Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року була скасована ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2008 року по цивільній справі №2-4408/08 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - Виконавчий комітет Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про поділ спільного майна подружжя, якою була затверджена мирова угода, укладена між сторонами. У зв'язку з зазначеним питання про визнання мирової угоди було передано на новий судовий розгляд (том 1 а. с. 188). В обґрунтування позовних вимог представник [PERSON] в позовній заяві, в уточненій позовній заяві та у судовому засіданні посилалась на те, що позивач на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2007 року є власницею 27/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] є власницею 73/100 частини вказаного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2005 року, свідоцтва про право власності від 03 жовтня 1997 року № 67, а також є донькою позивача. У 2008 році [PERSON] переобладнала гараж за вказаною адресою у житловий будинок, та користується лише ним та іншими спорудами, що розташовані на земельній ділянці розміром 883 кв.м. Іншою частиною домоволодіння, розташованої на земельній ділянці розміром 300 кв.м, користується [PERSON], що відповідає розмірам належних кожній частин домоволодіння. У зв'язку з тим, що позивачу стало відомо, що власником 27/100 частин домоволодіння [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON] просила суд, з урахуванням останніх уточнень, витребувати на свою користь від [PERSON] зазначену частину вказаного домоволодіння та визнати за позивачем право власності на домоволодіння [ADDRESS] (том 1 а. с. 232-236). Крім того, уточненою позовною заявою [PERSON] до участі в розгляді даної цивільної справи в якості третьої особи був залучений [PERSON], оскільки зазначена вище ухвала суду від 24 грудня 2013 року про визнання мирової угоди була скасована апеляційною інстанцією за апеляційною скаргою [PERSON], померлого [INFO], спадкоємцем якого є [PERSON] 12 березня 2014 року до спільного розгляду була прийнята позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - Виконавчий комітет Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про визнання права власності, в обґрунтування якої [PERSON] та її представник посилались на те, що 09 жовтня 2013 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS], а в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження прав власника [PERSON] на зазначене домоволодіння або його частину, [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на спірне домоволодіння, а також скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 20143 року (том 1 а. а. 218-221). 23 квітня 2014 року на адресу суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, яка була прийнята судом у судовому засіданні від 24 квітня 2014 року. В обґрунтування позовної заяви [PERSON] посилався на те, що у липні 2013 року [PERSON] стало відомо, що належна йому квартира [ADDRESS], в якій він проживав та був зареєстрований, належить його сусідці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16 липня 2007 року. Оскільки такого договору [PERSON] не укладав, належну йому квартиру за зазначеною адресою не продавав, [PERSON], який є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO], звернувся до суду з даною позовною заявою та просив суд визнати договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS], укладений 09 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований за № 4308, недійсним в частині продажу гаражу літ В, гаражу літ. Г, споруди І; визнати договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] від 09 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований за № 4310, недійсним в частині продажу [ADDRESS] (том 2 а. с.44-48). У судовому засіданні представник [PERSON], заявлені останньою позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримала та просила суд їх задовольнити; у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] просила суд відмовити. [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнала, просила суд їх задовольнити. У задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] просила суд відмовити. Представник [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, заявлені його довірительницею; у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] просив суд відмовити. [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про відкладення розгляду справи. Проте [PERSON] приймав участь в розгляді даної цивільної справи, надавав пояснення, відповідно до яких у задоволенні позовних [PERSON] та [PERSON] просив відмовити. Представник Дніпропетровської міської ради у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні всіх позовів, що розглядаються в межах даної цивільної справи (том 2 а. с. 144-149). Третя особа - Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора у судове засідання для участі в розгляді даної цивільної справи свого представника не направила, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь в розгляді даної цивільної справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, щодо недоведеності та необґрунтованості позовних вимог [PERSON], [PERSON] та [PERSON], виходячи з наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 06 жовтня 1997 року є власницею 36/100 частин домоволодіння [ADDRESS] (том 1 а. с. 49), та на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2005 року - 18/100 частин зазначеного домоволодіння (том 1 а. с. 16, 17), на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2005 року - 19/100 частин цього домоволодіння (том 1 а. с. 18, 19). Також судом було встановлено, що 16 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] (що діяв по довіреності від імені своєї матері - [PERSON]) у простій письмовій формі був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (том 1а. с. 15). При цьому сторонами не було надано суду ані оригіналу, ані належним чином завіреної копії договору купівлі-продажу вказаної квартири. Також судом було встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 жовтня 2007 року було визнано дійсним простий письмовий договір купівлі-продажу від 16 липня 2007 року, і як наслідок визнано [PERSON] власницею 27/100 частин житлового