Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

У травні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, яка проживає з нею та знаходяться на її утриманні, обґрунтувавши свої вимоги тим, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, тому просила стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини від заробітку батька до досягнення нею повноліття. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі позов просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому ч. 5 ст. 74 ЦПК України порядку. Суд визнав за можливе розглянути справу без участі відповідача, в порядку заочного розгляду, відповідно до ст.ст. 224-225 ЦПК України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому Комунарським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER], від 30.03.2013 року). Від шлюбу мають неповнолітню дитину: [PERSON] [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER]). Згідно довідки №1457 від 09.06.2017 року, виданої виконавчим комітетом Нововоронцовської селищної ради Нововоронцовського району Херсонської області, донька [PERSON], [INFO] перебуває на утриманні матері та проживає з нею. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11. 1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991р. та набула чинності для України 27.09.1991р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України - батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ст.181 СК України - за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів, відповідно до ст.182 СК України, суд враховує - стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст. 182 СК України - мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, передбаченому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, суд вважає доцільним задовольнити позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття.

Outcome: approved