Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

У травні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив винести рішення про розділ житлового будинку [ADDRESS] , який належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, та виділити в натурі йому та відповідачу по 1/2 частині вищевказаного будинку, припинивши право спільної сумісної власності. Також просив визнати за сторонами право власності по 1/2 частині на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] . Крім того, просив провести розділ рухомого майна подружжя, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши йому на праві власності наступне майно: пральну машинку LD вартістю 6000 грн., мікрохвильову піч LD вартістю 4000 грн., телевізор «Оріон» вартістю 1000 грн., електрозварювальний апарат Norbika вартістю 500 грн., електричну болгарку Steru вартістю 1200 грн., диван синій вартістю 2000 грн., крісло вартістю 500 грн., кухонний гарнітур вартістю 2500 грн., сервант вартістю 500 грн., індукційну плиту вартістю 1000 грн., комп`ютерний стіл вартістю 500 грн., разом на суму 19 700 грн. Відповідачу [PERSON] просив виділити на права власності наступне майно: електродуховку вартістю 1400 грн., мультиварку Mitra вартістю 1500 грн., телевізор LD вартістю 700 грн., телевізор Samsung вартістю 8000 грн., ноутбук Asus вартістю 5700 грн., диван синій вартістю 2000 грн., крісло вартістю 500 грн., тумбу під телевізор вартістю 1000 грн., сервант вартістю 500 грн., спальний гарнітур вартістю 3700 грн., холодильник Норд вартістю 5000 грн., блендер вартістю 2000 грн., електрочайник Tefal вартістю 1000 грн., електром`ясорубку вартістю 3000 грн., разом на суму 36 500 грн. Задля приведення у відповідність реальних та ідеальних часток стягнути з відповідача на його користь компенсацію в сумі 8400 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 18 липня 2002 року уклав шлюб з відповідачем, від якого дітей не мають. На початку 2019 року сімейні відносини з відповідачкою припинились, позивач забрав свої речі та пішов. В період спільного життя у липні 2006 року ним був оформлений кредит на придбання будинку [ADDRESS] та земельної ділянки за тією ж адресою. Кредитний договір був оформлений у ПАТ КБ «Приватбанк». У 2010 році кредит був повністю виплачений. Договір купілі-продажу будинку та земельної ділянки був оформлений на ім`я позивача. В теперішній час відповідач займає весь спірний будинок, позбавляючи його права користування та володіння належним майном, до будинку не пускає, у зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Ухвалою судді від 23.05.2019 року відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. У червні 2019 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якій вона зазначила, що з позовною заявою частково не згодна. Визнала факт придбання в період шлюбу житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки за тією ж адресою та просила визнати за ними право власності на спірні будинок та земельну ділянку по 1/2 частині за кожним. В той же час не визнала позовні вимоги про розділ переліченого позивачем рухомого майна, яке він зазначає як таке, що було набуто в період шлюбу. Зазначила, що за спільні кошти подружжя були придбані: пральна машинка LG A 1068 LD вартістю 2499,17 грн., мікрохвильова піч F 6587 RFS вартістю 1596,67 грн., електрочайник Tefal BF263 E вартістю 382,50 грн., що підтверджується відповідними видатковою накладною та чеком, а також сервант книжковий вартістю 500 грн. Більше ніякого рухомого майна під час шлюбу за спільні кошти придбано не було. У зв`язку з цим просила визнати спірний будинок спільною сумісною власністю подружжя, визнати за кожною стороною право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки за тією ж адресою, а також провести розділ рухомого майна, виділивши і визнавши за [PERSON] право власності на пральну машинку вартістю 2499,17 грн., позивачу [PERSON] вділити та визнати за ним право власності на мікрохвильову піч, електрочайник та сервант книжковий на загальну суму 2479,17 грн. Ухвалою суду від 04 вересня 2019 року у справі була призначена будівельно-технічна експертиза за клопотанням позивача, для визначення можливостей та варіантів розділу житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, а також для визначення вартості спірного домоволодіння. Провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта. Ухвалою суду від 13 листопада 2019 року провадження по цивільній справі поновлено, призначено підготовчий розгляд справи. Ухвалою від 19 грудня 2019 року підготовче провадження у справі закрито, цивільну справу призначено до судового розгляду по суті. 03 липня 2020 року позивач подав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив окрім раніше заявлених позовних вимог також стягнути з відповідача [PERSON] на його користь кредитні кошти, які знаходились на кредитних картках, які оформлених на ім`я позивача, але перебували у користуванні відповідача. Так, у квітні 2019 року з банку йому повідомили, що він має заборгованість по кредитній картці АТ КБ «Приватбанк» в сумі 600 грн. (500 грн. - тіло кредиту та 100 грн. - відсотки за користування кредитними коштами). Вказані кошти він заплатив та закрив картку. 02.04.2019 року він отримав смс-повідомлення про блокування його зарплатної картки через заборгованість по кредитному договору №200856588301 від 17.08.2017 року в сумі 1600 грн. У банку йому повідомили, що з його картки знятий кредитний ліміт в сумі 25000 грн., на які нараховані відсотки в розмірі 1600 грн. за використання коштів. З цього приводу позивач звертався до Кальміуського ВП із заявою на дії відповідача [PERSON] , де йому рекомендували звертатись до суду. До теперішнього часу він щомісяця сплачує по 2000 грн. в рахунок заборгованості за кредитом. З цих підстав позивач просив стягнути з [PERSON] на його користь 600 грн., що були сплачені на погашення кредиту у АТ КБ «Приватбанк», а також 25000 грн. по кредитному договору у АТ «ПУМБ», що складають тіло кредиту, та проценти за користування кредитом, розмір яких буде в подальшому уточнено. Також просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати. 16 липня 2020 року позивачем подано заяву, в якій він просив залишити без розгляду частину позовних вимог відносно розділу та припинення спільної сумісної власності на житловий будинок [ADDRESS] , виділення в натурі сторонам по 1/2 частині вказаного будинку та земельної ділянки за тією ж адресою. На задоволенні інших позовних вимог про розділ рухомого майна та стягнення кредитних коштів наполягає. 15 вересня 2020 року відповідач за первісним позовом [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про розділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем [PERSON] перебували у шлюбі з 18.07.2002 року. На теперішній час шлюб розірвано. В період шлюбу за спільні сумісні кошти ними був придбаний будинок [ADDRESS] . Згідно результатів незалежної оцінки станом на 24.04.2019 року найбільш вірогідна ринкова вартість вказаного будинку з господарськими будівлями та спорудами складає 105 200,00 грн. без ПДВ. Також була придбана і земельна ділянка за тією ж адресою вартістю 3460,90 грн. В період шлюбу за спільні кошти подружжя були придбані: пральна машинка LG A 1068 LD вартістю 2499,17 грн., мікрохвильова піч F 6587 RFS вартістю 1596,67 грн., електрочайник Tefal BF263 E вартістю 382,50 грн., що підтверджується відповідними видатковою накладною та чеком, а також сервант книжковий вартістю 500 грн., всього на суму 4978,34 грн. Крім того, в період спільного проживання вони спільно користувались кредитною карткою на ім`я [PERSON] , відкриту в АТ «ПУМБ». Сума заборгованості по картці станом на 30.03.2019 року становить 16499,22 грн. На підставі викладеного просила прийняти зустрічний позов та об`єднати в одне провадження з первісним позовом; визнати будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] разом з надвірними прибудовами та спорудами за кожним; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки [ADDRESS] за кожним; здійснити розділ рухомого майна подружжя наступним чином: [PERSON] виділити та визнати за нею право власності на пральну машинку LG A 1068 LD вартістю 2499,17 грн., [PERSON] виділити та визнати за ним право власності на мікрохвильову піч F 6587 RFS вартістю 1596,67 грн., електрочайник Tefal BF263 E вартістю 382,50 грн., сервант книжковий вартістю 500 грн. (всього на суму 2479,17 грн.); стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 8249,61 грн., які знаходились на картковому рахунку у АТ «ПУМБ». Також просила стягнути на її користь понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 840,80 грн. Ухвалою судді від 17 вересня 2020 року зустрічну позовну заяву залишено без руху. 23 вересня 2020 року позивач подав до суду уточнену позовну заяву про розділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, в якій уточнив розмір відсотків, нарахованих за користування кредитними коштами АТ «ПУМБ», які він просить стягнути з відповідача [PERSON] . Зазначив, що загальний розмір процентів згідно кредитного договору становить 58% річних. За період з 01.04.2019 року по 01.10.2020 року розмір заборгованості по процентам становить 21750 грн. (25000 грн. (борг) * 58% річних * 18 місяців), які на його думку має сплатити відповідач на його користь. Раніше заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Також просив стягнути на його користь понесені судові витрати: судовий збір за подачу позовної заяви - 768,40 грн., судовий збір за подачу заяви про забезпечення доказів - 384,20 грн., вартість проведеної будівельно-технічної експертизи - 6500 грн. Ухвалою суду від 24 вересня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 24 вересня 2020 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, та первісну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, об`єднано в одне провадження. Ухвалою суду від 24 вересня 2020 року задоволено клопотання позивача [PERSON] та залишено без розгляду його позовну заяву в частині розділу житлового будинку [ADDRESS] , який належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, та виділення в натурі йому та відповідачу по 1/2 частині вищевказаного будинку, припинення права спільної сумісної власності, а також визнання за сторонами права власності по 1/2 частині на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Колеснікова О.М. в судове засідання не з`явились, надали суду заяви про розгляд справи без їх присутності. Зазначили, що підтримують позовні вимоги в повному обсязі, позовні вимоги [PERSON] не визнають, просили розглянути справу на підставі письмових доказів, наявних у справі. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Хмаріна О.В. в судове засідання не з`явились, також надали заяву про розгляд справи без їх присутності, в якій зазначили, що позовні вимоги [PERSON] не визнають, зустрічні позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити. Рішення просять прийняти на підставі наданих письмових доказів. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 1 ст. 82 ЦПК України визначає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно із ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 368, 372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.п. 22, 23, 25, 30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Cудом встановлено, що 18 червня 2002 року Ульяновською сільською радою Миколаївського району Одеської області був зареєстрований шлюб між громадянином [PERSON] , [INFO] , та громадянкою [PERSON] , [INFO] , про що складено відповідний актовий запис №5. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с.12). Від шлюбу сторони дітей не мають. Рішенням Іллічівського райсуду м. Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано. Рішення набрало законної сили 21.10.2019 року. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 05 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Шпарагою С.С., [PERSON] купив належний продавцю на праві приватної власності житловий будинок номер [ADDRESS] , з належними до нього надвірними прибудовами та спорудами, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0653 га (а.с. 24). Згідно витягу Маріупольського бюро технічної інвентаризації №11200905 від 12.07.2006 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2006 року на праві приватної власності належить будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . У своїй заяві, поданій 05.07.2006 року приватному нотаріусу Шпаразі С.С., відповідач [PERSON] дала згоду своєму чоловікові [PERSON] на укладення договору купівлі житлового будинку [ADDRESS] за гроші, які набуті ними під час шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності (а.с. 30). Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Шпарагою С.С., [PERSON] купив належну продавцю на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0653 га номер [ADDRESS] (а.с. 44). У своїй заяві, поданій 05.07.2006 року приватному нотаріусу Шпаразі С.С., відповідач [PERSON] дала згоду своєму чоловікові [PERSON] на укладення договору купівлі земельної ділянки [ADDRESS] за гроші, які набуті ними під час шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності (а.с. 59). Таким чином, житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: [ADDRESS] , були придбані сторонами в період шлюбу, за гроші, набуті ними під час шлюбу, які є об`єктом права спільної сумісної власності, що не оспорюється сторонами. Отже придбане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди, присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, якщо неподільна річ не може бути реально поділена між подружжям, а інший з подружжя не згодний отримати грошову компенсацію замість своєї частки, або інша сторона не бажає сплачувати таку компенсацію, та відповідно, попередньо не вносить на депозитний рахунок суду належну грошову суму, то суд визнає за кожним із подружжя право власності на належну їм частку в спільному майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. До предмету доказування при вирішенні спорів про поділ спільного сумісного майна подружжя відносяться, зокрема, такі факти як наявність майна у власності сторін (однієї з них), час його придбання, вартість та походження коштів, витрачених на придбання кожної окремої речі. Сторонами у цій справі визнається, а відтак є встановленим як такий, що в силу ст. 82 ЦПК України не вимагає доведення факт спільного придбання в період шлюбу пральної машинки LG A 1068 LD, мікрохвильової печі F 6587 RFS, електрочайнику Tefal BF263 E, а також серванту книжкового вартістю 500 грн. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] в якості доказів придбання вищезазначеного майна надані видаткова накладна № Оли-19471 від 24.12.2011 року та фіскальний чек ТОВ «Архан», магазину Супермаркету Фокстрот, в яких зазначена вартість придбаної сторонами в період шлюбу побутової техніки, а саме: вартість пральної машинки LG A 1068 LD - 2999 грн., мікрохвильової печі F 6587 RFS - 1916 грн., електрочайнику Tefal BF263 E - 459 грн. Оскільки сторони не погодили між собою вартість вказаного майна і в матеріалах справи відсутні відомості про вартість техніки на момент розгляду справи, суд виходить з її вартості на момент придбання, що зазначена у відповідних документах. При цьому відповідач [PERSON] зазначила, що сірий диван, крісло, кухонний гарнітур, сервант, синій диван, крісло, холодильник «Норд» та блендер, які просить розділити [PERSON] , належать її матері, яка разом з батьком переїхали до них мешкати у 2006 році з Одеської області і мешкала до 2008 року. Після переїзду матері усе майно так і залишилось у неї. Наявність та сам факт придбання вказаних у своєму позові предметів позивач за первісним позовом [PERSON] документально суду підтвердити не зміг, а відповідач за первісним позовом [PERSON] заперечувала проти цього. За таких обставин, суд дійшов висновку, що поділу сумісно нажитого майна подружжя можуть підлягати лише ті предмети, факт придбання яких не оспорюється сторонами та підтверджується наданими суду доказами та які знаходяться в наявності, а саме пральна машинка, мікрохвильова піч, електрочайник та серванту, загальна вартість яких становить 5874 грн. Виходячи з положень ст. 71 СК, суд, приймаючи до уваги інтереси сторін, а також висловлені ними у позовах побажання щодо виділення рухомого майна, залишає в користуванні відповідача за первісним позовом [PERSON] пральну машинку LG A 1068 LD вартістю 2999 грн., позивачу за первісним позовом [PERSON] виділяє в особисту власність мікрохвильову піч F 6587 RFS вартістю 1916 грн., електрочайник Tefal BF263 E вартістю 459 грн. та сервант погодженою вартістю 500 грн., всього на суму 2875 грн. При цьому на користь [PERSON] задля приведення у відповідність реальних та ідеальних часток підлягає стягненню з [PERSON] грошова компенсація в сумі 62 грн. Позивачем за первісним позовом [PERSON] заявлені також позовні вимоги про стягнення з [PERSON] кредитних коштів, що знаходились на кредитних рахунках, відкритих на його ім`я у АТ КБ «Приватбанк» та АТ «ПУМБ», і які були витрачені відповідачем за первісним позовом [PERSON] шляхом використання кредитних карток, що перебували у її фактичному користуванні. Так, за ствердженням [PERSON] , він сплатив заборгованість за кредитним договором, укладеним з АТ КБ «Приватбанк», в сумі 600 грн. (500 грн. - тіло кредиту та 100 грн. - відсотки з його використання), після чого закрив картку. Крім того, відповідачем за первісним позовом [PERSON] також були використані кредитні кошти, що знаходились на його кредитній картці, виданій АТ «ПУМБ», в сумі 25000 грн., за користування якими нараховані відсотки, що складають 58% річних, в сумі 21750 грн., які він вимушений сплачувати щомісяця з власних коштів. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] також заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача за зустрічним позовом на її користь кредитних коштів, що знаходились на кредитному рахунку, відкритому у АТ «ПУМБ» на її ім`я, і використовувались спільно із [PERSON] . Станом на 30.03.2019 року заборгованість по даній картці складала 16499,22 грн., 1/2 частина з яких становить 8249,61 грн. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з наступного. Згідно із частиною 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбані грошові кошти у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України). Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Оскільки до складу спільного майна подружжя входить спільність активу, тобто права власності на речі та майнові зобов`язальні права, але не спільність пасиву, тобто боргів, то при вирішенні питання про поділ боргів подружжя, необхідно розмежовувати поняття «особисті» та «спільні» борги дружини та чоловіка. Для спільних боргів характерне те, що вони виникають з єдиної правової підстави. До спільних боргів належать борги за укладеними обома з подружжя угодами, за якими вони прийняли на себе певні зобов`язання; за угодами, укладеними одним із подружжя за наявності презумпції згоди на це другого з них, якщо кошти, одержані за такими угодами, використано в інтересах сім`ї, зокрема борги дружини і чоловіка, пов`язані з їх спільним майном; за зобов`язаннями, що виникли внаслідок спільного заподіяння шкоди іншим особам; за зобов`язаннями подружжя з відшкодування шкоди, заподіяної їх неповнолітніми дітьми; борги, які виникли через безпідставне набуття або збереження обома з подружжя майна за рахунок іншої особи. Усі інші борги подружжя є особистими. Кожен з подружжя за час шлюбу може бути стороною в різних зобов`язаннях. Проте в деяких випадках участь у зобов`язанні одного з подружжя впливає на майнові інтереси