Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила скасувати арешт накладений на квартиру [ADDRESS] . В обгрунтування позовної заяви покликається на те, що 13 січня 2003 року згідно з ухвалою Тростянецького районного суду вона стала власницею 2/3 квартири [ADDRESS] . В 2020 році вирішивши продати квартиру та дізналась, що існує заборона на відчуження. Звернувшись до Тростянецького РВ ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції /м.Хмельницький/ отримала інформацію, з якої видно, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься запис від 16.07.2007 року за №5307927 про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , яка на момент внесення запису належала їй та сину, [PERSON] на праві приватної спільної власності в частках. Арешт було накладено на підставі постанови Тростянецького ДВС АА 9485570 від 07.03.2003 року, згідно з якої було арештовано всю квартиру [ADDRESS] . Разом з тим, відповідно до даних, наданих Тростянецьким\~районним відділом державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) на виконанні відділу відсутні виконавчі провадження, де б позивачка була боржником, а постанова про накладення арешту знищена у зв`язку із закінченням строку зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву. Враховуючи викладене, позивач просила скасувати арешт майна, накладений на підставі постанови Тростянецького ДВС АА 9485570 від 07.03.2003 року. Ухвалою судді від 25.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті за правилами загального позовного провадження. 23 лютого 2021 року надійшов відзив від Тростянецького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) в якому зазначено, що на виконанні у відділі ДВС станом на 12.02.2021 не перебувають незавершені виконавчі провадження, згідно з даними автоматизованої системи виконавчих проваджень, за якими боржником була б [PERSON] . Враховуючи викладене, відповідач просить ухвалити рішення відповідно до норм чинного законодавства та розглядати справу без представника відділу ДВС. 22 квітня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася. 29.06.2021 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, та зазначила, що позов підтримує та просить задовільнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. 29.06.2021 подали до суду заяву, в якій просили розглядати справу без участі представника Тростянецького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) у відповідності до норм чинного законодавства. З врахуванням вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно з висновком наведеному у Постанові Великої палати ВС від 22 січня 2020 року по справі № 340/25/19, провадження № 11-669апп19, якщо підставою позову є неправомірні, на думку позивача, дії органу Державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Якщо підставою позову є наявність спору про право та/або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин. Судом встановлено наступне. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що 16.07.2007 о 15:40:05 за №5307927 Другою Тростянецькою ДНК на підставі постанови АА №948570 від 07.03.2003 Відділу ДВС накладено арешт реєстраційний номер обтяження 5307951 на все майно [PERSON] (а.с.40). Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 12.01.2003 затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] , згідно з якою [PERSON] перейшла у власність 1/3 квартири за адресою [ADDRESS] , яка належала [PERSON] (а.с.5). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25.02.2019 (а.с.6). На підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.10.2001 позивачу [PERSON] належить на праві власності 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.03.2021 позивач [PERSON] набула права власності на 2/3 частини квартири. А [PERSON] на 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.41-43). Відповіддю Тростянецького РВ ДВС №17467 від 23.11.2020 підтверджено, що станом на 23.11.2020 згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у відділі ДВС не перебуває незавершених виконавчих проваджень, за якими боржником була б [PERSON] . Матеріали виконавчого провадження знищенні (а.с.11). Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зазначене дає суду підстави дійти висновку, що оскільки на день звернення [PERSON] до суду за захистом своїх прав, пов`язаних з неможливістю реалізації належного їй майна, відсутні виконавчі провадження відносно неї, а тому її право підлягає захисту в порядку цивільного судочинства. Згідно з ч.1 ст. 316, ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч.1, ч.2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Вимоги позивача, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. На сьогодні позивач має намір розпорядитися належним їй майном, проте через наявність арешту позбавлена можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги розпорядитись своїм нерухомим майном, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, оскільки відсутні дані про наявність відносно [PERSON] невиконаних виконавчих проваджень, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений нею спосіб, шляхом зняття арешту з майна.

Outcome: approved