Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

У травні 2017 року до суду із позовом звернулася [PERSON], відповідно до вимог якого просить встановити факт, що вона, [PERSON], [INFO], прийняла спадщину після смерті свого брата [PERSON], який помер [INFO]. Також просить визнати за нею, [PERSON], право власності на земельну ділянку площею 1,8767 га, яка складається із чотирьох земельних ділянок площею 0,3305 га, площею 0,3864 га, площею 0,1845 га, площею 0,9752 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва які розташовані на території Немилівської сільської ради, Радехівського району, Львівської області, в порядку спадкування, після смерті [PERSON], яка помер [INFO]. В обґрунтування вимог посилається на обставини, що [INFO] помер її брат [PERSON]. Спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON], складається із земельної ділянки загальною площею 1.8767 га, яка складається із чотирьох земельних ділянок площею 0,3305 га, площею 0,3864 га, площею 0,1845 га, площею 0,9752 га, які виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Немилівської сільської ради Радехівського району Львівської області, які належали спадкодавцю, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого 11.08.2000 року Радехівською районною радою, Львівської області Також позивач зазначає, що фактично прийняла спадщину та маючи намір оформити свої права на спадкове майно мого брата, як єдиний спадкоємець, звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріусом їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки на момент смерті хоч і фактично проживала, та прийняла спадщину проте не була зареєстрований разом із спадкодавцем в одному житловому будинку, а також з відсутністю правовстановлюючих документів, а саме Державного акту на право приватної власності на землю, та рекомендовано звернутися з позовом в суд. Відсутність у позивача належних правовстановлюючих документів, унеможливлює реалізацію її майнових прав, як спадкоємця, у позасудовому порядку. Станом на сьогоднішній день позивач вимушена звернутися в суд з даним позовом через наступні причини. Державний акт на право приватної власності на землю видавався виключно громадянам, власникам земельної ділянки, підписувався і реєструвався у відповідній раді за місцем знаходження земельної ділянки, однак зареєструвати на померлу людину державний акт неможливо, як і не можливо видати державний акт не його власнику. Також позивач зазначає, що з метою встановлення її права на спадкове майно після смерті [PERSON] їй необхідно встановити факт прийняття спадщини. Позивач в судове засідання не з'явилася, однак представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідача, надавши суду заяву, просив розгляд справи провести без участі представника Немилівської сільської ради. Щодо позовних вимог [PERSON] не заперечує (а.с.17). Розглянувши заяви позивача та представника відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. За змістом ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У контексті вимог статті 256 ЦПК України та рекомендацій, викладених у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», розгляд справи №451/349/17 про встановлення факту, що має юридичне значення проведено у позовному провадження. Із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] помер [INFO] у с. Немилів Радехівського району Львівської області (а.с.6). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] та з витягу із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження [PERSON] судом констатовано, що в графі батько значиться «[PERSON]» та в графі мати - «[PERSON]» (а.с.8-9). Окрім цього, із свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] після укладення шлюбу змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.7). Із довідки №292 від 18.07.2017 року, виданої Немилівською сільською радою Радехівського району Львівської області судом встановлено, що [PERSON], який помер [INFO], проживав у [ADDRESS] та фактично спадщину прийняла, вступивши в управління та володіння нею, сестра померлого [PERSON] (а.с.18). Крім цього, ту обставину, що позивач [PERSON] після смерті [PERSON] фактично прийняла спадщину, вступила у володіння та управління нею у судовому засіданні ствердили свідки [PERSON] та [PERSON], не довіряти показам яких у суду підстав не має. Норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Таким чином, на думку суду, спірні правовідносини щодо спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті [PERSON], регулюються чинним на той час Цивільним кодексом Української РСР. У відповідності до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст.525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст.526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. У відповідності до ч.ч.1,2 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За твердженням представника позивача, відсутність у позивача, яка є єдиним спадкоємцем, належних правовстановлюючих документів на спадкове майно, зокрема видача Державного акта на право приватної власності на земельні ділянки, що перебували у власності [PERSON], після смерті останнього, унеможливлює реалізацію її майнових прав, як спадкоємця за законом, у позасудовому порядку. Під час вирішення позовних вимог, судом, окрім іншого, приймаються до уваги обставини визнання вимог представником відповідача і така позиція сторони, із врахуванням обставин констатованих судом, жодним чином не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (ст.174 ЦПК України). Правова позиція, що прийняття спадкоємцем спадщини, але не оформлення спадкоємцем спадкових прав не позбавляє спадкоємця права на спадщину вбачається у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12 та від 08 квітня 2015 року у справі №6-33цс15, висновки якого, в силу приписів ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковими для суду. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо встановлення факту прийняття спадщини та визнання права на спадкове майно є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У відповідності із вимогами ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне із відповідача стягнути судові витрати.

Outcome: approved