Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

У травні 2021 року Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» засобами поштового зв`язку звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 11289 грн. 80 коп. Обґрунтовано позов тим, що позивачем за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 14 березня 2020 року, було виплачено потерпілій [PERSON] страхове відшкодування в сумі 54605 грн. за договором добровільного страхування наземного транспорту № УА/0203084 від 18 червня 2019 року. Винним у ДТП є відповідач, цивільно-правова відповідальність якого на момент скоєння ДТП була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Провідна». Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна» на підставі статей 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодувало шкоду позивачу в сумі 43315 грн. 20 коп. Різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням за договором обов`язкового страхування становить 11289 грн. 80 коп., яку відповідач повинен відшкодувати позивачу, до якого перейшло право вимоги до заподіювана шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 червня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. В установлений судом строк відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу в задоволенні позову. Зокрема, у відзиві на позов відповідач посилається на те, що Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» не є належним позивачем, оскільки різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням за договором обов`язкового страхування має відшкодовувати особа, яка завдала збитків на користь саме потерпілого, однак від [PERSON] до відповідача жодних претензій не було. Крім того, [PERSON] не є належним відповідачем у справі, оскільки вказаний спір має вирішуватися між самими страховими компаніями. Також, страхова компанія потерпілого не може вимагати від винуватця ДТП сплати сум фактичних витрат за заподіяну оцінену шкоду, якщо розмір таких витрат не перевищує розміру страхового ліміту. Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» подало відповідь на відзив, в якій, зокрема, зазначило, що викладені у відзиві доводи є необгрунтованими, оскільки позивач відшкодував за договором страхування фактичний розмір шкоди, що підтверджує рахунок СТО, страховик відповідача відшкодував матеріальний збиток, тобто вартість відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу, а позовні вимоги складає різниця між фактичним розміром шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням за договором обов`язково страхування. А тому, різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, повинна сплачувати особа, з вини якої настав страховий випадок, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив справу розглянути за його відсутності, вказавши, що позов підтримує. Відповідач у судове засідання не з`явився. До початку розгляду справи від представника відповідача надійшла заява, в якій вона просить розглянути справу за її відсутності та відсутності відповідача, зазначивши, що відповідач позовні вимоги визнає. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомив. На підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 14 березня 2020 року о 13 год. 00 хв., в м. Чернігові на перехресті проспекту Миру та вул. М. Небаби зі сторони вул. Козацька в бік вул. Котляревського, [PERSON] керував автомобілем TOYOTA RAV4, державний номерний знак [NUMBER] та на регульованому перехресті повертаючи ліворуч при зеленому сигналі основного світлофора, не надав переваги в русі автомобілю GEELY CK, державний номерний знак [NUMBER] , який рухався в зустрічному напрямку прямо, внаслідок чого трапилося зіткнення. В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, осіб постраждалих немає. Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня 2020 року у справі № 750/2305/20 притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. (а.с. 19). У результаті вчинення відповідачем даного правопорушення було завдано майнової шкоди [PERSON] - власнику автомобіля GEELY CK, державний номерний знак [NUMBER] . 18 червня 2019 року між Акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» (страховик) та [PERSON] (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № УА 203084, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом GEELY CK, державний номерний знак [NUMBER] . За умовами вказаного договору позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування (а.с. 21-22). При цьому, сторонами вказаного договору добровільного страхування наземного транспорту було погоджено, що при пошкодженні транспортного засобу внаслідок страхового випадку розмір збитків визначається шляхом визначення вартості відновлювального ремонту, в який включається вартість запасних частин, деталей, обладнання та матеріалів, що підлягають заміні, без урахування експлуатаційного зносу, а також вартість ремонтних робіт на підставі рахунку СТО. 17 березня 2020 року [PERSON] звернулася до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» із повідомленням про настання страхового випадку, який мав місце 14 березня 2020 року, а 15 квітня 2020 року - із заявою про виплату страхового відшкодуванн (а.с. 8, 10). На підставі страхового акту №25/58148/2.1.5.1 від 24 квітня 2020 року Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» сплатило [PERSON] страхове відшкодування в сумі 54605 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 4263 від 27 квітня 2020 року (а.с. 30, 31). На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 124951810 у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Провідна», а тому 13 травня 2020 року Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» звернулося до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» з претензією, в якій просило здійснити виплату страхового відшкодування в сумі 54605 грн. (а.с. 32). Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна» на підставі статей 22 та 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземний транспортних засобів» здійснило страхову виплату Акціонерному товариству «Страхова компанія «Країна» в сумі 43315 грн. 20 коп. (з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу) (а.с. 33). 19 листопада 2020 року позивач звернувся до відповідача з претензією про виплату різниці між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням, яке здійснило Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна» - 11289 грн. 80 коп. (а.с. 34). 14 грудня 2020 року відповідач надав відповідь на претензію, в якій зазначив, що відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 124951810 від 10 лютого 2020 року його цивільно-правова відповідальність була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Провідна» зі страховою сумою за шкоду заподіяну майну в розмірі 130000 грн., а тому з вимогою про стягнення коштів Акціонерному товариству «Страхова компанія «Країна» необхідно звертатися до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (а.с. 35). Згідно з положеннями частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із частинами першою та другою статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 Цивільного кодексу України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з вимогами статті 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За правилом пункту 1 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. За змістом статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Стаття 1191 Цивільного кодексу України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 Цивільного кодексу України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 Цивільного кодексу України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18). Позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі. У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування, до нього (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем, в порядку суброгації. Таким чином, посилання відповідача на те, що Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» є неналежним позивачем у справі є безпідставними. Відносини ж між відповідачем та його страховиком (Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Провідна») регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та правилами статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно зі статтею 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Таким чином, страховик відповідача виконав свої зобов`язання, відшкодувавши витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням його зносу. Відповідно до статті 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. За вказаних обставин, різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, повинна сплачувати особа, з вини якої настав страховий випадок, оскільки в цьому випадку у страховика відповідача не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Пунктом 1 частини другої статті 49 ЦПК України визначено, що відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи наведене та визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Також, згідно з положеннями частини першої статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Частиною третьою статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що заява відповідача про визнання позову подана до початку розгляду справи по суті, суд на підставі вимог частини першої статті 141 та частини першої статті 142 ЦПК України приходить до висновку, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, а іншу частину витрат позивача по сплаті судового збору у розмірі 50 відсотків необхідно покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved