Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

У травні 2019 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] та зняття з реєстраційного обліку вказаних осіб. В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , в якому зареєстровані її онуки: [PERSON] з листопада 1999 року, [PERSON] з липня 2011 року, що підтверджується домовою книгою на вказаний будинок. Починаючи з 2017 року онуки не мешкають за адресою своєї реєстрації, оскільки виїхали до Росії, де оформлюють документи на громадянство, житловим приміщенням будинку не користуються, не сплачують нараховані комунальні послуги, не приймають участі у відновлювальному ремонті домоволодіння. Станом на теперішній час позивачка має намір розпорядитись належним їй на праві власності житловим будинком, але реєстрацію відповідачів у будинку чинить їй перешкоди у цьому, у зв`язку з чим, [PERSON] вимушена звернутись з вказаним позовом до суду. Позивачка в судове засідання не з`явилася. Її представник в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачі відзив на позов не подали, в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися своєчасно, належним чином, згідно вимог ЦПК України. Відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України зі згоди представника позивачки, суд ухвалює заочне рішення. Вислухавши пояснення представника позивачки, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку. Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить йому на праві власності. В судовому засіданні встановлено та доведено матеріалами справи, що позивачці [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно (індексний номер 23691343) від 02.07.2014 року на праві приватної власності належить земельна ділянка, кадастровий номер 2310100000:04:030:0249 розташована за адресою: [ADDRESS] Згідно Інформаційної довідки № 166113606 від 10.05.2019 року, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, виданого 18.11.1999 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бєлкою В.М. Згідно долученої до позову копії домової книги на вказаний будинок, [PERSON] разом з [PERSON] та [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Вказане також підтверджується копіями їх паспортів громадянина України та Довідками департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 03ю06ю2019 року. З пояснень позивачки, не спростованих відповідачами, останні за місцем своєї реєстрації не проживають з 2017 року та не мають наміру бути зареєстрованими, до того ж вони не сплачують вартість нарахованих комунальних платежів, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей, предметів побуту, одягу, меблів в будинку не мають. Як доказ того, що відповідачі не проти зняття їх з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , позивачкою було долучено до матеріалів справи копії довіреності [PERSON] та [PERSON] , виданих 29.04.2019 року на ім`я [PERSON] та з яких вбачається, що вони уповноважують останнього бути їхнім представником з питання зняття з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. Вказані довіреності засвідчені нотаріусом Білгородського нотаріального округу Білгородської області Карнауховим Олегом Володимировичем. У позові [PERSON] зазначає, що реєстрація відповідачів у належному їй на праві власності будинку чинить їй перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні належним їй житлом. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі фактично більше року не проживають у належному позивачці будинку, житловим приміщенням якого не користуються, особистих речей за вказаною адресою не мають, не сплачують комунальні послуги, а в добровільному порядку знятись з реєстрації він не мають можливості, у зв`язку з відсутністю на території України, тому в силу статті 150 ЖК України втратили право користування цим приміщенням, а зняття їх з реєстрації місця проживання за приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на теперішній час, можливо здійснити лише на підставі судового рішення, про позбавлення його права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги, щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ст. 11 цього Закону орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Оскільки рішення суду про визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку, вимога позову зняти відповідачів з реєстраційного обліку наразі є безпідставною і задоволенню не підлягає.

Outcome: partial