Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

У травні 2017 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], відповідач) про стягнення процентів за користування позикою в сумі 242 210,02 грн., трьох процентів річних в сумі 53 661,06 грн. та інфляційних втрат в сумі 101 147,90 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28.11.2012 по справі № 2 3666/12 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за договорами позики в сумі 184 700 грн., проценти за користування позикою в сумі 12 800,16 грн., інфляційні втрати в сумі 2 355,16 грн. та три проценти річних в сумі 3 084,44 грн. за період з 14.04.2011 по 22.12.2011. Оскількистаном на день подання позову відповідач борг не повернув, позивач має право на одержання з відповідача процентів від суми позики у розмірі облікової ставки НБУ,трьох процентів річних та індексу інфляції за період з 23.12.2011. У квітні 2018 р. позивач збільшив розмір позовних вимог, заявивши вимоги про стягнення процентів за користування позикою та суми за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 23.12.2011 по 02.04.2018, а саме: процентів в сумі 327 277,04 грн., трьох процентів річних в сумі 32 091,48грн. та інфляційних втрат в сумі 77 280,94 грн., а усього 436 649,46 грн. Відповідач позов не визнав пославшись на сплив позовної давності за вимогами за період з 23.12.2011 по 24.09.2014 та невірне обрахування позивачем розміру позовних вимог. Вказав, що розрахунки позивача не можуть бути належними та допустимими доказами, оскільки всупереч положень ч. 1 ст. 533 ЦК України позивач розрахував проценти в іноземній валюті і не визначив суму у гривні за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, а при розрахунку процентів безпідставно застосував облікову ставку НБУ при тому, що борговою розпискою встановлено розмір процентів на рівні 15% річних. Заперечення проти аргументів відповідача про сплив позовної давності представник позивача виклав у відповіді на відзив пославшись на те, що перебіг позовної давності було перервано, оскільки 29.06.2017 в рамках виконавчого провадження з відповідача було стягнуто кошти в сумі 47 491,25 грн. за рахунок реалізації належного йому майна. На обґрунтуваннязаперечень проти доводів щодо переривання строку позовної давності представника відповідача вказав, що реалізація майна відповідача здійснювалась виконавчою службою, а тому зарахування коштів рахунок погашення боргу не може бути підставою для переривання строку позовної давності. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи у його відсутність. Відповідач повідомлявся про розгляд справи за останнім зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання, проте в судове засідання ні він, ні його представник, не з'явилися без повідомлення причин неявки. Нез'явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини. 28.11.2012 Дарницький районний суд м. Києва ухвалив заочне рішення, яким стягнув з Бурі О.В. на користь Шевченка В.С. борг за двома договорами позики (від 14.04.2011 та від 01.06.2011) в сумі 184 700 грн. (основний борг), проценти за користування позикою в сумі 12 800,16 грн., індекс інфляції в сумі 2 355,16 грн. та три процентів річних в сумі 3 084,44 грн. Зі змісту судового рішення вбачається, що проценти за користування позикою, індекс інфляції та три проценти річних стягнуті за період по 22.12.2011. 23.02.2013 рішення суду набрало законної сили. За судовим рішенням було видано виконавчий лист, який позивач пред'явив до примусового виконання до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Київ. 25.05.2017 в рамках виконавчого провадження були проведені торги з реалізації належного боржнику майна (автотранспортного засобу), за рахунок якого на користь позивача стягнуто кошти в сумі 47 491,25 грн. В решті рішення суду залишається невиконаним. Відповідно до положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов'язанням. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Ч. 5 ст. 11 ЦК України передбачає, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписом ст. 599 цього Кодексу зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Ч. 1 ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності неможливість виконання ним грошового зобов'язання і у разі прострочення на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Аналіз наведених норм цивільного закону дає підстави для висновку, що наявність невиконаного судового рішення про задоволення грошових вимог кредитора, що виникли з договору позики, не припиняє правовідносин сторін та не позбавляє кредитора права на отримання процентів від суми позики та сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. 