Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

У травні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, просить суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Вимоги позову обґрунтовує тим, що 06.12.1995 позивач набула право власності на квартиру [ADDRESS] . 24.11.2004 позивач уклала шлюб з відповідачем, внаслідок чого відповідач отримав статус члена сім`ї позивача. 13.02.2007 відповідач вселився до квартири як член сім`ї власника та зареєстрував своє місце проживання у ній. 25.09.2015 шлюб між сторонами було розірвано. 06.10.2016 судом було здійснено остаточний поділ майна колишнього подружжя, предметом якого квартира позивача не була. 08.02.2016 суд відмовив позивачу у задоволенні позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою за недоведеністю обставин відсутності відповідача у квартирі понад один рік. Суд роз`яснив позивачу, що відповідача належить допустити до користування квартирою, оскільки втрата ним статусу члена сім`ї, внаслідок розлучення не позбавляє його права користування квартирою. Останній раз відповідач з`являвся у спірній квартирі наприкінці травня 2017 року та забрав свої речі. Жодних витрат по утриманню квартири відповідач не здійснював. Відповідач забезпечений власним житлом і не мав наміру проживати у спірній квартирі після розірвання шлюбу. Відповідач не є членом сім`ї позивача з 06.10.2015. Сторони не об`єднані спільним побутом. Залишаючись зареєстрованим у спірній квартирі відповідач створює перешкоди позивачу в користуванні її майном. Ухвалою суду від 31.05.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №756/8240/21, визначено, що справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29.07.2021 постановлено закрити підготовче провадження у справі №756/8240/21 та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 02.02.2021. Позивач та її представник у судовому засіданні вимоги позову підтримали, просили його задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними у справі документами, письмових пояснень щодо причин своєї неявки суду не надав. Разом з тим, відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано відзиву на позовну заяву. Строки для подання відзиву та відповіді на відзив закінчились, а тому суд прийшов до висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.1995 (а.с. 112-113). 24.11.2004 між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис №1571 (а.с. 13). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25.09.2015 у справі №756/11543/15-ц було ухвалено розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24.11.2004 у ВРАЦС Оболонського РУЮ у м. Києві, актовий запис №1571 (а.с. 15-16). Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 14.09.2016, виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», за адресою: [ADDRESS] зареєстровано два члени сім`ї: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14). Окрім того, відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 30.06.2021 відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 13.02.2007 (а.с. 84). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08.02.2016 у справі №2/756/1054/17, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12.04.2017 було залишено без змін, було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (а.с. 46-51). З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 24.05.2024 вбачається, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 114-115). Відповідно до листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» від 04.06.2021 у період з квітня 2017 року по теперішній час письмових звернень від [PERSON] з приводу перешкод в проживанні за адресою: [ADDRESS] , на адресу підприємства не надходило (а.с. 100). Відповідно до листа Головного управління Національної поліції України у м. Києві від 26.07.2021 згідно відомостей Інформаційного порталу Національний поліції України в період часу з 12.04.2017 по 21.07.2021 заяви і повідомлення щодо створення будь-яких фізичних перешкод у потраплянні до квартири [ADDRESS] не надходили та не зареєстровані (а.с. 130). Оболонське УП ГУ НП у м. Києві своїм листом від 30.07.2021 повідомило представнику позивача про те, що проведеною перевіркою встановлено, що звернення [PERSON] стосовно перешкоджання у користуванні квартирою [ADDRESS] у період часу з 12.04.2017 по теперішній час до Оболонського УП не надходили та не реєструвались. Допитана у судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] показала суду, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі з квітня 2017 року, перешкод щодо користування квартирою [PERSON] відповідачу не чинила. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила суду, що вона є сестрою позивача, зазначила, що відповідач [PERSON] у квітні 2017 року приїжджав до квартири забрати ключі та після чого вона його не бачила. Вказала, що можливо відповідач приїжджав у квартиру через місяць у травні 2017 року. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статтею 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. З 13.02.2007 до квітня 2017 року [PERSON] проживав у квартирі [ADDRESS] за згодою її власника [PERSON] і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі з квітня 2017 року. Право користування житловою площею - сервітут було встановлено для відповідача [PERSON] тимчасово на період перебування у шлюбі з позивачем [PERSON] і припинилось після розірвання цього шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки підставою для встановлення [PERSON] особистого сервітуту був факт реєстрації його шлюбу з позивачем у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача до квартири позивача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, позаяк відповідач втратив статус члена сім`ї власника квартири [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Позивач, яка є власником квартири [ADDRESS] , вимагає від відповідача усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою. Відповідач [PERSON] спільним побутом із [PERSON] не пов`язаний, участі в його утриманні не приймає, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України (такий висновок cуду відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 709цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, та Верховним Судом у постановах від 15 травня 2019 року у справі № 521/16883/16-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 209/3302/13-ц). З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved