Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

У травні 2015 року заступник прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом, яким просивпокласти обов'язок на [PERSON] знести самовільно розміщені на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] нежитлові приміщення літ. «Ж», «З», «І», «К» загальною площею 477,6 кв.м. з підстав, передбачених ст.ст. 16,60 ЗУ «Про місцеве самоврядування», ст.ст. 9,116, 125, 126 Земельного кодексу України, ст. 376 Цивільного кодексу України. В судовому засіданні прокурор Пилипенко Т.А. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та на їх обгрунтування пояснювала, що рішенням господарського суду міста Києва від 19.12.2013 за [PERSON] визнано право власності на нежитлові приміщення літ. «Ж», «З», «І», «К», загальною площею 477,6 кв.м, за адресою: [ADDRESS]. Зазначене рішення суду постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2014 р. було скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ФОП [PERSON] про визнання права власності на нежитлові приміщення літ. «Ж», «З», «І», «К», загальною площею 477,6 кв.м, за адресою: [ADDRESS]. Київський апеляційний господарський суд виходив із того, що при винесенні рішення місцевим судом не було досліджено факт наявності чи відсутності у позивача та відповідача у власності чи користуванні земельної ділянки за вказаною адресою, а тому враховуючи приписи ст. 376 ЦК України позивач за відсутності правовстановлюючих документів на землю не є особою, за якою можливо визнати право власності на самочинно збудований об'єкт. У зв'язку з тим, що відповідач не мала правових підстав для зведення на зазначеній земельній ділянці нежитлових приміщень, та які визнано самочинно збудованими, просила задовольнити позов в повному обсязі та зобов'язати відповідача [PERSON] знести зазначені об'єкти відповідно до вимог ст. 376 ЦК України. Аналогічну позицію підтримала у судовому засіданні представник Київської міської ради [PERSON] Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обгрунтування заперечень він пояснив, що [PERSON] є власником нежитлових приміщень літ. «Ж», «З», «І», «К» загальною площею 477,6 кв.м., які розміщені на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS]. Оскільки право власності нею було набуто законно та належним чином зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вважав, що вимога позивача про знесення вказаних приміщень є порушенням конституційних прав громадянина на приватну власність. А відтак, просив відмовити в задоволенні позову з підстав, передбачених ст. 41 Конституції України та ч.4 ст. 334 ЦК України. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та документи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням господарського суду міста Києва від 19.12.2013 №910/23526/13 задоволено позов фізичної особи-підприємця [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] Визнано за ФОП [PERSON] право власності на нежитлові приміщення літ. «Ж», «З», «І», «К», загальною площею 477,6 кв.м, за адресою: [ADDRESS]. На підставі цього рішення в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено відомості про належність зазначених приміщень на праві вланості [PERSON] \\а.с.17\\. Зазначене рішення суду прокуратурою міста Києва було оскаржено в апеляційному порядку. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2014 зазначену апеляційну скаргу було задоволено. Рішення господарського суду міста Києва від 19.12.2013 скасовано та прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ФОП [PERSON] про визнання права власності на нежитлові приміщення літ. «Ж», «З», «І», «К», загальною площею 477,6 кв.м, за адресою: [ADDRESS]. \\а.с.47-51\\. Зазначена постанова Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2014 сторонами до касаційної інстанції не оскаржувалась, та на час розгляду цього позову є чинною. За інформацією Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] за фізичними та юридичними особами не зареєстрована. Землекористувач ФОП [PERSON] в базі даних міського земельного кадастру не обліковується \\а.с. 18\\. Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Статтею 9 та п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що розпорядження землями на території м. Києва, до розмежування земель комунальної та державної власності, належить до повноважень Київської міської ради. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України). При цьому, ст. 126 Земельного кодексу України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Дослідженням матеріалів справи встановлено, що земельна ділянка по [ADDRESS] належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Києва, виключно Київська міська рада має право розпоряджатися нею. Будь-які рішення про передачу вказаної земельної ділянки ФОП [PERSON] та іншим особам Київською міською радою не приймалися, документи, що посвідчують її право користування земельною ділянкою відсутні. Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. За інформацією Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві від 02.03.2015 № 7126-32/0203/09 декларацію про початок виконання будівельних робіт КВ 082141410475 від 21.05.2014 та декларацію про готовність об'єкту за до експлуатації від 05.06.2014 КВ 142141560516 за вказаною адресою скасовано на підставі наказу від 03.09.2014 №57д. \\а.с.6\\. Відповідно до ст. 375 ЦК України - власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)- п ри розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до ч.4 ст. 376 ЦК України - якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що нежитлові приміщення літ. «Ж», «З», «І», «К» загальною площею 477,6 кв.м. підлягають знесенню [PERSON], оскільки вони були збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, та є об'єктами самочинного будівництва, що встановлено постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.06.2014 р. Зазначеною постановою було також скасовано право власності відповідачки на зазначені об'єкти. А тому, позовні вимоги прокурора підлягають задоволенню, оскільки ним доведено належними та допустимими доказами про порушення майнових інтересів держави в особі Київської міської ради, що позбавляє можливості здійснювати повноваження щодо користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою. Разом з тим, обговорюючи позицію представника відповідачки, суд не приймає до уваги його посилання на обґрунтування своєї позиції на ту обставину, що за його відомостями відповідачка на цей час звернулась до Київської міської ради з заявою про виділення їй у користування земельної ділянки, на якій зведені спірні нежитлові приміщення, у встановленому законом порядку, оскільки таке посилання є голослівним та не підтвердженим належними доказами. Також суд не приймає до уваги посилання представника відповідачки на наявність не скасованої реєстрації права власності на спірні нежитлові приміщення, оскільки представник посилався на витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.04.2014 року. В свою чергу, як прокурор так і представник Київської міської ради стверджували у судовому засіданні, що така реєстрація скасована у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 88 ЦПК України - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідачки підлягає стягненню на користь держави судовий збір щодо задоволених позовних вимог немайнового характеру відповідно до ЗУ «Про судовий збір» в редакції, яка існувала на момент подачі позовної заяви (0,2 розміру мінімальної заробітної плати) в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved