Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-12 00:00:00

У червні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить усунути йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] в місті Кривому Розі, шляхом виселення [PERSON], з усіма спільно проживаючими з ним особами та стягнути з відповідача на його користь понесені витрати на юридичну допомогу. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що на праві власності йому належить квартира [ADDRESS] в м. Кривому Розі. Він є інвалідом другої групи, має вади мовлення, порушена координація руху, колишня дружина позивача скориставшись його безпомічністю, у жовтні 2013 року самовільно вселила до вказаного помешкання свого рідного брата - відповідача по справі. З вказаного часу позивач позбавлений можливості володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном, оскільки відповідач чинить йому перешкоди, не впускає до помешкання. У судове засідання позивач [PERSON] надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. При цьому вказав, що не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи належним чином був сповіщений, що підтверджено письмовими матеріалами справи, про причину не явки не повідомив. Суд, вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. До такого висновку суд приходить на підставі наступного. Згідно зі ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Матеріалами справи встановлено. Згідно копії договору купівлі продажу від 30 серпня 2002 року (а.с. 7) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 8), [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] в місті Кривому Розі Дніпропетровської області. За вказаною адресою значиться зареєстрованим лише позивач - [PERSON], що підтверджено довідкою КП «ЖЕО № 31» (а.с. 9). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею. Незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, ч. 1 ст. 317 цього Кодексу. Як вбачається з акту, який міститься в матеріалах справи (а.с. 10), мешканці будинку [ADDRESS] підтверджую факт проживання [PERSON] у спірній квартирі та той факт, що відповідач чинить перешкоди позивачу у володінні, користуванні та розпорядженні належним йому майном. Підписи мешканців будинку засвідчені начальником дільниці ТОВ «УЮТ-2011». Суд, погоджується з доводами позивача, що дії [PERSON] є протиправними та порушують права [PERSON] як власника житлового приміщення. При цьому, позивачем надані докази, що відповідач проживаючи у спірному помешканні та користуючись наданими житлово-комунальними послугами, не здійснював їх оплату, що призвело до заборгованості та є обтяжуючим фактором для позивача. Вимогами ст. 391 ЦК України закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 116 ЖК України, [PERSON] підлягає виселенню з спірної квартири, без надання іншого жилого приміщення, як особа, що самовільно зайняла жиле приміщення. Ґрунтуючись на вищевказаному, аналізуючи зібрані в справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині усунення перешкод в користування власністю є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по справі, суд дійшов наступного. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати понесені на правову допомогу, п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України. Таким чином, з огляду на зазначене, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 243,60 гривень та на користь позивача витрати понесені на правову допомогу в сумі 400 гривень, що підтверджено квитанцією (а.с. 14). На підставі викладеного і

Outcome: approved