Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

У травні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до колишнього чоловіка [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, житлово - будівельний кооператив № 257, про усунення перешкод в користуванні квартирою та визнання відповідача таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням. На обґрунтування своїх вимог вказала, що їй на праві власності належить трикімнатна квартира, загальною площею 70,5 кв.м., житловою площею 43,8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . В квартирі, окрім позивача, зареєстровано 3 особі, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідач [PERSON] тривалий час не проживає у спірній квартирі, не сплачує комунальні послуги. В квартирі відсутні його речі. Будь-яких витрат на утримання квартири відповідач не несе, участі в ремонті квартири не приймав. Позивач вважає, що її колишній чоловік втратив зв`язок з квартирою, тривалий час відсутній без поважних причин за місцем реєстрації, добровільно з реєстрації місця проживання не знімається, тому його слід вважати таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Просить суд усунути перешкоди у володінні та користуванні належним позивачу майном та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Позивач у судове засідання не з`явилась. Подала до суду заяву, в якій прохає проводити розгляд справи за її відсутності. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Також надала заяву про приєднання до матеріалів справи актів про обстеження умов проживання. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. Треті особи до суду не з`явились. департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради подав заяву, відповідно до якої просив розгляд справи провести без участі їх представника та винести рішення згідно чинного законодавства. За змістом ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на те, що відповідач не надав відзиву на позовну заяву, не з`явився в судове засідання без поважних причин (без повідомлення причин неявки), суд дійшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачу згідно свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 01.12.2009 р. належить трикімнатна квартира, загальною площею 70,5 кв.м., житловою площею 43,8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Підставою для передання квартири у власність позивача є довідка ЖБК - 257 № 31/09-09 від 01.10.2009 р., рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 2091 від 21.10.1991 р. та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради. Як видно зі свідоцтва про укладення шлюбу, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 1975 року. Шлюб зареєстрований відділом записів актів громадянського стану Тетіївського р-ну Київської області, про що зроблено актовий запис № 56. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2009 р. шлюб між сторонами було розірвано. Суд вважає, що спірна квартира набута подружжям в період перебування у шлюбі, оскільки всі рішення щодо вступу до кооперативу, сплати внесків, будівництво та його закінчення, вселення у квартиру - відбувались з 1977 р. по 2009 р., тобто увесь цей час сторони були пов`язані спільним побутом та шлюбними відносинами, і незважаючи на те, що довідка ЖБК - 257 № 31/09-09 видана у 2009 році, тобто після розірвання шлюбу, це не припиняє право спільної сумісної власності на квартиру, тому що цією довідкою лише підтверджено остаточну сплату внесків. У свою чергу Пленумом Верховного Суду України у постанові від 18.09.87 р. (з наступними змінами), в п. 6 було роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст. 146 ЖК України, положеннями законодавства про власність, п. 43 Примірного статуту ЖБК і чинним сімейним законодавством. При цьому суд повинен враховувати наступне: пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд повинен враховувати суму боргу, яку один з подружжя зобов`язаний повернути кредитору. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином, суд установив, що спірна квартира, хоча й зареєстрована на позивача, проте на це майно розповсюджується правовий режим спільної сумісної власності подружжя, тобто квартира є спільною сумісною власністю позивача та [PERSON] . Доказів того, що право спільної сумісної власності відповідача на квартиру припинилось, в матеріалах справи немає. При цьому сама лише державна реєстрація права власності на нерухоме майно за позивачем не може свідчити про те, що таке майно належить позивачу на праві особистої приватної власності, з урахуванням того, що воно набуте під час зареєстрованого з відповідачем шлюбу. З урахуванням наведеного, суд вважає, що відповідач [PERSON] є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] . Як видно з актів обстеження умов проживання від 01.04.2020 р., 16.07.2020 р., 12.10.2020 р. 03.12.2020 р., 25.02.2020 р. відповідач не перебуває у квартирі, належних йому речей немає. Тобто суд констатує, що відповідач відсутній за місцем реєстрації. Між тим, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 383 Цивільного кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника втрачає право на користування житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №209/2642/18 вказав на підстави втрати права користування житловим приміщенням, зокрема, при вирішені спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно з`ясувати наявність поважність причин не проживання такої особи в приміщенні понад строки, встановлені чинним законодавством. Одночасно з цим суд відзначає, що співвласник майна не втрачає право користування житлом в будь-якому випадку, навіть за наявності підстав, передбачених ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, а відтак не може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Подібна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц (провадження № 61-4509св18). Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, тому у задоволенні позову належить відмовити. В силу ст. 141 ЦПК України судові витати не відшкодовуються. На підставі викладеного те

Outcome: dismissed