Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

У травні 2013 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.2003 вона є власником домоволодіння № 33 по вулиці Архангельській в м. Дніпропетровську. Разом з тим, в домоволодінні проживає та зареєстрований відповідач по справі [PERSON], колишній чоловік позивача, що перешкоджає позивачу в користуванні та розпорядженні її власністю, тому просила суд з урахуванням уточнених позовних вимог усунути їй перешкоди в користуванні її власністю домоволодінням №33 по вулиці Архангельська в місті Дніпропетровську; виселити [PERSON] з домоволодіння №33 по вулиці Архангельська в м. Дніпропетровську з підстав передбачених ст.116 ЖК України та зняти його з реєстрації. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Представник 3-ї особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання не зявився, надавши заяву з проханням слухати справу у їх відсутність та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За положеннями чч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За ст.ст. 317, 319 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 11 грудня 2003 року [PERSON] належить домоволодіння №33 по вулиці Архангельській в місті Дніпропетровську. В даному домоволодінні проживає вона та відповідач по справі [PERSON] з яким позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з 01 червня 1985 року по 19 червня 2002 року. Після розірвання шлюбу на прохання [PERSON] позивач [PERSON] дозволила відповідачу проживати в будинку та зареєструвала його. Дані обставини визнані сторонами по справі. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні також встановлено, що між сторонами виникли неприязненні стосунки з приводу спільного проживання та утримання спірного домоволодіння. Із розяснень, що містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України відповідно до яких при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). В матеріали справи надано докази неодноразового звернення позивача до органів внутрішніх справ щодо неправомірних дій відповідача і перебування його в стані алкогольного спяніння. Дані обставини також підтвердженні показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] Встановлені обставини відповідачем належними та допустимими доказами не спростовані. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені нею судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 114 грн. 70 коп.

Outcome: approved