Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

У січні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила визнати відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що 30 червня 2020 року позивач набула права власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.06.2020, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зимою Н.Ф., зареєстрована в реєстрі за № 1347. Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.06.2020, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 214341672 від 30.06.2020. Проте, у вказаній квартирі значиться зареєстрованим відповідач [PERSON] , котрий в ній не проживає, не цікавиться нею, не здійснює оплату житлово-комунальних послуг. У зв`язку з цим, позивач обмежена у здійсненні свого права власності на квартиру, сплачуючи комунальні платежі з урахуванням проживання відповідача. Тому позивач звернулася з цим позовом до суду. Ухвалою суду від 20.01.2021 у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 35). Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Засвідчена належним чином копія ухвали про відкриття провадження у справі від 20.01.2021 та копія позовної заяви з додатками надсилалася судом на адресу відповідача, вказану у довідці Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської РДА, та повернулися на адресу суду без вручення з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за зазначеною адресою» (а.с. 36, 38). Відзив на позовну заяву, заяви з процесуальних питань від відповідача до суду не надходили. За таких обставин, суд розглянув справу в порядку заочного провадження відповідно до ст. 280 ЦПК України. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 30 червня 2020 року [PERSON] набула права власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.06.2020, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зимою Н.Ф., зареєстрована в реєстрі за № 1347 (а.с. 10-15). Право власності позивача на вказану квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.06.2020, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 376280680000, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 214341672 (а.с. 16). Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва № 55916766 від 15.12.2020 про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , відповідач зареєстрований за даною адресою з 31.10.2002 (а.с. 26). Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до змісту ст. 16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, ще не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 17.10.2018 у справі № 521/17805/16-ц, відповідно до якої згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Разом з цим, норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу. Також Верховний Суд роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 71 Української РСР суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Згідно зі ст. 150 Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.06.2020, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зимою Н.Ф. та зареєстроване в реєстрі за № 1347, у попереднього власника квартири [PERSON] право власності на квартиру припинилося і право користування цією квартирою членом сім`ї [PERSON] , яке є похідним відповідно і припинилося від прав колишнього власника [PERSON] . Отже, відповідач [PERSON] втратив право користування даною квартирою, однак добровільно з реєстраційного обліку не знялась, та залишається зареєстрованою у спірній квартирі, що спричиняє новому власнику, позивачу, додаткові матеріальні витрати та чинить перешкоди у здійсненні права власності. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог до відповідача, оскільки інші підстави, ніж право власності, а також письмова згода дійсного власника квартири на реєстрацію місця проживання відповідача у квартирі, або договір, що передбачають право користування ним квартирою, у відповідачів відсутні. Крім того, рішення про визнання особи такою, що втратила користування житловим приміщенням, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для зняття з реєстрації місця проживання. Судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 908 грн. відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved