Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом де вказує, що 24.02.2017 року за реєстровим №238 приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу [PERSON] посвідчив довіреність, якою відповідач уповноважив його керувати та розпоряджатися належним йому транспортним засобом «ВАЗ-21213», 1996 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. У той же день відповідач видав йому розписку, в якій зазначено, що продав йому зазначений автомобіль за суму еквівалентну 1900 доларів США, зазначені кошти отримав, претензій не має. 3 24.02.2017 року по 22.07.2017 року він безперервно користувався зазначеним автомобілем, провів ряд малярно-зварювальних робіт на загальну суму 15600 грн. 22.07.2017 року, під час керування зазначеним автомобілем, він був зупинений працівниками поліції на 19 кілометрі автошляху Харків-Сімферополь-Алушта-Ялта, і спірний автомобіль було затримано і вилучено, про що був складений відповідний акт. Затримання і вилучення автомобілю відбулось на підставі постанови державного виконавця ВДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 10.04.2017 року про розшук майна відповідача. Оскільки були порушені його права, як користувача автомобіля, просив стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти за придбання автомобілю у розмірі 49552 грн., вартість проведених ремонтних робіт 15600 грн. та понесені ним судові витрати. Ухвалою суду від 03 липня 2017 року позов було прийнято до провадження суду і призначено до розгляду на 28 липня 2017 року. 07 липня 2017 року до суду надійшла заява позивача, якою він просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на ? частину житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд та будівель, які розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, с.Високий, вул.Шкільна, 3. Ухвалою суду від 07 липня 2017 року в задоволенні заяви про забезпечення позову було відмовлено. 13 липня 2017 року позивач повторно звернувся до суду з заявою про забезпечення позову. Ухвалою суду від 13 липня 2017 року заява була задоволена, було забезпечено позов шляхом накладення арешту на ? частину житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд та будівель, які розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, с.Високий, вул.Шкільна, 3. 31 липня 2017 року позивач уточнив свої позовні вимоги і просив стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти за придбання автомобілю у розмірі 49552 грн., вартість проведених ремонтних робіт 15600 грн., моральну шкоду у розмірі 15000 грн. та понесені ним судові витрати. У вересні 2017 року позивач знов уточнив свої позовні вимоги і просив стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти за придбання автомобілю у розмірі 49552 грн., вартість проведених ремонтних робіт 15600 грн., моральну шкоду у розмірі 15000 грн. та понесені ним судові витрати. У лютому 2018 року позивач знов уточнив свої позовні вимоги і просив стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти за придбання автомобілю у розмірі 52706 грн., вартість проведених ремонтних робіт 15600 грн., моральну шкоду у розмірі 15000 грн. та понесені ним судові витрати. Позивач у судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав. Тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність, за участю його представника. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав і просив задовольнити у повному обсязі. Надав у судовому засіданні пояснення аналогічні викладеним в позові. Відповідач у судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав. Тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність, за участю його представника. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував і просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позивач є добросовісним володільцем автомобіля марки ВАЗ -21213, 1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], володіє ним на підставі довіреності від 24 лютого 2017 року, яка діє до 24 лютого 2024 року. Тобто час, з якого вищевказаний автомобіль підлягає поверненню відповідачу ще не настав. Відповідно до змісту довіреності, позивач був уповноважений відповідачем бути його представником у всіх територіальних сервісних центрах МВС України, знімати з обліку та ставити на облік в органах ДАІ, здавати та отримувати державні номерні знаки, змінювати колір, номерні агрегати, проводити переобладнання автомобілю, встановлювати газове обладнання тощо. Довіреність не містить застережень про платність або безоплатність здійснених за довіреністю дій. Крім того, зазначив, що позивач у позові та його представник, у судових засіданнях, посилалися на здійснені ним за час володіння автомобілем поліпшення на загальну суму 15600 гривень, проте ним не надається докази на підтвердження здійснених ним поліпшень, що перелічені у позовній заяві. Також відсутні докази тих витрат, які були понесенні позивачем у звязку з цими поліпшеннями. Крім того, суду не надано відомостей коли саме були здійснені поліпшення (якщо вони дійсно були здійснені) та чи можливо їх відокремити. Також, зазначив, що заявляючи позовні вимоги про стягнення грошових коштів, позивачем не розмежовано вартість витрат, необхідних для забезпечення нормального стану та автомобілю з урахуванням його зношеності, від вартості здійснених поліпшень. Таке розмежування має суттєве значення для вірного вирішення справи по суті. Також зазначив, що позивачем відомості щодо збільшення ринковох вартості автомобіля внаслідок проведених ним поліпшень суду не надавалися, клопотання про проведення необхідного експертного дослідження ані ним, ані його представником не заявлялося. Крім того, позивачем не наведено правових норм, на підставі яких він просить стягнути з відповідача моральну шкоду та не доведений сам факт заподіяння йому такої шкоди і розмір відшкодування. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні 24 лютого 2017 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №238 була посвідчена довіреність, за якою [PERSON] уповноважив [PERSON] керувати та розпоряджатися, з правом виїзду за кордон, належним йому автомобілем «ВАЗ 21213», 1996 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] (а.с.6). 24 лютого 2017 року [PERSON] видав на ім»я [PERSON] розписку, з якої вбачається, що він начебто продав останньому автомобіль «ВАЗ 21213», 1996 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який потребував малярно-зварювальних робіт, і отримав за автомобіль суму еквівалентну 1900 доларів США (а.с.5). Як вбачається з акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, складеного поліцейським СРПП Харківського ВП ГУНП в Харківській області [PERSON] 23.06.2017 року, позивач, який керував спірним автомобілем на автошляху Харків-Симферополь-Алушта-Ялта, був зупинений об 11 годині 14 хвилин і автомобіль «ВАЗ-21213», 1996 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], в присутності двох свідків був тимчасово затриманий і поміщений на штрафний майданчик. Огляд і тимчасове затримання транспортного засобу було здійснено на підставі постанови про розшук майна боржника [PERSON], винесеною 16.04.2017 року державним виконавцем Харківського районного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а.с.8). Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 січня 2017 року був задоволений позов [PERSON] про поділ майна подружжя і з [PERSON] на користь [PERSON] була стягнута компенсація вартості автомобілю [NUMBER] у розмірі 31545 грн., судовий збір у розмірі 2720 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 3440 грн. 80 коп. (а.с.31-34). Згідно з довідкою територіального сервісного центру №6349 регіонального сервісного центру у Харківській області МВС України №31/20/9-380 від 03.10.2017 року, автомобіль [NUMBER], на підставі акту аукціону, 22.09.2017 року був зареєстрований на [PERSON] (а.с.45). Згідно з листом Міськрайонного відділу ДВС по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області №26640 від 20.11.2017 року на виконанні у відділі перебували виконавчі документи про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації вартості автомобілю у розмірі 31545 грн.; судового збору 2720 грн., витрат на правову допомогу 3440 грн.80 коп., та судового збору на користь держави 551 грн.20 коп. 02.08.2017 року державним виконавцем було винесено постанову про опис та арешт транспортного засобу «ВАЗ 21213» державний номерний знак [NUMBER], який вподальшому був реалізований через ДП «СЕТАМ». За рахунок коштів, отриманих від реалізації цього майна, рішення суду було виконане у повному обсязі (а.с.150). Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Між сторонами по справі було досягнуто домовленості про те, що відповідач продає, а позивач покупає автомобіль марки «ВАЗ-21213», 1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Сторонами було обумовлено ціну здійснення цього правочину еквівалент 1900 доларів США. На час досягнення домовленості автомобіль не перебував під забороною відчуження, арештом або іншими видами обмежень, тобто перешкод для укладення договору купівлі-продажу автомобілю, зняття його з обліку, реєстрації на імя позивача на той час не існувало. У судовому засіданні позивачем не надано належних та допустимих доказів факту про ухилення відповідача від укладення договору купівлі-продажу автомобіля. Та обставина, що 24 лютого 2017 року набрало сили рішення суду про поділ майна, набутого під час шлюбу відповідачем та його дружиною, не має жодного відношення до продажу автомобіля, оскільки рішенням суду автомобіль марки «ВАЗ-21213», 1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], між подружжям розділений не був, він був присуджений відповідачу з виплатою компенсації ? частини його вартості колишній дружині. Відповідно до положень ч.1 ст.397 Цивільного Кодексу України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. \~Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Позивач добросовісно володів автомобілем марки «ВАЗ-21213», 1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] на підставі виданої йому довіреності, яка за своєю правовою природою не є підставою для виникнення права власності. Відповідно до частини третьої статті 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Згідно з частиною четвертою статті 390 ЦК України якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Частина третя вищезазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання. Разом з тим положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно\~ збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Тому, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з добросовісного володільця на користь власника майна, суд має виходити з суми, на яку збільшилась вартість майна, або часу, з якого майно підлягає поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушений здійснити добросовісний володілець починаючи з цього часу. Позивач є добросовісним володільцем автомобіля марки «ВАЗ-21213», 1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], володіє ним на підставі довіреності від 24 лютого 2017 року, яка діє до 24 лютого 2024 року. Тобто час, з якого вищевказаний автомобіль підлягає поверненню відповідачу ще не настав. Відповідно до змісту довіреності, позивач був уповноважений відповідачем бути його представником у всіх територіальних сервісних центрах МВС України, знімати з обліку та ставити на облік в органах ДАІ, здавати та отримувати державні номерні знаки, змінювати колір, номерні агрегати, проводити переобладнання автомобілю, встановлювати газове обладнання тощо. Довіреність не містить застережень про платність або безоплатність здійснених за довіреністю дій. Позивач посилається на здійснені ним за час володіння автомобілем поліпшення на загальну суму 15600 гривень, проте ним не надається докази на підтвердження здійснених ним поліпшень, що перелічені у позовній заяві. Також відсутні докази тих витрат, які були понесенні позивачем у звязку з цими поліпшеннями. Крім того, суду не надано відомостей коли саме були здійснені поліпшення (якщо вони дійсно були здійснені) та чи можливо їх відокремити. Також, заявляючи позовні вимоги про стягнення грошових коштів, позивачем не розмежовано вартість витрат, необхідних для забезпечення нормального стану та автомобілю з урахуванням його зношеності, від вартості здійснених поліпшень. Таке розмежування має суттєве значення для вірного вирішення справи по суті. Крім всього зазначеного, враховуючі вимоги діючого законодавства та добросовісність володіння автомобілем, судом враховується не вартість робіт з поліпшень автомобіля, а сума, на яку збільшилася ринкова вартість автомобіля внаслідок здійснених позивачем поліпшень. Позивачем такі відомості суду не надавалися та клопотання про проведення необхідного експертного дослідження не заявлялося. Що стосується відшкодування моральної шкоди, нібито завданої діями відповідача, суд зазначає наступне. За ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У судовому засіданні представником позивача не наведено доказів того, якими саме неправомірними діями відповідача було порушено права позивача, а також того - у чому полягала ця неправомірна поведінка. Згідно з п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4. розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач посилається на те, що він зазнав страждань у звязку з вилученням у нього автомобіля. При цьому, як встановлено у судовому засіданні, позивач усвідомлює та раніше усвідомлював, що він володіє чужим майном на підставі довіреності, яка не є підставою набуття права власності на нього. За таких обставин суд вважає, що позивач, наполягаючи на видачі йому довіреності замість переоформлення автомобілю на його імя усвідомлював, що у володінні чужим майном існують певні ризики, а саме: арешт або конфіскація майна внаслідок вчинення його власником цивільних або кримінальних правопорушень, смерть власника, з якою припиняється дія довіреності, інші факти, що можуть зумовити втрату позивачем можливості користуватись чужим майном. При таких обставинах, не може йти мови про моральні страждання. Крім того, суд зазначає, що спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобовязань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Однак, ані позивач у позові, ані його представник у судовому засіданні, не зазначили правову норму, яка зобовязує у відповідача відшкодувати моральну шкоду, завдану внаслідок тимчасового вилучення власного майна. Крім того, суд вважає, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди. Надання відомостей про стан здоровя батька позивача не повязано з можливістю або неможливістю володіти ним автомобілем відповідача. Позивачем не доведено, що можливість користуватися автомобілем відповідача була єдиним способом надавати батькові необхідну допомогу. За таких обставин, аналізуючи наведені вище фактичні обставини справи та норми закону, суд доходить до висновку про те, що позов є необгрунтований і задоволенню не підлягає у повному обсязі. У відповідності з вимогами ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем залишаються за ним. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed