Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

У червні 2019 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Добропільської міської ради, про визнання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 червня 2010 року на праві приватної власності їй належить житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок належав її матері, [PERSON] . Відповідачі є далекими родичами померлої матері та ніколи не були членами сім`ї. Відповідачі були прописані у вказаний житловий будинок матір`ю позивача. В серпні 2015 року, відповідачі разом зі своєю дитиною виїхали з м. Добропілля до Російської Федерації для отримання там громадянства та постійного місця проживання. Позивач вимушена сплачувати комунальні платежі, в тому числі і за відповідачів. Зазначила, що позбавлення права користування житловим приміщенням відповідачів їй необхідне для зняття їх з реєстрації місця проживання. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явились. Про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Проте надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. На позовних вимогах наполягають. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Із заявою про розгляд справи у їх відсутності та з повідомленням причин неявки до суду не звертались. Відзиву на позовну заяву до суду не надавали. Представник Служби у справах дітей Добропільської міської ради Бажинова О.М. в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву в якій з метою соціального захисту дитини заперечила щодо задоволення позовних вимог в частині визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . Просить суд розглянути справу у відсутність представника. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши всі наявні докази в їх сукупності, суд вважає, що позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, [PERSON] є власником будинку є [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 18 червня 2010 року (а.с.8) Згідно довідок з місця реєстрації, виданих Відділом реєстрації Добропільської міської ради Донецької області від 26 червня 2019 року за адресою пров [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] з 03 червня 2008 року, [PERSON] з 17 січня 2009 року та [PERSON] , з 17 січня 2009 року. (а.с.48, 49, 50) Як вбачається з довідки депутата Добропільської міської ради Григоренко В.М. від 25 квітня 2019 року, [PERSON] є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , але з 2015 року не проживають. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , та їх малолітня дитина [PERSON] не проживають у будинку [ADDRESS] понад чотири роки, не утримують його, не слідкують за його станом, не сплачують комунальні платежі, а отже не виконують своїх обов`язків, як квартирокористувач. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316. 317, 319, 321 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Як роз`яснено у пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач є власником спірного житла, а відповідачі [PERSON] , [PERSON] , є членом сім`ї позивача, які понад один рік без поважних причин не мешкають за адресою: [ADDRESS] суд вважає, що вони втратили право користування спірним житловим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України. Що ж стосується вимоги позивача щодо позбавлення малолітньої [PERSON] права користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , то суд приходить до висновку, що дана вимога є обгрунтованою та також підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На моменнт розгляду справи [PERSON] виповнилося повних 10 років. Довідкою народного депутату від 25 квітня 2019 року за вказаною адресою, а також довідкою від 26 червня 2019 року, виданою відділом реєстрації Добропільської міської ради підтверджується той факт, що малолітня [PERSON] в даному будинку зареєстрована, але за даною адресою не проживає з червня 2015 року. (а.с. 37,50) Відповідно до вимог ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Аналогічна вимога закріплена і в ч. 3 ст. 29 ЦК України, згідно якої місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Суд вважає необхідним зазначити, що згідно до частини другої статті 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Аналіз положень сімейного законодавства свідчить про те, що малолітні діти мають право на проживання у квартирі, де проживають їх батьки. Цим самим захищається права малолітніх дітей.

Outcome: approved