будинку [ADDRESS] (том 1 а. с. 84). На підставі даного судового рішення [PERSON] зареєструвала право власності на вказану нерухомість, що підтверджується копією технічного паспорта, наявною в матеріалах справи (том 1 а. с. 64-74) та витягом №17164668 від 21 грудня 2007 року, сформованого КП «ДМБТІ» (том 1 а. с. 50). Отже, підставою для реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] стало рішення суду, яким визнано дійсним простий письмовий договір купівлі-продажу. Проте 24 вересня 2013 року вказане судове рішення було скасовано апеляційною інстанцією за скаргою [PERSON], з ухваленням нового рішення: про відмову у позовних вимог [PERSON] (том 1 а. с. 85). Таким чином на теперішній час [PERSON] не має належного правовстановлюючого документу на спірне домоволодіння, оскільки сам договір купівлі-продажу укладений в неналежній формі (без нотаріального посвідчення та державної реєстрації), а отже є неукладеним; а рішення суду про визнання дійсним даного договору скасовано із відмовою у задоволенні таких вимог. Слід зазначити, що правом витребувати майно в порядку ст.388 ЦК України наділений саме власник, а тому передумовою задоволення віндикаційного позову є доведення належності майна, що просять витребувати, саме тій особі, яка звертається із подібними вимогами. Про наведене також йдеться і у п.23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 07 лютого 2014 року. Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги факт того, що [PERSON] жодними доказами не підтвердила своє право власності на квартиру [ADDRESS] - вимоги про витребування такого майна від його нинішнього володільця на її користь є необґрунтованими, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні. Крім того, захист права особи, яка вважає себе власником, можливий шляхом віндикації виключно у випадку існування для цього підстав, передбачених ст. 388 ЦК України. Про що також зазначено в п.6 листа Вищого спеціалізованого суд України №10-1387/0/4-12 від 27 вересня 2012 року. Натомість норми вказаної статті не передбачають можливості витребування майна у добросовісного набувача у разі вибуття майна за волею власника. Між тим, право власності до [PERSON] перейшло за волею [PERSON] та [PERSON] за договорами купівлі-продажу від 09 жовтня 2013 року щодо купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] (том 1 а. с. 156-158, 160-164, 222-223, том 2 а. с. 76-77, 78), що виключає витребування майна. З огляду на зазначене не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] щодо визнання права власності на спірне домоволодіння. Суд також вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову [PERSON] про визнання за нею права власності на домоволодіння [ADDRESS], виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Предметом даного позову є визнання права власності. Діючим законодавством України встановлено, що визнання права власності на річ є способом захисту наявного цивільного права, а не підставою для його виникнення. Судом встановлено, що [PERSON] є офіційним та належно зареєстрованим власником домоволодінь (об'єктів нерухомості та земельної ділянки) по [ADDRESS], що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (том 1 а. с. 156-158, 160-164). Підставами для такої реєстрації стали+ нотаріально посвідчені договори, зареєстровані за №4308 та №4310, укладені 09 жовтня 2013 року, що були укладені із [PERSON] та [PERSON] відповідно (том 1 а. с. 156-158, 160-164, 222-223, 224-225), отже [PERSON] на теперішній час є повноправним власником усіх об'єктів (нерухомості та земельної ділянки) по [ADDRESS] (адже володіє чинними договорами купівлі-продажу та офіційно зареєстрована власником майна), а тому додаткового визнання її права власності в судовому порядку не вимагається. Відповідно до ст.392 ЦК України потреба у способі захисту виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами чи підлягає сумніву. В даному випадку [PERSON] має усі належні правовстановлюючі документи, а отже правомірність та законність її права власності не підлягає сумніву. Крім іншого, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 09 жовтня 2013 року, предметом яких є продаж домоволодінь по [ADDRESS], укладених між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] відповідно, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні цих вимог у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. З матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON], копію якої було надано на запит суду, вбачається, що 10 грудня 2013 року [PERSON] звернувся на адресу Першої дніпропетровської державної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] (том 2 а. с. 111 на звороті), проте відповідного свідоцтва нотаріальними органами видано не було, отже право власності за [PERSON] у встановленому законом порядку на квартиру [ADDRESS] зареєстровано не було. Крім того, в обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на те, що він є спадкоємцем померлого [PERSON], який в свою чергу був спадкоємцем померлої [PERSON]. Між тим будь-яких доказів того, що померлий [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті [PERSON] суду надано не було. З відомостей, наданих Першою дніпропетровською державною конторою на запит суду, вбачається, що з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] жодна особа не зверталась (том 2 а. с. 127). Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. При цьому, положеннями ч. 2 ст. 331 ЦК України передбачено, що у разі, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, моментом набуття прав спадкоємцем [PERSON] на належне заповідачу ([PERSON]) майно є момент державної реєстрації відповідного права на підставі виданого нотаріальними органами України свідоцтва про прийняття спадщини, за відсутності відповідного підтвердження державної реєстрації права власності [PERSON] на майно померлих [PERSON] та відповідно [PERSON], [PERSON] не є особою, що набула права власності на відповідне майно, а відтак позбавлений права використовувати увесь спектр способів захисту цивільного права, притаманний саме власнику. Крім того, на думку суду, [PERSON] не міг прийняти у спадок від [PERSON] спадщину у вигляді квартири [ADDRESS], адже на момент смерті [PERSON] право власності на дане майно було зареєстровано за [PERSON] