбачається, що позивач 07.03.2017, тобто в межах піврічного строку, встановленого на прийняття спадщини, подав до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шабаніної О.Г. заяву про прийняття спадщини. На час смерті померлий батько позивача перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу. Померлий не склав заповіт. Інших спадкоємців за законом у нього не було. 07.03.2017, тобто в межах піврічного строку, встановленого на прийняття спадщини, [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шабаніної О.Г. із заявою про відмову від прийняття спадщини за законом після смерті її чоловіка [PERSON] на користь позивача, її сина. Відмови позивача від прийняття спадщини в межах піврічного строку, встановленого на прийняття спадщини, не було. Позивачу було видано 3 свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, належне за життя [PERSON] . Проте, постановою про від 02.08.2017 № 141 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку, оскільки з отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 859106632224, належала спадкодавцю на праві спільної сумісної власності разом із [PERSON] , його частина за життя не була визначена. З огляду на встановлені обставини у справі суд вважає за необхідне проаналізувати наступне законодавство та правові висновки Верховної Палати Верховного Суду. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна сумісна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Статтею 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки майна, що є в спільній сумісній власності частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду та правовідносини, що випливають з права на спадкування. Стаття 392 ЦК України надає власнику майна можливість пред`явити позов про визнання його права власності. Згідно з ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). В силу вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадковується на загальних підставах. У ст. 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до положень частини третьої ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявляв про відмову від неї. Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким згідно із частиною другою статті 1220 цього Кодексу є день смерті особи. Відповідно до частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 роз`яснено, що за загальними правилами ч. 2 ст. 372 при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків. Так як за життя спадкодавець позивача [PERSON] набув у спільну сумісну власність разом з відповідачем [PERSON] земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 3222480801:01:007:5056, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: [ADDRESS] , і його частка на час смерті не була визначена, для захисту спадкових майнових прав позивача слід визначити розмір частки його батька у цьому об`єкті. З огляду на вимоги законодавства суд визнає, що на час смерті [PERSON] його частка у праві власності на спірну земельну ділянку становила 1/2. Разом з тим, вимога позивача про визначення, що частка померлого [INFO] [PERSON] у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 3222480801:01:007:5056, розташовану за адресою: [ADDRESS] , становить 1/2 її частину, не відповідає можливим способам захисту права, передбачених законом, а тому не може бути задоволена. Проте, встановлення обставини, що частка спадкодавця позивача у праві власності на спірну земельну ділянку становила 1/2, достатньо для задоволення іншої позовної вимоги про визнання права власності за позивачем на спірне спадкове майно. Оскільки судом встановлено з матеріалів справи, що позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , який прийняв спадщину, спірна спадкова 1/2 частка земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 3222480801:01:007:5056, розташовану за адресою: [ADDRESS] , належала на час відкриття спадщини батьку позивача, позовна вимога про визнання за позивачем права власності на цю частку в порядку спадкування підлягає задоволенню. Зважаючи на вищенаведене, враховуючи рекомендації, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст. 15, 16, 321, 328, 355, 368, 370, 372, 392, 1216-1223, 1226, 1258, 1261, 1267-1270, 1273-1275, 1296 ЦК України,

Outcome: partial