Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

У травні 2018 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], як законного представника [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що він є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS]. За вказаною вище адресою також зареєстрований його правнук [PERSON], [INFO], який не проживає у вказаній квартирі з 2011 року. Особистих речей [PERSON] та її малолітнього сина у квартирі немає, вона жодним чином не піклується про утримання житлового приміщення, платежів не сплачує. Позивач просить суд задовольнити позов та визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] Позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про дату розгляду справи повідомлялася належним чином через оголошення на веб-сайті судової влади України та поштою, відзиву на позову суду не направила. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області на адресу суду направила клопотання про слухання справи без її участі, при вирішенні спору просила суд врахувати встановлені Конституцією України та Законами України права та інтереси малолітнього [PERSON], [INFO], та не допустити звуження обсягу існуючих майнових прав дитини або їх обмеження. Треті особи [PERSON], [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, просив суд справу слухати без його участі, просив позов задовольнити. Представник третьої особи ТОВ «Житлорембудсервіс» у судове зсідання не з'явився, про дату розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини нявки суд не повідомляв. Ухвалою судді від 26.06.2018 року у справі відкрито провадження. Ухвалою суду від 24.10.2018 року здійснено виклик законного представника малолітнього [PERSON] через оголошення на веб-сайті судової влади України. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Кременчуцької міської ради від 04.03.1998 року, квартира [ADDRESS], належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [INFO] померла [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] належить 1/3 частка вказаної квартири. За даною адресою, окрім [PERSON] та членів його родини, зареєстровано також місце проживання [PERSON], [INFO], який є правнуком позивача. Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 09.02.2016 року [PERSON], [INFO], визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] Проте у вказаній квартирі залишилось зареєстроване місце проживання її малолітнього сина [PERSON], [INFO]. [PERSON] з сином [PERSON] з 2011 року не проживає в даній квартирі без поважних причин. На теперішній час відповідач за вказаною адресою не проживає, особистих речей у помешканні не має. [PERSON] із сином виїхала в інше помешкання, де на даний час і проживають. Факт непроживання малолітнього [PERSON] у вищевказаному помешканні з 2011 року по теперішній час підтверджується актом про не проживання ТОВ «Житлорембудсервіс» за № 1643 від 16.11.2015 року. Допитані у судовому засіданні свідки - сусіди [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт не проживання [PERSON] з її малолітнім сином з 2011 року у квартирі позивача. Внаслідок реєстрації місця проживання відповідача, порушені права позивача як власника квартири. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі рішення суду. Статтею 41 Конституції України , статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а відповідно ч. 2 ст. 405 цього Кодексу член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суд, аналізуючи отримані докази та вказані норми законодавчих актів, приходить до висновку, що відповідач втратив право користування спірним житловим приміщенням, не проживаючи в ньому понад один рік, без поважних причин. При цьому, суд враховує, що відповідач, продовжуючи бути зареєстрованим у спірному житловому приміщенні, фактично чинить перешкоди власнику цього приміщення, оскільки нарахування вартості житлово-комунальних послуг здійснюється з урахуванням кількості зареєстрованих осіб. Згідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи вище викладене, із законного представника відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп. Відповідно до ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд,

Outcome: approved