Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

у травні 2015 року [PERSON] звернулася з даним позовом до суду, посилаючись на те, що 14 квітня 2008 року між нею та АКБ «Укрсоцбанк» був укладений кредитний договір № 380/1092/08-А, за яким банк надав їй кредит у сумі 106 100,00 грн. для придбання транспортного засобу з кінцевим строком повернення 13 квітня 2015 року й зі сплатою 14,5% річних. Протягом дії договору вона виконувала взяте на себе зобов'язання: щомісячно сплачувала кошти на погашення кредиту в порядку та розмірах, визначених договором, про що стверджують надані копії квитанцій. Здійснивши 09 квітня 2015 року останній платіж за кредитом, вона звернулась до банку для отримання довідки про погашення даного кредиту, однак, їй було відмовлено у видачі такої довідки в зв'язку із заборгованістю. Зазначила, що вказана заборгованість є наслідком не виконання банком заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 вересня 2011 року, яким визнано незаконними дії банку по підвищенню процентної ставки до 21%, зобов'язано останній з 01 листопада 2008 року здійснити перерахунок сплачених нею коштів за процентною ставкою 21% річних, зарахувавши їх на погашення наступних платежів за відсотковою ставкою 14,5% річних. Вважає дії банку неправомірними і такими, що порушують її права, тому вимушена звернутися до суду з позовною заявою. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. В останній також зазначила про те, що обґрунтування позову та позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач, який повідомлений в установленому законом порядку про час та місце розгляду справи, в судове засідання явку свого представника не забезпечив. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначенням того, що проти позову заперечує в повному обсязі. За таких обставин суд вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі рішення. Дослідивши матеріали справи, суд надійшов до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14 квітня 2008 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» був укладений кредитний договір № 380/1092/08-А, за яким банк надав їй кредит у сумі 106 100,00 грн. для придбання транспортного засобу з кінцевим строком повернення 13 квітня 2015 року й зі сплатою 14,5% річних (а.с. 45-51). Згідно графіку погашення кредиту [PERSON] повинна була кожного місяця сплачувати рівними частинами у сумі 1 263,00 грн. та в квітні 2015 року - 1 271,00 грн. Дата остаточного погашення кредиту - 13 квітня 2015 року. Того ж дня, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами були укладені договори відновлювальної кредитної лінії № 380/1093/08-АКрЛ та застави № 30/501/08-ЗА (а.с. 8-18). З матеріалів справи вбачається, що протягом восьми років позивач виконувала взяте на себе зобов'язання: щомісячно сплачувала кредитні кошти, про що стверджують надані копії квитанцій за 2008-2015 роки (а.с. 52-125). Проте, банком нараховано заборгованість за позивачем, хоча з матеріалів справи вбачається, що заочним рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 вересня 2011 року визнано незаконними дії банку по підвищенню процентної ставки до 21%, зобов'язано останній з 01 листопада 2008 року здійснити перерахунок сплачених нею коштів за процентною ставкою 21% річних, зарахувавши їх на погашення наступних платежів за відсотковою ставкою 14,5% річних (а.с. 19, 41-44). [PERSON] вважає дії банку неправомірними і такими, що порушують її права, тому була вимушена звернутися до суду з позовною заявою. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В силу ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Позичальник згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з наданих суду доказів, позивач належним чином виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, сплачувала кошти в рахунок кредиту. Отже, станом на 13 квітня 2015 року [PERSON] у повному обсязі виконала взяте на себе зобов'язання а тому кредитний договір № 380/1092/08-А від 14 квітня 2008 року припинив свою дію. Як наслідок, з огляду на зазначене вище, на думку суду, припиненими є зобов'язання [PERSON] за укладеними з АКБ «Укрсоцбанк» 14 квітня 2008 року договорами відновлювальної кредитної лінії № 380/1093/08-АКрЛ та застави № 30/501/08-ЗА (а.с. 8-18). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, оскільки вони відповідають вимогам ст. ст. 57-59 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved