Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі - ТОВ «ФК «ЦФР») про визнання недійсним кредитного договору № 1492795696 від 04.07.2018р. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що перед укладенням договору про надання кредиту кредитодавець не виконав свого обов`язку щодо надання інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тим самим ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Крім того, позивач посилається на невідповідність черговості погашення вимог, передбаченої оспорюваним договором, тій, що визначена ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування», а також невідповідність подвійного застосування неустойки приписам ст. 61 Конституції України, що, за переконанням позивача, призводить до недійсності спірного договору. В свою чергу, представник відповідача надав до суду відзив, у якому висловив заперечення проти заявлених вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. В судове засідання позивач не з`явився, у своєму позові просив здійснювати розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача також не прибув в судове засідання, у відзиві просив розглядати справу без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Як встановлено судом, 04.07.2018р. позивач підписав заяву № 1492795696 на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» /а.с. 37, 55/. Відповідно до п. 2 вказаної заяви позивач погодився, що підписаний ним Паспорт кредиту № 2795696 від 04.07.2018р. містить умови укладеного кредитного договору, а ця заява разом з Паспортом кредиту та з Умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» становлять кредитний договір між ТОВ «ФК «ЦФР» та позивачем, підтвердив, що йому роз`яснені та зрозумілі умови кредитного договору, зокрема умови про сукупну вартість кредиту, а також, що він ознайомився з кредитним договором до його укладення і згоден з усіма його умовами. Таким чином, 04 липня 2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (Кредитодавець) та [PERSON] (Позичальник) був укладений кредитний договір № 1492795696 (далі - Договір), у відповідності до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 15884 грн 00 к. При цьому, сторони узгодили строк, на який надається кредит - 24 місяці, розмір щомісячних процентів - 2,69 % та річних - 11,99 %. Також згідно з п. 4.1 розділу 4 Договору за прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, але не більше 15 % від суми прострочення, поряд з тим, у п. 4.2 визначено, що у разі тривалого прострочення позичальником виконання своїх грошових зобов`язань за кредитним договором, позичальник за кожний календарний місяць, протягом якого було допущене зазначене прострочення, сплачує кредитодавцю неустойку у такому розмірі: у разі прострочення від 7 до 30 днів включно - у розмірі 100 грн 00 коп.; у разі прострочення від 31 до 60 днів включно - у розмірі 150 грн 00 коп.; у разі прострочення від 61 до 90 днів включно - у розмірі 250 грн 00 коп.; у разі прострочення понад 90 днів - у розмірі 350 грн 00 коп. В межах даної справи висуваються вимоги щодо визнання спірного кредитного договору недійсним в цілому. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, відповідно до ч. 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення. При цьому, відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом позову, [PERSON] вказує як підставу для визнання кредитного договору недійсним на наявність дефекту волі внаслідок обману. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Згідно з пунктом 2 частини 1, частиною 2 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакцій, чинній на час укладення Договору) нечесна підприємницька практика включає, зокрема будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Позивач зазначає, що кредитодавець не виконав свого обов`язку щодо надання інформації, передбаченої частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тим самим ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення. А позивач, здійснюючи оформлення кредиту, не мав можливості, зокрема через невеликий проміжок часу та власну необізнаність, об`єктивно оцінити та осмислити умови кредитування, виявити їх недоліки та оцінити всі ризики. Разом з тим, такі доводи суд оцінює критично, з огляду на наступне. Відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону України від 15.11.2016 р. N 1734-VIII, чинній на час укладення оспорюваного договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». В свою чергу, частину 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач, було виключено ще до виникнення правовідносин між сторонами, тобто позивач посилається на норму закону, яка на момент укладення спірного договору взагалі не існувала. У зв`язку з чим слід зазначити, що вся необхідна для укладення договору про споживчий кредит інформація, яка надається споживачу, перелічена в частині 3 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакцій, чинній на час укладення Договору). При цьому, відповідно до частини 2 цієї статті зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. З наявного у матеріалах справи паспорту кредиту /а.с. 9- 10, 52-54/ вбачається, що позивачу було надано всю необхідну інформацію із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності, що підтверджується його особистим підписом на паспорті кредиту. Вказаний паспорт кредиту за змістом і формою відповідає додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування» (в редакцій, чинній на час укладення Договору). В свою чергу, відповідно до частини 2 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакцій, чинній на час укладення Договору) у разі якщо зазначені у частині першій цієї статті договори (зокрема і договір про споживчий кредит) укладаються щодо фінансових послуг, такі договори укладаються з урахуванням вимог та в порядку, передбаченими статтею 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». В свою чергу, оскільки оспорюваний договір укладений щодо фінансової послуги, слід звернутися до частини 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення Договору), яка передбачає, що фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги надає йому інформацію про: 1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; 2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; 3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; 4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; 5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; 6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; 7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. В свою чергу, відповідно до статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на час укладення Договору) такий договір повинен містити, зокрема, підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту. Як вбачається з матеріалів справи, у п. 2 заяви на отримання кредиту /а.с. 37, 55 / позивач підтвердив, що повідомлений про всі умови, передбачені частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Проте позивач з дотриманням вимог ч. 3 ст.12, ст.ст.76, 77, 81 ЦПК України не довів наявності факту обману його відповідачем. Позивач не довів належними та допустимими доказами, що під час укладення оспорюваного ним кредитного договору йому надавалась кредитодавцем інформація щодо умов такого у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб, або не надавалась взагалі. До того ж встановлені судом обставини це цілком спростовують. Як зазначено вище, матеріалами справи безсумнівно доводиться факт обізнаності позивача про всі обставин, які мають істотне значення, при укладенні даного договору. Із тексту заяви та паспорту кредиту не встановлено пунктів, які б ускладнювали прочитання позивачем істотних умов Договору. Позивач, підписавши заяву на отримання кредиту та паспорт кредиту, підтвердив, що йому роз`яснені та зрозумілі умови кредитного договору, зокрема умови про сукупну вартість кредиту, а також, що він ознайомився з кредитним договором до його укладення і згоден з усіма його умовами. Також, як на підставу визнання кредитного договору недійсним, позивач посилається на наявність дефекту змісту правочину, а саме невідповідність розділу 6 Договору положенням статті 19 Закону України «Про споживче кредитування» та невідповідність п. 4.1, 4.2 Договору положенням статті 61 Конституції України. Зважаючи на приведені доводи позивача, суд вважає необхідним зупинитись на наступному. Спеціальна норма статті 19 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на час укладення Договору) визначає наступну черговість погашення вимог кредитору у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит: 1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит. При цьому, відповідно до розділу 6 Договору /а.с. 12/ сторонами обумовлена така черговість погашення вимог за грошовими зобов`язаннями Позичальника: 1) у першу чергу сплачуються прострочені річні проценти, прострочені щомісячні проценти та прострочена чергова частина кредиту; 2) у другу чергу сплачуються непрострочені річні проценти, непрострочені щомісячні проценти та непрострочена чергова частина кредиту; 3) у третю чергу сплачуються пеня та неустойка за порушення зобов`язань позичальника за кредитним договором; 4) у четверту чергу сплачується сума дострокового повернення кредиту. Шляхом порівняльного аналізу встановлено, що черговість погашення вимог кредитора, узгоджена сторонами у розділі 6 Договору, загалом відповідає тій, що визначена статтею 19 Закону України «Про споживче кредитування», а отже доводи позивача щодо необхідності визнання недійсним цього положення Договору є необґрунтованими. Разом з тим, як вказано вище пунктом 4.1 розділу 4 Договору передбачено сплату Позичальником за прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів - пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України. Одночасно пункт 4.2 розділу 4 Договору передбачає сплату неустойки у разі тривалого прострочення позичальником виконання своїх грошових зобов`язань за кредитним договором. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Отже, вказане є встановленням подвійної відповідальності за порушення умов кредитного договору, що суперечить положенням статті 61 Конституції України, відповідно до якої, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення. Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року N 6-2003цс15. Зазначене спростовує відповідні доводи відповідача щодо правомірності застосування подвійної відповідальності у вигляді неустойки, як прояву принципу свободи договору. Відтак, у даному випадку положення Договору, що передбачають відповідальність Позичальника у вигляді неустойки, а саме розділ 4 Договору, є несправедливими, оскільки суперечать ст. 61 Конституції України, порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, завдають шкоди споживачеві, що тягне за собою необхідність визнання цих положень недійсними. За правилом статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до частин 5, 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній, на час укладання Договору) у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Визнання недійсним положення п. 4.1 та 4.2 Договору не зумовлює визнання недійсним спірного договору в цілому, оскільки на підставі встановлених обставин суд може припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Підсумовуючи викладене, позов підлягає задоволенню частково, а саме в частині визнання недійсними п. 4.1 та 4.2 розділу 4 Договору, якими встановлена подвійна відповідальність у вигляді неустойки. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 420 грн 40 к. пропорційно обсягу задоволених вимог, від оплати якого позивача звільнено відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». На підставі викладеного,

Outcome: partial