Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

У червні 2014 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернулося Публічне акціонерне товариство « Дельта Банк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Представник позивача ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав; просив позов задовольнити, стягнути з [PERSON] на користь ПАТ « Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 11005666000 від 24 липня 2014 року, яка станом на 13 травня 2014 року складає 21768,84 швейцарських франків, що згідно курсу НБУ станом на 13.05.2014 року є еквівалентом 285799,53 гривень. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, письмово про причини неявки суд не повідомляв, заперечень проти позову та заяву про розгляд справи за його відсутності на адресу суду не направляв. У відповідності до положень ст. 224 Цивільно-процесуального Кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, встановив наступне: 24 липня 2006 року між АКІБ « УкрСиббанк» правонаступником якого є ПАТ «УКРСИББАНК», та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11005666000, відповідно до якого позивач надавав позичальнику кредит у сумі 19469,00 швейцарських франків 83 сантима зі строком користування до 23.07.2013 року, сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 8,99 % річних. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п.п. 1.1. кредитного договору [PERSON] зобов'язався належним чином прийняти, використовувати і повернути Банку кредит ( грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 19 469 ( дев'ятнадцять тисяч чотириста шістдесят дев'ять) швейцарських франків 83 сантима та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до п. 1.2.2. [PERSON] зобов'язався повернути Банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 23 липня 2013 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту. Відповідно до п. 2.1. кредитного договору у забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за даним договором Банком приймається застава транспортного засобу, а саме: автомобіля марки OPEL, модель - COMBO 0XCF06, тип ТЗ- легковий універсал; 2006 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER], шасі ( кузов, рама, коляска)- [NUMBER], об'єм двигуна -1364 куб. см. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином ( відступлення права вимоги). До нового кредитора, відповідно до ст. 514 ЦК України, переходить права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах,, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу вказаних норм 08.12.2011 року Публічне акціонерне товариство « Украсиббанк» відступило свої права вимоги заборгованості за Кредитним договорами, у тому числі за вище вказаним кредитним договором, Публічному акціонерному товариству « Дельта Банк», що підтверджується випискою з Догорову купівлі - продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року та актом прийому передачі Документації. Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та розмір процентів встановлений договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. [PERSON] належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором; щомісячних платежів не здійснює, чим порушує права позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Станом на 13 травня 2014 року відповідач порушив умови кредитного договору та має прострочену заборгованість, яка складає 21768, 84 швейцарських франків, що згідно курсу НБУ станом на 13 травня 2014 року є еквівалентом 285 799, 53 грн., що підтверджується довідкою про стан заборгованості від 13.05.2014 року Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ). Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, як використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. Аналізуючи наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог п.п. «в» п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року №483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банком кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Банком отримано дозвіл НБУ на право здійснювати банківські операції визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» 28 жовтня 1991 року № 57 на здійснення певних валютних операцій, який є генеральною ліцензією. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на законі та договорі і підлягають задоволенню. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню.

Outcome: approved