Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

У червні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила розірвати шлюбу, укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 14.12.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис за номером 1481; стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] на утримання дітей [PERSON], 2008 року народження, та [PERSON], 2011 року народження, аліменти у розмірі ? частки від усіх видів доходів відповідача. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила про те, що сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 грудня 2007 року по теперішній час, у період якого у сторін народилось двоє синів - [PERSON], 2008 року народження, та [PERSON], 2011 року народження. Внаслідок втрати взаємопорозуміння та почуття любові одне до одного, сімейне життя у сторін не склалося, у зв'язку із чим сторони у справі протягом тривалого часу не підтримують сімейні стосунки та не ведуть спільне господарство, проживають окремо. Подальше спільне життя та збереження шлюбу вважає неможливим та таким, що суперечить інтересам сторін та їх дітей. Крім того, зазначила про те, що з часу окремого проживання, відповідач не надає стабільної матеріальної допомоги на утримання дітей, грошові кошти на утримання синів надає періодично, у зв'язку з чим позивач просить стягнути аліменти в судовому порядку. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] проти розірвання шлюбу не заперечував, також не заперечував проти стягнення аліментів на утримання дітей, однак не погодився з позовними вимогами в частині заявленого позивачем розміру аліментів у вигляді ? частки від усіх видів доходів, пояснив, що не працює, не має постійного та стабільного джерела доходу, його доход мінливий, а тому підстави для стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) відсутні. Погодився на стягнення з нього за рішенням суду твердої грошової суми у розмірі 1000 гривень. Вислухавши пояснення та заперечення сторін у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 14 грудня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис за номером 1481, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 14 грудня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 4). У період шлюбу у сторін по справі народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 08.07.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві) та [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 05.04.2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві) (а.с. 5,6). У судовому засіданні встановлено, що спільне життя сторін у справі не склалось, у зв'язку із тим, що останні мають різні погляди на сімейне життя, що призвело до втрати взаємопорозуміння та почуття любові та поваги одне до одного. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вважає, що примирення між собою та збереження сім'ї є неможливим та таким, що суперечило б інтересам як сторін у справі, так і інтересам їх сина. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 Сімейного кодексу України). У судовому засіданні встановлено, що протягом тривалого часу сторони не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, мають окремі бюджети, проживають окремо. Статтею 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що вжиття заходів щодо збереження сім'ї не може дати позитивного результату, оскільки подальше спільне життя подружжя неможливе та є таким, що суперечило б інтересам як сторін у справі, так і їх дітей, у зв'язку із чим позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню, як доведені та обґрунтовані. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача аліментів у розмірі ? частини від усіх видів його заробітку (доходу) на утримання дітей, суд зазначає наступне. За змістом ст. 141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права і обов'язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Відповідно до положень ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно вимог ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що з моменту окремого проживання батьків, малолітні [PERSON], 2008 року народження, та [PERSON], 2011 року народження, проживають та знаходиться на утриманні матері [PERSON] Доказів добровільного надання матеріальної допомоги на утримання малолітніх дітей відповідачем [PERSON] надано суду не було. Згідно ст. 181 цього ж Кодексу за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і у твердій грошовій сумі. Стягнення аліментів в твердій грошовій сумі відповідно до ст. 184 СК України визначається в разі коли платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід або частину доходу отримує в натурі. Судом достовірно встановлено, що відповідач є працездатним, однак офіційно не працевлаштований, не має на утриманні інших малолітніх та/або неповнолітніх дітей, а також інших непрацездатних осіб, аліменти з відповідача на утримання інших осіб не стягуються, як вбачається з довідки про доходи відповідача, дохід останнього є мінливим. За таких обставин, враховуючи те, що батько [PERSON] є працездатним, перестав надавати допомогу на утримання малолітніх дітей, інших малолітніх осіб та/або непрацездатних осіб на утриманні не має, суд надходить до висновку про те, що відповідач [PERSON] спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання малолітніх [PERSON], 2008 року народження, та [PERSON], 2011 року народження, оскільки зобов'язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття, створювати необхідні умови для їх розвитку та життя нарівні з позивачем. При вирішенні питання щодо визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню, суд враховує матеріальне становище платника аліментів. При цьому, суд виходить з того, що [PERSON] офіційно не працевлаштований та має мінливий, нестабільний дохід. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що у даному випадку позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, та з відповідача [PERSON] слід стягнути аліменти на користь позивача [PERSON] на утримання малолітніх [PERSON], 2008 року народження, та [PERSON], 2011 року народження, у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 гривень, щомісячно, починаючи з 24 червня 2015 року і до повноліття дітей. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору у розмірі 243 гривні 60 копійок. Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах, зокрема, про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial