Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

У травні 2015 року, [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив усунути йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом позбавлення [PERSON] права користування зазначеним житловим приміщення, що є підставою для зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що 24 квітня 2008 року за договором купівлі-продажу він придбав у відповідача квартиру [ADDRESS]. Даний договір було посвідчено у державному реєстрі речових права на нерухоме майно. Позивач будучи єдиним власником спірної квартири, не може у повній мірі користуватись, володіти та розпоряджатись належною йому квартирою, у зв'язку з реєстрацією відповідача за спірною адресою. Відповідач ніяких самостійних прав на квартиру не має, є лише продавцем квартири. У добровільному порядку спір вирішити не можливо. У судовому засіданні представник позивача по довіреності [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на підстави викладені у позові. При цьому вказав, що не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлявся через оголошення в газеті «Вісті Придніпров'я», проте до суду не з'явився, про причину не явки суду не повідомив. Суд, у відповідності з ч. 9 ст. 74 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик, вважає відповідача повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином. Представник Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровської області до суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив прийняти рішення згідно чинного законодавства. Суд, заслухавши представника позивача, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню. До такого висновку суд приходить на підставі наступного. Згідно зі ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Матеріалами справи встановлено та підтверджено, 24 квітня 2008 року, [PERSON] за договором купівлі-продажу придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. (а.с. 4). Даний договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Лігутою Л.В. 24 квітня 2008 року, реєстр № 1789 та зареєстрований у Реєстраційній службі Криворізького міського управління юстиції 18 травня 2015 року, витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 37691756 (а.с. 6). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею. Незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, ч. 1 ст. 317 цього Кодексу. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] після відчудження квартири та з моменту реєстрації договору купівлі-продажу, перестав бути власником спірного помешкання, ніяких самостійних прав на квартиру не має, є лише продавцем квартири. Актом від 18 травня 2015 року, підтверджується факт непроживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з квітня 2008 року, підписи мешканців будинку засвідчені майстром та директором ТОВ «Житлокомцентр» (а.с. 10). Вимогами ст. 391 ЦК України закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, вимоги позивача в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку у спірній квартирі не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки обов'язок у третьої особи по зняттю особи з реєстраційного обліку за рішенням суду виникає після набрання вказаним рішенням законної сили. Ґрунтуючись на вищевказаному, аналізуючи зібрані в справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині усунення перешкод у користуванні власністю обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: partial