526, 599 цього Кодексу. На підтвердження розміру заявлених вимог у редакції заяви про збільшення позовних вимог позивач надав розрахунки, відповідно до яких розмір належних йому з відповідача процентів, нарахованих за період з 23.12.2011 по 02.04.2018, становить 327 277,04 грн., розмір трьох процентів річних, нарахованих за період з 02.04.2015 по 02.04.2018, - 32 091,48 грн., а розмір інфляційних втрат, нарахованих за цей же період, - 77 280,94 грн. Проте даючи оцінку наведеним розрахункам суд погоджується з доводами представника відповідача про невірне обрахування позивачем заявлених до стягнення сум і не може покласти вищевказані розрахунки в обґрунтування свого рішення з таких підстав. Згідно з приписами ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Оскільки еквівалент первісного грошового зобов'язання між сторонами, яке виникло на підставі договору позики від 14.04.2011, був виражений в іноземній валюті (доларах США), суд з урахуванням вимог ч. 2 ст. 533 ЦК України стягнув з відповідача основний борг у національній валюті за офіційним курсом долара США, який був встановлений станом на 22.12.2011. Отже на підставі судового рішення первісне грошове зобов'язання в іноземній валюті було замінене новим грошовим зобов'язанням, а відтак розрахунок усіх заявлених до стягнення сум повинен бути здійснений у національній валюті. Незважаючи на наведене, наданий позивачем розрахунок процентів за користування позикою та трьох процентів річних за розпискою від 14.04.2011 здійснений в іноземній валюті, а відтак цей розрахунок не є об'єктивним доказом розміру боргових зобов'язань відповідача. Три проценти річних та індекс інфляції по розписці від 01.06.2011 розраховані позивачем за невірною методикою, оскільки вказані суми вирахувані не від суми основного зобов'язання, стягнутого рішенням суду, як це передбачено ч. 1 ст. 625 ЦК України, а з урахуванням заявлених до стягнення процентів за користування позикою. Заслуговують на увагу і доводи відповідача про сплив строків позовної давності за частиною заявлених позивачем вимог. Так, ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а ст. 257 цього Кодексу встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до положень ст. 264 цього Кодексу перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, а також у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. За міркуванням позивача строк позовної давності було перервано, оскільки 29.06.2017 йому надійшли кошти, отримані від реалізації належного відповідачу майна. Однак з огляду на те, що часткове погашення боргу відбулося внаслідок примусового виконання судового рішення органом державної виконавчої служби, відсутні підстави вважати, що відповідач визнав борг, а тому ствердження позивача про переривання строку позовної давності суд вважає необґрунтованими. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відтак враховуючи, що позивач звернувся до суду з даним позовом 18.05.2017 і при цьому заявив вимоги про стягнення процентів за користування позикою, нарахованих за період з 23.12.2011, наявні підстави для застосування позовної давності до частини вимог, які заявлені за період, що знаходиться поза межами трирічної позовної давності. Згідно положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Незважаючи на те, що справа перебувала в провадженні суду майже півтора року і її розгляд неодноразово відкладався, позивач не надав не лише обґрунтованих розрахунків, здійснених у національній валюті України і за вірною методикою, а й навіть статистичних даних про індекси інфляції за весь заявлений період прострочення, на підставі яких суд міг би встановити дійсний розмір боргових зобов'язань відповідача. З огляду на вищенаведене суд не має можливості самостійно розрахувати розмір заборгованості відповідача, а клопотання про призначення експертизи позивач не заявив. Отже на підставі викладених у заявах по суті справи аргументів і оцінки наданих сторонами доказів суд відкидає надані позивачем розрахунки боргових зобов'язань відповідача як недостовірні, у зв'язку з чим вимоги позову вважає недоведеними і відмовляє у їх задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed