Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «ПівнГЗК» про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що впродовж 24 років 04 місяців його син - [PERSON] працював у відповідача машиністом екскаватору. Тривала праця в умовах впливу шкідливих факторів викликала у сина захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), ускладнений центральним раком верхньої правої легені. Стан після верхньої білобектомії. Вібраційна хвороба першої - другої стадії з периферичним ангіодистонічним синдромом, полірадикулоневропатією, помірно вираженою нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу (другого ступеню, деформуючого артрозу, в сполученні з періартрозами ліктьових суглобів першого ступеню). Відповідно до п. 15 Акту розслідування професійного захворювання № 1 від 25.12.2008 року причиною професійного захворювання у сина було визнано його роботу на протязі 24 років 04 місяця в умовах пилу, рівень якої перевищував гранично допустиму концентрацію. Вину підприємства у виникненні у батька професійного захворювання встановлено п. 17 Акту розслідування, відповідно до якого визнано, що за період його роботи керівництво відповідача не виконувало вимоги ст.153 КЗпП України в частині створення на робочих місцях належних, безпечних і здорових умов праці відповідно до вимог нормативних актів з охорони праці. [INFO] син помер. Висновком експертної комісії Комунального закладу «Обласний центр медичної соціальної експертизи» головного управління охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 27.11.2009 року встановлено причинний зв'язок смерті [PERSON] з його професійним захворюванням. Смертю сина йому завдано моральної шкоди, яка полягає у наступному: він втратив близьку людину. Звістка про смерть сина завдала глибоких моральних переживань, оскільки дуже любив сина. За його життя вони перебували з ним в тісних сімейних стосунках, адже син завжди допомагав у будь яких справах та підтримував у складних життєвих ситуаціях, незважаючи на те, що він мешкав окремо від сина. Після смерті сина він тривалий час перебувала у напруженому психічному стані, навіть тепер думки про його смерть постійно переслідують його. Вважає, що смертю сина внаслідок професійного захворювання йому завдано глибоких моральних переживань. Згідно з частиною 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) , а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Отже, моральна шкода, завдана особам, які мають на це право внаслідок смерті працівника, ( ч.2.ст. 1168 ЦК України) має відшкодовуватися роботодавцем Згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог, вважає, що розмір завданої моральної шкоди, який просить стягнути на його користь становить по 250 000 гривень. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала , в своїх запереченнях зазначила, що згідно з записами у трудовій книжці син позивача [PERSON] працював на підприємстві відповідача помічником машиніста та машиністом екскаватора у кар'єрі Першотравневого кар'єру, що підтверджується записами у його трудовій книжці. Факт тривалої (близько 30 років) роботи позивача на комбінаті у шкідливих умовах праці та встановлення йому двох професійних захворювань (ХОЗЛ та вібраційна хвороба), які стали причиною виникнення онкологічної патології і передчасної смерті сина позивача, підтверджуються належними доказами і не оспорюють ся відповідачем. Проте, покладання на відповідача повної провини за виникнення профзахворювань і смерть потерпілого, як підставу відшкодування моральної шкоди вважаємо необгрунто\-ваним враховуючи наступне. Згідно з ч.І ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначну цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Тобто, трудовий договір - це добровільна угода між працівником і власником підприємства. Зі свого боку відповідач ніколи не вимагав від позивача виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці та вживав усіх необхідних заходів, передбачених нормативними актами про охорону праці та колективним договором, з метою полегшення умов праці у кар'єрі, у тому числі на робочому місці позивача: організував регулярне зрошення кар'єрних доріг, згідно з встановленими нормативами забезпечував засобами індивідуального захисту. Також, відповідно до ст.29 КЗпП України та ст.5 ЗУ «Про охорону праці» під час прийому на роботу, а також після кожної атестації робочих місць, які проводились у 1994, 2000, 2005 роках, [PERSON] був поінформований під розписку про умови праці, наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я; а також про його право на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства та колективного договору. Таким чином, знаючи і розуміючи, що умови праці на його робочому місці є шкідливими і небезпечними, що може призвести до ушкодження здоров я внаслідок тривалої роботи в таких умовах, потерпілий свідомо погоджувався на таку роботу, маючи на увазі отримання підвищеної заробітної плати, встановлених законодавством пільг і компенсацій та право на пенсію на пільгових умовах у більш ранньому віці. Хоча чинне законодавство не встановлює будь-якої прямої заборони чи обмеження тривалості роботи працівників у шкідливих умовах праці, на думку відповідача, працівник повинен сам дбати про власне здоров'я і обмежувати час своєї роботи в таких умовах праці. Наприклад, чоловікам для отримання права на пенсію за віком на пільгових умовах достатньо 10 років роботи за Списком №1 та 15 років роботи за Списком №2 (ст.13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення»). Згідно з п. 17 Акту, причиною виникнення профзахворювання у потерпілого [PERSON] є тривала робота в умовах вібрації, пилу та шуму, що перевищували гранично допустимі концентрації. Таким чином, не просто вплив шкідливих виробничих факторів (усунення яких лежить поза межами можливостей відповідача) сам по собі , . а саме тривалість роботи працівника в умовах впливу цих факторів є основною причиною виникнення профзахворювань. Статтею 153 КЗпП України встановлено, що працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров я, або людей, які його оточують. Ст. 38 КпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений час, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні, а у разі, якщо власник або уповноважений ним органом не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору - у визначений працівником строк з отриманням вихідної допомоги у розмірі, не меншому трьохмісячного заробітку. У свою чергу, роботодавець не може припинити трудові відносини з працівником інакше, як з підстав, передбачених законодавством. Так, згідно з п.2 ст.40 КЗпП України роботодавець має право розірвати трудовий договір з працівником у випадку його невідповідності виконуваній роботі за станом здоров'я. Підставою для припинення трудових відносин в цьому випадку є медичний висновок ЛКК, МСЕК або іншого уповноваженого медичного закладу. Тобто, роботодавець має можливість припинити роботу працівника в шкідливих умовах праці (перевести, за його згодою на іншу роботу, не пов'язану з впливом шкідливих чинників або звільнити у разі відмови від переведення чи відсутності відповідної роботи) лише у випадку, коли у працівника вже виникло і встановлено уповноваженим медичним органом порушення стану здоров'я. Як зазначається у позові, син позивача почав відчувати перші ознаки погіршення стану здоров я ще у 1999 році, а з 2004 року почав інтенсивно хворіти. Між тим, незважаючи на стан здоров я, продовжував працювати в умовах кар'єру, не намагався змінити роботу, професію, не звертався до відповідача з цього питання. Таким чином, оскільки тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці, яка збільшує рівень професійного ризику, залежить від нього самого, слід зробити висновок, що існує причинно-наслідковий зв'язок між професійним захворюванням і діями самого потерпілого, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах, а не тільки діями роботодавця, який не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність у три роки. Згідно з п.3 ч.І ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Статтею 1995 та ст. 1200 ЦК встановлені порядок і умови відшкодування шкоди, завданої каліцтвом та смертю потерпілого: Фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо; У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати; ; Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів; Договором або законом може бути збільшений обсяг розмір відшкодування шкоди, завданої потерпілому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Стаття 1200 ЦЕК України передбачає, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2)чоловікові,дружині,батькам усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності;одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім'ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років;іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п'яти років після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Розмір відшкодування, обчислений для кожного з осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, не підлягає подальшому перерахункові, крім таких випадків: народження дитини, зачатої за життя і народженої після смерті годувальника; призначення , (припинення) виплати відшкодування особам, що здійснюють догляд за дітьми, братами, сестрами, внуками померлого. Як видно із текстів вищезазначених норм ЦК, вони не включають моральну шкоду як обов'язкову складову відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров я або смертю потерпілого. Таким чином, оскільки п.З ч.І ст. 268 ЦК щодо незастосування строку позовної давності розповсюджується лише на вимоги, зазначені у ст. 1995 та ст.. 1200 ЦК України, до вимог про відшкодування моральної шкоди повинен застосовуватись трирічний строк позовної давності. Оскільки з дня виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди минуло більше трьох років, а тому просить відмовити у позові в повному обсязі. Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Позивач є рідним батьком , померлого [INFO] [PERSON]., що підтверджується свідоцтвами про народження, смерть. (а.с.9,40). Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що [PERSON] знаходився в трудових відносинах з ПАТ «ПівнГЗК».(а.с.10-15). Відповідно до п. 16 Акту розслідування професійного захворювання № 1 від 25.12.2008 року причиною професійного захворювання у [PERSON] було визнано його роботу на протязі 24 років 04 місяця в умовах пилу, рівень якої перевищував гранично допустиму концентрацію.(а.с.16-17). Згідно п. 17 Акту розслідування, що за період роботи [PERSON] керівництво відповідача не виконувало вимоги ст.153 КЗпП України в частині створення на робочих місцях належних, безпечних і здорових умов праці відповідно до вимог нормативних актів з охорони праці. Висновком експертної комісії Комунального закладу «Обласний центр медичної соціальної експертизи» головного управління охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 27.11.2009 року встановлено причинний зв'язок смерті [PERSON] з його професійним захворюванням.(а.с.29). Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Згідно положення ч.1 ст.8 Цивільного Кодексу України якщо цивільні правовідносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні правовідносини. Тому суд вважає, що оскільки спірні правовідносини не врегульовані спеціальною нормою, до таких правовідносин необхідно застосувати загальні положення цивільного законодавства щодо підстав відповідальності за завдану моральну шкоду. У відповідність частині 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім'єю. ст. 1168 Цивільного Кодексу України, яка передбачає, відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи. Згідно вказаної норми закону моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Суд вважає, що саме ця норма закону дає право суду стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду яка спричинена їй смертю близької для неї людини. Внаслідок втрати сина, позивач пережила нервове потрясіння з його смертю, залишився без його підтримки. Суд вважає, що факт спричинення моральної шкоди позивачу наявний, оскільки він несе фізичні та моральні страждання внаслідок втрати сина. Факт провини підприємства підтверджується: актом № 1 від 24.12.2008 року, та довідкою про причинний зв'язок смерті з професійним захворюванням від 27.11.2009 року. (а.с. 16-17,29). Перераховані вище документи свідчать про наявність провини в діях (бездіяльності) адміністрацій, і про прямий причинний зв'язок між цими порушеннями з боку адміністрації і наслідками, що наступили, а саме смертю [PERSON] внаслідок професійного захворювання, що призвело до важких фізичних, душевних, психічних страждань позивача. Обговорюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує, характер та об'єм його фізичних, душевних, психічних страждань від смерті сина. Тому суд, приймаючі до уваги ступінь та тривалість моральних страждань, виходячи із принципів розумності, об'єктивності та справедливості, вважає за необхідне зменшити розмір заявленої моральної шкоди з 250 000,0 грн. до 50 000,0 гривен, що є сорозмірним тяжкості та тривалості перенесених позивачем, страждань, ця сума підлягає стягненню з відповідача - ПАТ «ПівнГЗК». У відповідності до п.3 ч.І ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, на застосуванні якої наполягає представник відповідача. Крім того, на підставі ст.ст.86,88 ЦПК України з відповідача ПАТ «ПівнГЗК» підлягають стягненню судові витрати, а саме судовий збір в сумі 500,0 грн. на користь держави. На підставі , ст.. 153 КЗпП України, ст.ст. 23, 1167, ст.1168 ЦК України,

Outcome: partial