Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення\~боргу.В\~обґрунтування позову\~зазначила,\~що між\~нею та\~відповідачем був укладений договір позики грошових коштів.\~\~ Відповідно до розписки відповідач отримав у позику грошові кошти у розмірі 20 000 грн. та зобов`язалася їх повернути у строк до 01 грудня 2019 року. Проте, позичальник не виконав грошові зобов`язання за договорами, борг у визначений строк не сплатив, в зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Посилаючись на викладене, [PERSON] просила позов задовольнити, стягнути з відповідача грошові кошти за договором позики, а також стягнути на її користь сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 09 червня 2020 року провадження у справі було відкрито, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. 25 червня 2020 року від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] , в якій просив: визнати факт, що грошові кошти за договором позики [PERSON] не надавалися, а також визнати договір позики від 24 травня 2019 року недійсним, оскільки правочин вчинений з недодержанням [PERSON] , вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 ст. 203 ЦПК України саме в момент вчинення правочину. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 30 липня 2020 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, об`єднавши їх в одне провадження. Здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 15 вересня 2020 року було призначено почеркознавчу судову експертизу, а провадження у справі зупинено. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 11 січня 2021 року провадження у справі поновлено. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 23 лютого 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, первісний позов підтримала. Відзив із запереченнями проти зустрічного позову [PERSON] не надала. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) та його представник у судовому засіданні проти первісного позову заперечували. Зустрічний позов [PERSON] підтримав, посилаючись на обставини викладені в ньому. Суд, заслухавши пояснення відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд на підставі ст.ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Судом встановлено, що 24 травня 2019 року між [PERSON] \~та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач зобов`язався повернути позикодавцеві грошові кошти в розмірі 20\~000 гривень у строк до 01 грудня 2019 року. Крім того, [PERSON] , як позичальником на підтвердження укладення договору позики надано розписку, якою посвідчено передання йому грошових коштів в розмірі 20\~000 гривень (а.с.3). [PERSON] заявив позовну вимогу про визнання недійсним договору позики від 24 травня 2019 року, посилаючись на те, що договір позики від 24 травня 2019 року та розписка про отримання грошових коштів були сфальсифіковані [PERSON] та його дружиною [PERSON] шляхом складання в друкованому вигляді та підробки підпису. Згідно з вимогами ст. ст.202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Згідно правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 08.10.2020 року у справі №194/1126/18 тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз ч.2 ст. 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями ст. 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. З висновку експерта №15961 за результатами проведення судово почеркознавчої експертизи, проведеної за клопотанням позивача за зустрічним позовом [PERSON] , складеного 18 грудня 2020 року судовим експертом Харківського науково дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, вбачається, що підписи від імені [PERSON] у договорі позики від 24 травня 2019 року, розташованого у рядку «Позичальник____підпис», розписці, яка міститься на одному аркуші з зазначеним договором, розташований у рядку «Позичальник____підпис», виконані [PERSON] (а.с.51-53). Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом сторонам було роз`яснено їх процесуальний обов`язок довести ті обставини на які вони посилаються, як на доказ у справі, що передбачено ст.81 ЦПК України. Враховуючи зазначене, суд не бере до уваги, та критично ставиться до тверджень [PERSON] , оскільки, відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідач за зустрічним позовом ніяких доказів на спростування обставин, на які посилається [PERSON] , і про які зазначено у оригіналах договору позики та розписки від 24 травня 2019 року, не надав, як і не надав будь-яких доказів на підтвердження зустрічних позовних вимог стосовного того, що договір позики та розписка від 24 травня 2019 року були сфальсифіковані, шляхом складання в друкованому вигляді та підробки підпису. Судом також не встановлено обставин, які б свідчили про те, що договори позики між [PERSON] реально не були укладені або були укладені за інших обставин, в тому числі пов`язаних з наданням останньому правової допомоги. Крім того, позивачем за зустрічним позовом не доведено той факт, що позикодавцем йому грошові кошти не передавалися, у зв`язку з тим, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, що стосується зустрічного позову про визнання правочину недійним то суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивача по зустрічному позову. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладання договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. У відповідності до ч.1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Таким чином, судом встановлено, що в силу ст. 1049 ЦК України, [PERSON] , як позичальник, зобов`язаний повернути позикодавцеві [PERSON] позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк, що встановлений розпискою. Однак відповідач\~за первісним\~позовом свого\~обов`язку не\~виконав,\~не повернув\~гроші за\~відповідним договором\~позики,\~що підтверджується\~наявністю оригіналу\~розписки,\~яка долучена\~до матеріалів\~позову.\~Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-24ц12. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), № 63566/00, § 23). На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги первісного позову слід задовольнити. Крім того, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, суд вирішує питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з врахуванням того, що позов [PERSON] задоволено повністю, та без застосування п.10 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки первісний позов пред`явлено не з підстав захисту порушених прав [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved