Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що 29 червня 2006 року між нею і Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є відповідач Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», Банк), було укладено кредитний договір № 42.06-07/259, за умовами якого Банк надав їй грошові кошти в розмірі 37500 доларів США зі строком повернення до 28 червня 2026 року та сплатою 12,45 % річних за користування кредитними коштами. Базовою валютою за кредитним договором № 42.06-07/259 від 29 червня 2006 року є долар США. Забезпеченням виконання зобов'язання за кредитним договором № 42.06-07/259 від 29 червня 2006 року є договір іпотеки № 42.02-11/398 від 29 червня 2006 року, відповідно до умов якого вона передала Банку в іпотеку нерухоме майно - однокімнатну квартиру № 227, загальною площею 15,9 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Вважає, що зазначені вище спірні договори не відповідають вимогам закону,оскільки чинним законодавством України використання іноземної валюти - долара США як засобу платежу між резидентами на території України заборонено, що випливає із положень ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», ст. ст. 192, 524 ЦК України та ст. 99 Конституції України. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Згідно із п. 1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 (далі - Декрет) валюта України є єдиним законним способом платежу на території України, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. У ч. ч. 1, 2, 4, 6 ст. 5 цього Декрету встановлено, що Національний банк України (далі - НБУ) видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам України на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Декрету наявність генеральної ліцензії не звільняє сторону від отримання індивідуальної ліцензії. Згідно із підпунктами «в», «г» п. 4 ст. 5 Декрету проведення резидентами валютних операцій, а саме використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється лише у чітко визначених законодавством випадках: сплати мита, інших податків та зборів (обов'язкових платежів), митних зборів, сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транспортних товарів митними органами, оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Перелік цих випадків є вичерпним. Сплата відсотків за користування валютним кредитом під наведені вище випадки не підпадає. Таким чином, використання готівкової іноземної валюти на території України між резидентами дозволяється за умови отримання індивідуальної ліцензії, яка видається виключно на підставі окремої постанови Правління Національного банку України. Вважає, що за таких обставин, Банк не мав права надавати їй, як споживачеві, фінансову послугу - кредит в іноземній валюті. Крім того, кредитний договір не містить умови та порядок припинення договору, які є суттєвими умовами договору, що порушує її права як споживача фінансових послуг. Оскільки підписання кредитного договору стало наслідком чисельних порушень чинного законодавства і її прав, як споживача кредитної послуги з боку Банку, просить: - визнати недійсними кредитний договір № 42.06-07/259 від 29 червня 2006 року укладений між нею та АКБ «Украсоцбанк»; - визнати недійсним договір іпотеки № 42.02-11/398 від 29 червня 2006 року, укладений між нею та АКБ «Укрсоцбанк»; - застосувати наслідки недійсності правочину та застосувати односторонню реституцію, а саме зобов'язати відповідача ПАТ «Украсоцбанк» повернути їй, сплачені по кредитному договору № 42.06-07/259 від 29 червня 2006 року відсотки, пеню, штрафні санкції, комісії. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеному вище та змісту позовної заяви. Крім цього додатково пояснили, що Банк надавши кредит в іноземній валюті не тільки порушив законодавство України, але і права позивача, як споживача, оскільки всі ризики, пов'язані із зміною курсу іноземної валюти по відношенню до гривні покладені саме на позичальника. Крім того, Банк збільшив в односторонньому порядку відсотки річних за користування кредитом, не повідомивши позивача про це. Просили позов задовольнити повністю. Представник відповідача Максюта Е.А. у суді позовні вимоги не визнав та пояснив, що 29 грудня 2001 року Національний банк України видав АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач - ПАТ «Укрсоцбанк», Банківську ліцензію № 5 (генеральну ліцензію) на право здійснення операцій з валютними цінностями та письмовий дозвіл № 5-2 на здійснення операцій, у тому числі на ведення рахунків клієнтів з валютними цінностями від 29 липня 2003 року. Доводи позивача про те, що банк не повідомив [PERSON] про укладення з нею додаткових угод про внесення змін до кредитного договору № 42.06-07/259 від 29 червня 2006 року не відповідають дійсності, оскільки вони підписані позивачем. Крім того, просив застосувати термін позовної давності до даного спору. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пленум Верховного Суду України у п. п. 26, 27 постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) в порядку, передбаченому ст. ст. 85, 187, 189 ЦПК України. За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що ґрунтують вимоги і заперечення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 29 червня 2006 року АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 42.06-07/259. Відповідно до п. 1.1 цього договору Банк надав відповідачу [PERSON] кредит на в сумі 37500 доларів США, зі сплатою 12,45 % річних за його користування з кінцевим терміном повернення до 28 червня 2026 року. В цей же день, 29 червня 2006 року, з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № 42.06-07/259 від 29 червня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки № 42.02-11/398, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3118, відповідно до умов якого [PERSON] передала Банку в іпотеку нерухоме майно - однокімнатну квартиру № 227, загальною площею 15,9 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Також судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено три додаткові угоди про внесення змін до кредитного договору № 42.06-07/259 від 29 червня 2006 року. За умовами додаткової угоди № 1 від 19 лютого 2009 року, сторони дійшли згоди встановити відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 13,5 %, починаючи з 10 лютого 2009 року. Відповідно до додаткової угоди № 2 від 22 травня 2009 року, сторони дійшли згоди збільшити строк кредитування на 60 місяців, встановивши загальний термін кредитування 300 місяців та у зв'язку з цим змінити графік погашення основного боргу, який станом на 22 травня 2009 року становить 32508 доларів США, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 28 червня 2013 року. Умовами додаткової угоди № 3 від 01 жовтня 2010 року сторони підтвердили, що залишок заборгованості за кредитом станом на дату укладення цієї угоди складає 32508 доларів США, залишок заборгованості за нарахованими процентами 4765 доларів США 80 центів. У зв'язку із внесенням змін до кредитного договору № 42.06-07/259 від 29 червня 2006 року сторони домовилися внести зміни до іпотечного договору № 42.02-11/398 від 29 червня 2006 року в частині визначення «Змісту та розміру основного зобов'язання, строку та порядку його виконання, про що укладено додатковий договір № 1 до іпотечного договору № 42.02-11/398 від 29 червня 2006 року. Укладення цих додаткових угод, підписаних [PERSON] спростовують доводи позивача про те, що Банк збільшив в односторонньому порядку відсотки річних за користування кредитом, не повідомивши її про це. У ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Позивач [PERSON], як на підставу визнання недійсними вказаних вище кредитних договорів, посилалася на відсутність у Банку при укладенні цих договорів всупереч вимогам підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 індивідуальної ліцензії. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Будь яких обмежень щодо використання іноземної валюти в Україні дана норма не містить. У ст. 192 ЦК України встановлено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із вимогами ст. ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п. 2 ст. 5 вказаного Декрету Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. п. 10, 11 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», роз'яснив, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. У судовому засіданні встановлено, що на час укладення оспорюваних відповідачем кредитних договорів АКБ «Укрсоцбанк» мало видану НБУ Банківську ліцензію на право здійснення банківських операцій з валютними цінностями, тому Банк мав право на надання кредитів у іноземній валюті. Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 цього ж Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то законодавством на даний час меж термінів і сум надання або одержання кредитів у іноземній валюті не встановлено. Виходячи з наведеного, вказаний вище пункт Декрету застосуванню не підлягає, тому підстав для задоволення позову [PERSON] судом не вбачається. Не знайшли свого підтвердження у судовому засідання посилання позивача на те, що їй не відома сума її заборгованості за кредитним договором № 42.06-07/259 від 29 червня 2006 року, оскільки матеріали справи містять письмові вимоги про погашення існуючої заборгованості, які направлялися Банком на адресу [PERSON] 23 вересня 2009 року та 23 листопада 2009 року. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволені позову необхідно відмовити, оскільки позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що при укладені кредитного договору № 42.06-07/259 від 29 червня 2006 року відповідачем було не додержано вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У судовому засіданні встановлено, що спірні договір кредиту № 42.06-07/259 та іпотечний договір № 42.02-11/398 укладені між позивачем [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» 29 червня 2006 року. Також судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено три додаткові угоди про внесення змін до кредитного договору № 42.06-07/259 від 29 червня 2006 року, а саме: 10 лютого 2009 року укладено додаткову угоду № 1, 22 травня 2009 року укладено додаткову угоду № 2, 01 жовтня 2010 року укладено додаткову угоду № 3. Будь-яких належних та допустимих доказів в силу ст. ст. 58, 59 ЦПК України про наявність поважних причин, які перешкоджали б [PERSON] оскаржити у суді спірні договір кредиту та іпотечний договір позивачем та її представником суду не надано і судом не здобуто. Клопотання про поновлення позовної давності позивачем [PERSON] не заявлялось Враховуючи, що [PERSON] звернулася з даним позовом до суду лише 08 травня 2014 року, суд вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з позовом щодо визнання недійсними договору кредиту та іпотечного договору укладених 29 червня 2006 року, що є ще однією підставою для відмови у позові, оскільки на застосуванні спливу позовної давності наполягає відповідач. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed