Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

У травні 2021 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини в якому вказував, що відповідачка є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька [PERSON] внесені до Книги реєстрації народжень відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері. В той же час відповідачка протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема не піклується про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дитини, не створила для сина необхідних житлово-побутових умов, не цікавиться обставинами його життя, навчанням, не здійснює систематичного контролю сина, не утримує дитину матеріально, внаслідок чого [PERSON] ухиляється від навчання, мешкає у бабусі та систематично бродяжить. Проведені з [PERSON] профілактичні бесіди з приводу необхідності зміни ставлення до сина позитивних результатів не принесли, відповідачка не бажає виконувати батьківські обов`язки щодо дитини та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно сина. Постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 травня 2021 року [PERSON] за ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків щодо [PERSON] була притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП. Враховуючи вказані обставини, позивач просив з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів дитини позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього сина та стягнути з неї аліменти на утримання [PERSON] у розмірі ј частини всіх видів її заробітку - до повноліття сина. В судовому засіданні представник позивача - Органу опіки та піклування Дробинська Н.В. позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає повністю. Представник третьої особи без самостійних вимог - служби у справах дітей в судове засідання не з`явилася, проте надала суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі відповідачки та представника третьої особи без самостійних вимог, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів, необхідних для вирішення спору. Заслухавши пояснення представника позивача - Органу опіки та піклування Дробинської Н.В., думку неповнолітнього [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. При цьому судом встановлено, що відповідачка є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька [PERSON] внесені до Книги реєстрації народжень відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері. В той же час, з досліджених судом матеріалів справи (а.с. 8-22) вбачається, що відповідачка протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема не піклується про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дитини, не створила для сина необхідних житлово-побутових умов, не цікавиться обставинами його життя, навчанням, не здійснює систематичного контролю сина, не утримує дитину матеріально, внаслідок чого [PERSON] ухиляється від навчання, мешкає у бабусі та систематично бродяжить. Проведені з [PERSON] профілактичні бесіди з приводу необхідності зміни ставлення до сина позитивних результатів не принесли, відповідачка не бажає виконувати батьківські обов`язки щодо дитини та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно сина. Постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 травня 2021 року [PERSON] за ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків щодо [PERSON] була притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП. В матеріалах справи відсутні докази, що б вказували на поважність причин невиконання відповідачкою батьківських обов`язків в минулому та докази, що свідчать про її свідоме бажання виконувати ці обов`язки в майбутньому. Суд з урахуванням положень ч. 2 ст. 171 СК України при вирішенні спору враховує думку неповнолітнього [PERSON] , який вважав доцільним позбавлення відповідачки батьківських прав та підтвердив факт ухилення матері від виконання батьківських обов`язків відносно нього. При цьому пояснив, що протягом двох років мати не підтримує з ним жодних контактів, ухиляється від спілкування, не цікавиться його життям, навчанням, на забезпечує його матеріально. [PERSON] мешкає у бабусі. Відповідно до вимог ст.ст. 150, 155, 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею освіти, готувати її до самостійного життя, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року) передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Водночас, згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Тому, ретельно зваживши доводи, надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини, приймаючи до уваги думку дитини та письмовий висновок Органу опіки та піклування виконкому Вознесенської міської ради Миколаївської області від 12 травня 2021 року, суд вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її сина [PERSON] , оскільки це буде відповідати інтересам останнього. Відповідно до вимог ч.ч. 4-5 ст. 167 СК України в разі ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини, мають за їхньою заявою баба, дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. Таким чином, оскільки інші родичі дитини не виявили бажання на передання їм [PERSON] , останнього слід передати на опікування органу опіки та піклування. Разом з тим, згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Положення ч.ч. 2, 3 ст. 166 СК України передбачають, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Ч.ч. 1, 3 ст. 181, ч. 1 ст. 183 СК України передбачають, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я, матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність у платника рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Враховуючи вимоги ст. 182 СК України, зокрема стан здоров`я та матеріальне становище дитини, відсутність в матеріалах справи інформації про особу відповідачки, що б вказувала на те, що остання не має можливості матеріально утримувати дитину, суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] у визнаному нею звичайному розмірі - 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів починається з дати подачі позову та припиняється з досягненням дитиною повноліття. При цьому, згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. З врахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави також підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 1 816 грн. (908 грн. за вимогу про позбавлення батьківських прав + 908 грн. за вимогу про стягнення аліментів).

Outcome: approved