Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом в якому зазначила, що 20 лютого 1998 року на підставі договору купівлі-продажу №Н6-91, посвідченого Харківською товарною біржею 20 лютого 1998 року, придбала у відповідача 11/20 частин житлового будинку [ADDRESS]. 29 листопада 2017 року при зверненні до державного реєстратора - Харківської районної державної адміністрації Харківської області з метою проведення державної реєстрації права власності на вказану частину домоволодіння, позивач отримала відмову, обґрунтовану тим, що згідно зі ст.15 Закону України «Про товарну біржу», житловий будинок не може бути предметом біржової торгівлі. Тому просила визнати вказаний договір купівлі-продажу дійсним, посилаючись на правові підстави, які діяли на час його укладення, а саме - на вимоги ЦК Української РСР (в редакції 18.07.1963), відповідно до ч.1 ст.47 якого нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених в законі, а у разі, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною, в цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 04 червня 2018 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. 12 червня 2018 року позивачем до канцелярії суду було подано заяву з урахуванням виправлених недоліків. 04 липня 2018 року судом з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області була отримана інформація щодо зареєстрованого у встановленому законом порядку місця мешкання відповідача. 05 липня 2018 року ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області було відкрито провадження в справі. 20 серпня 2018 року ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не зявився, надав до канцелярії суду заяву, в якій зазначив, що просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та розглядати справу без його участі. Відповідач в судове засідання не зявився, надав до канцелярії суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі та просить їх задовольнити, тому просить розглядати справу без його участі. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надав до канцелярії суду заяву, в якій зазначив, що проти позовних вимог не заперечує, просить розглядати справу без його участі. Оскільки сторони у судове засідання не з'явились фіксування судового засідання технічними засобами, у відповідності з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 20 лютого 1998 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу №Н6-91, посвідчений на Харківській товарній біржі брокерами брокерської контори №277. Предметом договору є 9/20 часток та 1/10 частина житлового будинку [ADDRESS], а саме: житловий будинок «А1» з надвірними будівлями: сарай «Б», «Д», літня кухя «В», вбиральня «Г», льох «Е», душ «З», гараж «И», водопровід «К», огородження №1-2 /а.с.8/. Інша частина вказаного домоволодіння, а саме 9/20 частин належить позивачу на підставі договору дарування, зареєстрованого нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області 30 квітня 1993 року за № 3-1687 /а.с.9-10/. Із наявної в матеріалах справи копії технічного паспорту КП «Харківське міське БТІ» на житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що зазначений будинок належить в цілому [PERSON] /а.с. 11/ Згідно зі ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Тобто, діючі на час укладення спірного договору купівлі-продажу норми законодавства передбачали, що в разі, якщо сторона повністю або частково виконала угоду, то суд має право визнати таку угоду дійсною. Ці ж вимоги викладені і в статті 220 Цивільного кодексу України, діючого в даний час. Відповідно до ст.209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. В силу ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Статтею 650 ЦК України визначено, що особливості укладення договорів на біржах встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, яка в цілому відповідає умовам: представляє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товару, допущених до обороту на товарній біржі; якщо її учасники є членами біржі та якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за укладеною угодою дня. Угоди зареєстровані на біржі не потребують нотаріального засвідчення. На підставі ч.4 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація обєктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженого чинними на день укладення вказаної біржевої угоди Правилами Державної реєстрації таких обєктів (затверджені Наказом Державного Комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13.12.1995 року, зареєстрованим в МЮ України 19.01.1996 року за №31/1056), біржові угоди є правовстановлюючим документом. За п.1.4 вказаних Правил Державної реєстрації державну реєстрацію обєктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів, у тому числі на підставі біржових угод. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], зареєстрованого на Харківській товарній біржі 20 лютого 1998 року за №Н6-91 є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Як вбачається з Рішення державного реєстратора Харківської районної державної адміністрації №38503466 від 04 грудня 2017 року позивачу було відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] з підстав недодержання нотаріальної форми посвідчення договору купівлі-продажу №Н6-91, посвідченому 20 лютого 1998 року на Харківській товарній біржі /а.с.8/. На підставі ст.41 Конституції України кожен має право володіти користуватися та розпоряджатися майном. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного Кодексу України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах. На підставі ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку ( ст.16 Цивільного Кодексу України). На підставі вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. На підставі ст.16 Цивільного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше. З урахуванням викладеного, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про визнання за ним права власності на 11/20 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS]. Судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають залишенню за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved