Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

У червні 2014 року позивачі звернулись до суду з вищевказаним позовом, в якому, згідно зі збільшеними позовними вимогами, прохали суд визнати за ними право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] з урахуванням проведеного перепланування. В обґрунтування позову зазначено, що позивачі зареєстровані та фактично проживають за адресою: [ADDRESS], що перебуває у комунальній власності міста. Проте, на момент вселення [PERSON] у 1994 р. на підставі дозвільних документів, виданих підприємством МК-76 «Південелектромережбуд», дане житлове приміщення мало статус гуртожитку, і адресою вважалась: [ADDRESS]. На даний час, підприємства МК-76 «Південелектромережбуд» не існує, документи на право позивача вселення до гуртожитку не збереглися. При цьому, у зв'язку зі здійсненним переплануванням позивачами вказаної квартири, виникла необхідність в приватизації вказаної квартири з урахуванням перепланувань. При зверненні позивачів до Полтавської міської ради з метою приватизації житла, останнім було відмовлено з підстави відсутності первісних документів на право вселення в гуртожиток. Вказане і стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судове засідання позивачі не з`явились. Адвокат позивачів надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачів, позовні вимоги, з урахуванням уточнень, підтримав в повному обсязі. Представник відповідача Полтавської міської ради Семенко Л.П. надав суду письмові пояснення на позов, відповідно до яких прохав суд розглядати справу за його відсутності, проти позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що прописка позивачів у вказаному житловому приміщенні не дає підстав для визнання за ними права користування. Оскільки рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради гуртожитку по вул. Лихачова, буд. 19 надано статус житлового будинку, то користування житловим приміщенням можливе лише на підставі відповідного ордеру, виданного виконавчим комітетом відповідної ради, та договору найму житлового приміщення. Представник третьої особи по справі Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради В. Березуцька надав до суду заяв про розгляд справи за його відсутності, при вирішенні справи покладається на розсуд суду. У заяві, також, зазначено, що назва вилиці оспорюваного житла правильно зазначається «Лихачова», а не «Ліхачова». Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку належним чином зібраним по справі доказам, встановив наступне. Судом встановлено, що позивачі зареєстровані та фактично проживають за адресою: [ADDRESS], що перебуває у комунальній власності міста, і згідно з Рішенням виконкому Полтавської міської ради від 21.08.2006 року № 275 має статус житлового будинку. Проте, на момент вселення [PERSON] у 1994 р. на підставі дозвільних документів, виданих підприємством МК-76 «Південелектромережбуд», на якому він і працював, дане житлове приміщення мало статус гуртожитку, і адресою вважалась: [ADDRESS]. На даний час, підприємства МК-76 «Південелектромережбуд» не існує, документи на право вселення до гуртожитку не збереглися. З 1998 року за даною адресою зареєстровані та проживають дружина [PERSON] - [PERSON] та син - [PERSON], а з 2002 р. донька - [PERSON], що підтверджується довідкою КП «ЖЕО № 2» від 03.07.2014 року. З метою реалізації житлових прав мешканців будинку, а саме можливості приватизації займаних квартир, згідно з ч. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», будинок за адресою: [ADDRESS] рішенням сесії Полтавської міської ради від 25 жовтня 2007 р. був прийнятий в комунальну власність міста від ВАТ «Південелектромережбуд». Після прийняття будинку на баланс КП «ЖЕО № 4» позивачі зверталися до Полтавської міської ради з метою приватизації житла, однак останнім було відмовлено з підстав відсутності первісних документів на вселення. Також, судом встановлено, що позивачами в квартирі було зроблене самочинне перепланування з метою підвищення благоустрою. Згідно зі ст. 100 ЖК України переобладнання і перепланування жилого будинку і жилого приміщення проводяться з метою підвищення їх благоустрою. Здійснення перепланування було узгоджено із сусідами, згідно з їх письмовими поясненнями, що наявні в матеріалах справи, які не заперечували. Згідно з листа начальника КП «ЖЕО № 2» О.М. Ландар від 08.08.2014 р. № 1726/02, КП «ЖЕО № 2», як балансоутримувач житлового будинку [ADDRESS] не заперечував проти перепланування. Згідно з Висновком експертного будівельно-технічного дослідження № 116 від 21 липня 2014 року: - заходи, які проведені при переобладнанні, не змінили конструктивну схему та не вплинули на несучу здатність житлового будинку; - роботи по реконструкції проведені без перевищення допустимих навантажень на перекриття, стіни та фундаменти, з дотриманням існуючих архітектурно - планувальних вимог та державних будівельних норм; - проведене переобладнання було спрямоване на поліпшення умов проживання, технічний стан приміщень задовільний; - після проведення реконструкції конструктивне, об`ємно-планувальне рішення, санітарно-гігієнічні умови, пожежна безпека та інженерне обладнання квартири [ADDRESS] в цілому та об'єктів самочинного переобладнання - коридору пл. 4.9 кв. м. та кімнати пл. 12.6 кв. м. відповідають будівельно-технічним нормам, які є чинними на території України та висуваються до квартир та житлових будинків. Здійснені переобладнання зафіксовані в технічному паспорті на житло, копія якого знаходиться в матеріалах справи. Згідно з ст. 310 Цивільного Кодексу України фізична особа має право на місце проживання. Відповідно до ст. 29 Цивільного Кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з ст. 129 Житлового кодексу України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до правил ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57- 60 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів. В силу ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, жоден з яких не має для суду наперед встановленого значення. На підставі викладеного,

Outcome: approved