другого. Більше того, інколи участь у зобов`язанні одного з подружжя спричиняє визнання зобов`язаною стороною і другого з подружжя. Це можливо як в договірних, так і в не договірних (деліктних) зобов`язаннях. Той з подружжя, хто не брав участі у договірному зобов`язанні, може набувати певних майнових обов`язків і визнаватися боржником у зобов`язанні. Так, він може нести майнову відповідальність за зобов`язанням, учасником якого був другий із подружжя. Це можливо лише за умов, коли судом встановлено що: договір був укладений другим із подружжя в інтересах сім`ї; майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі №638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення частини кредитних коштів, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що вони витрачались спільно, а також що витрачені в період спільного проживання кредитні кошти з її кредитного рахунку були використані саме в інтересах сім`ї. Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший ж подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163 цс 12. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення кредитних коштів, які він сплатив АТ КБ «Приватбанк» в сумі 600 грн. варто зазначити, що з наданої ним виписки по рахунку вбачається, що кредитні кошти з рахунку використовувались регулярно з моменту його відкриття, а саме з 17.02.2016 року, і до 29.03.2019 року (кінцева дата, зазначена у виписці). При цьому так само регулярно щомісяця рахунок поповнювався готівкою. Тому до твердження позивача за первісним позовом про те, що [PERSON] використала 500 грн. кредитних коштів, які були ним сплачені у квітні 2019 року, суд ставиться критично. З наданої виписки неможливо встановити хто користувався кредитними коштами та у кого знаходилась кредитна картка. Також не підтверджуються доводи щодо сум використаних та сплачених кредитних коштів. [PERSON] не надано суду доказів, з яких би вбачалось що дані кошти були витрачені [PERSON] , а виплачував їх він самостійно. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення кредитних коштів, витрачених з рахунку, що відкритий на його ім`я у АТ «ПУМБ», то з наданої виписки по рахунку вбачається, що основна сума боргу в розмірі 18252,17 грн. виникла станом на 11.11.2018 року, після чого протягом 2019-2020 років кошти продовжували використовувати при здійсненні покупок, гроші знімались з картки, відбувалось поповнення власного рахунку готівкою. Таким чином, неможливо встановити хто використовував кредитні кошти та в чиїх інтересах. В той же час випискою спростовуються доводи про те, що відповідач за первісним позовом [PERSON] у березні-квітні 2019 року зняла кредитні кошти в розмірі 25000 грн. Оскільки судом не встановлено підстав для визнання витрачених кредитних грошових коштів спільним майном подружжя, в задоволенні позовних вимог про їх стягнення необхідно відмовити. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги сторін доведені належними і допустимими доказами лише частково, тому позови слід задовольнити лише в частині доведених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із роз`ясненнями, викладеними в п. 36 Постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову, застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Позивачем за первісним позовом при зверненні до суд із даним позовом був сплачений судовий збір за подачу позову в розмірі 768,40 грн., судовий збір за подачу заяви про забезпечення доказів в розмірі 384,20 грн. та за проведення судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 6500,00 гривень, що підтверджується поданим її представником розрахунком судових витрат та наявними в матеріалах справи квитанціями про сплату судового збору та оплату послуг судового експерта. Разом з тим, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов висновку, що з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню судовий збір у розмірі 41,72 грн., оскільки позов задоволений частково (заявлені позовні вимоги у сумі 52895,00 грн., задоволені позовні вимоги у сумі 2875,00 грн.). Крім того з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню судовий збір за подачу заяви про забезпечення доказів, що була задоволена, в сумі 384,20 грн. При цьому суд не вбачає підстав для вирішення питання про розподіл витрат за проведення експертизи у розмірі 6500,00 грн., оскільки позовні вимоги, в рамках яких було призначено експертизу, за клопотанням позивача були залишені без розгляду. Позивач за зустрічним позовом також понесла судові витрати у виді судового збору в розмірі 840,80 гривень, що підтверджується квитанцією. З урахуванням пропорційності стягнення судових витрат розміру задоволених позовних вимог, з відповідача за зустрічним позовом підлягає стягненню судовий збір у розмірі 740,66 грн., оскільки позов задоволений частково (заявлені позовні вимоги у сумі 65079,23 грн., задоволені позовні вимоги у сумі 57329,45 грн.).

Outcome: partial