Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з указаним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 22 червня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «РайффайзенБанк Аваль» (далі ПАТ «РайффайзенБанк Аваль») та [PERSON] (далі - [PERSON]П.) в рамках Генеральної кредитної угоди № К-Д 014/02-40/734 від 31 серпня 2007 року укладено кредитний договір № 010/С04-115-1/57, відповідно до якого позичальнику надані кредитні кошти в розмірі 4\~785\~268,44 грн. строком до 30 серпня 2017 року включно із сплатою фіксованої відсоткової ставки в розмірі 18% річних. Цього ж дня між указаними сторонами в рамках Генеральної кредитної угоди № К-Д 014/02-40/734 від 31 серпня 2007 року укладено кредитні договори № К-Д010/С04-115-1/58 та № 010/С04-115-1/59, відповідно до умов яких третій особі надані кредитні кошти в сумі 1\~860\~143,26 грн. та 2\~419\~324,92 грн. відповідно строком до 30 серпня 2017 року із сплатою фіксованої ставки в розмірі 18% річних. Позивачем також зазначено, що станом на 24 лютого 2015 року за указаними кредитними договорами утворилася прострочена заборгованість за кредитними угодами із нарахованими відсотками та штрафними санкціями. Згідно із доводами позовної заяви, у забезпечення виконання кредитних зобовязань позичальника 31 серпня 2007 року між позивачем та [PERSON] (далі [PERSON]С.) укладено договір поруки № 014/02-40/734/4, відповідно до умов якого остання поручилася відповідати перед позивачем солідарно із третьою особою за виконання забезпечених зобовязань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов Генеральної кредитної угоди № К-Д 014/02-40/734 від 31 серпня 2007. Попри взяті на себе зобовязання позичальник та поручитель не виконують умови кредитного договору та договору поруки стосовно своєчасного повернення суми отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, у звязку із чим позивачем предявлено до [PERSON] як до поручителя позовні вимоги про стягнення заборгованості за указаними кредитними угодами з урахуванням відсотків та штрафних санкцій. У ході вирішення зазначеного спору ухвалою суду від 09 вересня 2015 року провадження у цій цивільній справі зупинено до розгляду повязаної справи про визнання недійсним договору поруки № 014/02-40/734/4. У звязку із усуненням обставин, що слугували підставою для зупинення провадження у цій справі, ухвалою суду від 01 червня 2016 року відновлено провадження у справі та призначено її розгляд у судовому засіданні на 21 червня 2016 року. У судове засідання, призначене на цю дату, представник позивача [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності на підставі наявних у справі документів (а.с. 196). Представник відповідача [PERSON] надала через канцелярію суду заперечення на позовну заяву, в яких просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі та розглянути справу за її відсутності (а.с. 190-191). Третя особа [PERSON], будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, своєї участі та участі представника не забезпечила, правової позиції та письмових пояснень у ході вирішення спору до суду не направила (а.с. 161, 171). Відповідно до приписів ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, обґрунтовуючи свої вимоги до відповідача про стягнення простроченої заборгованості як із поручителя, позивач посилається на те, що 22 червня 2012 року між ним та [PERSON] в рамках Генеральної кредитної угоди № К-Д 014/02-40/734 від 31 серпня 2007 року укладено кредитний договір № 010/С04-115-1/57, відповідно до якого позичальнику надані кредитні кошти в розмірі 4\~785\~268,44 грн. строком до 30 серпня 2017 року включно із сплатою фіксованої відсоткової ставки в розмірі 18% річних. Цього ж дня між указаними сторонами в рамках Генеральної кредитної угоди № К-Д 014/02-40/734 від 31 серпня 2007 року укладено кредитні договори № К-Д010/С04-115-1/58 та № 010/С04-115-1/59, відповідно до умов яких третій особі надані кредитні кошти в сумі 1\~860\~143,26 грн. та 2\~419\~324,92 грн. відповідно строком до 30 серпня 2017 року із сплатою фіксованої ставки в розмірі 18% річних (а.с. 7-71). Згідно із доводами позивача, у забезпечення виконання кредитних зобовязань позичальника 31 серпня 2007 року між ним та [PERSON] укладено договір поруки № 014/02-40/734/4, відповідно до умов якого остання поручилася відповідати перед позивачем солідарно із третьою особою за виконання забезпечених зобовязань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов Генеральної кредитної угоди № К-Д 014/02-40/734 від 31 серпня 2007 (а.с. 72). Водночас, як установлено у ході розгляду справи рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2016 року, позов [PERSON] до ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», [PERSON] про визнання правочинів недійсними задоволено частково та визнано недійсним договір поруки № 014/02-40/734/4, укладений 31 серпня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «РайффайзенБанк Аваль» (а.с. 193-195). Зазначені судові рішення мотивовано тим, що згідно із висновком судової почеркознавчої експертизи № 62/04-71 від 18 березня 2015 року та відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи № 13/1.1-57 від 16 березня 2016 року підпис від імені [PERSON] у графі: «Поручитель» договору поруки № 014/02-40/734/4 від 31 серпня 2007 року виконаний не [PERSON], а іншою особою із наслідуванням справжнього підпису [PERSON], та підпис у заяві від 31 серпня 2007 року виконаний не [PERSON], а іншою особою із наслідуванням справжнього підпису [PERSON] (186-187). Відповідно до приписів ч. 3 ст. ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а тому фактичні обставини встановлені вищевказаними судовими рішеннями, які на цей час набрали законної сили, є преюдиційними і доведенню не підлягають. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в звязку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Будь-який недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється (ст. 236 ЦК). Статтею 216 ЦК України унормовано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Зважаючи, на указані приписи законодавства та установлені судом при вирішенні цієї справи відповідні їм фактичні правовідносини та обставини, які полягають у тому, що правова підстава, на якій грунтуються позовні вимоги банку у цій справі, а саме договір поруки визнаний недійсним в судовому порядку, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості, а тому у задоволенні позову ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» слід відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати не підлягають стягненню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed