Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

У червні 2016 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідач звернувся до них з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписав заяву б/н від 08.01.2008 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 3300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Вказує, що заявою відповідача підтверджується той факт, що він повністю був проінформований про умови кредитування в ПриватБанку, які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Також при укладанні договору відповідач дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Зазначає, що позивач свої зобов'язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а відповідач у порушення своїх зобов'язань за кредитним договором, станом на 13.04.2016 року, заборгував позивачу 29160,21 гривень , з яких: 21531,33 гривень - тіло кредиту; 4767,75 гривень - відсотки за користування кредитом; 7210,04 гривень- пеня; 750 гривень - штраф, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 гривень - штраф (фіксована складова); 1626,68 грн. - штраф (процентна складова), з них 6725,59 грн. внесено коштів на погашення заборгованості. В зв'язку з викладеними обставинами позивач звернувся до суду з даним позовом, яким просить стягнути з відповідача вищевказану суму боргу та понесені судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився. Від представника позивача за довіреністю [PERSON] до позовної заяви попередньо було долучено письмове клопотання про розгляд справи без його участі, в клопотанні зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Від його представника [PERSON] попередньо через канцелярію суду надійшла письмова заява про розгляд справи у відсутність відповідача та його представника, в задоволенні позовних вимог просять відмовити. Також попередньо в судовому засіданні було подано письмові заперечення на позовну заяву представником відповідача [PERSON] , в яких вона вважає, що позовна заява є необґрунтованою та такою, що підлягає відмові у задоволені виходячи з таких підстав. Так, відповідно до інформації, зазначеній в розрахунку заборгованості, з 24.04.2015 року по картковому рахунку відповідача було встановлено кредитний ліміт в розмір 15000 гривень.14.07.2015 року по рахунку утворилась заборгованість в розмірі 15222,08 грн. (до цього часу простроченої заборгованості жодного разу не виникало). Вказує, що відповідач дані кошти не отримував та не використовував, вони зникли з рахунку у вечірній час, у звязку з чим , 15.07.2015 року відповідач подав до поліції заяву про злочин, а саме: незаконне заволодіння коштами в розмірі 15000,00 грн. з кредитної картки «ПриватБанк» та 400,00 грн. з мобільного рахунку. Дана заява була прийнята та внесені відомості до ЄРДР - кримінальне провадження за № 120150200100004682, відповідача визнано потерпілим. Таким чином, вважає , що грошові кошти, які були на кредитному рахунку відповідача, поза його волею були використані невідомою особою шляхом таємного заволодіння чужим майном (переведення на іншу картку). Також відповідачем негайно було проінформовано на «гарячу лінію» позивача, в результаті чого заблоковано його картковий рахунок. Вказує, що нею було направлено адвокатські запити до позивача, проте відповіді на поставлені питання так і не отримано. Запити стосувались інформації про те, коли саме було заблоковано картковий рахунок, відкритий на ім'я [PERSON] на підставі договору б/н від 08.01.2008 року, а також даних особи, на рахунок якої було здійснено переказ коштів з карткового рахунку позивача 14.07.2015 року. Відсутність відповіді на такі запити позбавляє відповідача можливості довести ту обставину, що він негайно зреагував на зникнення коштів з його рахунку. Позивач як на підставу своїх вимог посилається на те, що відповідач використав кредитний ліміт, і на його рахунку після липня 2015 року почала виникати прострочена заборгованість по тілу кредиту, відсоткам за користування кредитом. За невиконання умов кредитного договору позивач також просить стягнути нараховану пеню та штраф. Із поданих відповідачем письмових доказів (в тому числі і з матеріалів кримінального провадження) вбачається, що 14.07.2015 року в період з 20.00 год. до 21.00 год. невідома особа заволоділа кредитними коштами, а саме: шляхом списання платежу за телефоном перерахувала кошти на картку 3700**53, отримувач: [PERSON], кошти були перераховані в сім етапів різними сумами. Відтак, використані не відповідачем, а іншою особою. Так як грошові кошти у власність відповідачу переданими не були, то відсутній юридичний факт, з яким закон пов'язує виникнення обов'язку позичальника повернення боргу, сплати відсотків та інших платежів. Тому просить суд відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. В судовому засіданні 27.04.2017 року відповідач та представник відповідача позов не визнали з підстав зазначених у запереченнях та надали пояснення аналогічні вказаних у них. Згідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши думки та позиції сторін, викладені у поданих до суду письмових заявах, дослідивши письмові докази у справі, оцінивши їх в сукупності та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так, на підтвердження обставин, що складають підставу позову, позивачем надано копію заяви [PERSON] від 08.01.2008 року про виявлення ним бажання отримати кредит у сумі 3300 грн. (а.с.14), копію його паспорта (а.с.49), витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.15-48), розрахунок заборгованості за договором № б/н від 08.01.2008 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON], станом на 31.05.2015 року (а.с.6-11), розрахунок заборгованості за договором № б/н від 08.01.2008 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON], станом на 13.04.2016 року (а.с.12), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта [PERSON] (а.с.13). За змістом заяви від 08.01.2008 року, яка частково являється анкетою за своїм змістом, ознайомившись з Умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами ПАТ КБ «ПриватБанк», [PERSON] просив відкрити рахунок та надати банківські послуги по оформленню кредитної картки «Універсальна» з бажаним кредитним лімітом 3300 гривень. Частинами першою та другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, доведенню підлягає наявність між сторонами кредитних правовідносин, зміст конкретних зобов'язань сторін, що випливають з укладеного договору, зокрема, виконання кредитором зобов'язань щодо надання коштів та виконання зобов'язань боржником щодо повернення коштів в обумовлені сторонами порядку і терміни. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). На підтвердження суми заборгованості відповідача за тілом кредиту, процентами за користування ним, комісією та штрафами позивачем надано розрахунки заборгованості станом на 31.05.2015 року та станом на 13.04.2016 року (а.с.6-11, 12). З наданих розрахунків вбачається, що до 14.07.2015 року відбувалося користування кредитними коштами, однак будь-якої заборгованості не існувало. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 08.01.2008 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON], станом на 13.04.2016 року - 14.07.2015 року наявна заборгованість за наданим кредитом 15222,08 гривень. Однак, наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним і допустимим доказом у справі і тому не може бути взятий судом до уваги з таких підстав. Відповідно до частин 1-2, 6 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов'язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законом. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитом, підготовлений представником банку без зазначення його посади, є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. Сама позовна заява не містить таких даних, а лише констатує наявність недоведеного розміру всієї суми непогашеного кредиту. Крім того, із поданих відповідачем письмових доказів, а саме: з витягу з кримінального провадження № 12015020010004682 вбачається, що в період часу з 20:00 до 21:00 14 липня 2015 року невідома особа шахрайським шляхом, використовуючи мобільний зв'язок, заволоділа грошовими коштами [PERSON] у сумі близько 15000 гривень, які знаходилися на кредитній картці «ПриватБанк» та грошовими коштами в сумі 400 гривень, які знаходилися на мобільному рахунку. Сума матеріального збитку становить 15400 гривень.(а.с.108, 171). З відповіді позивача на ухвалу суду про витребування доказів вбачається, що кредитна картка [PERSON] прострочена, термін дії картки до 31.10.2015 року. Кредитна картка не заблокована, звернень клієнта в ПК не виявлено. Списання платежу по телефону [NUMBER] на карту [NUMBER] одержувач - [PERSON] (а.с.154 зі звороту). Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не доведено обставин невиконання договору відповідачем, не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту порушення прав позивача відповідачем. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в постановах Верховного Суду України від 11.03.2015 року (№ 6-16цс15) та від 10.06.2015 року (№ 6-698цс15). Враховуючи викладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд дійшов висновку, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а обставини, викладені в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed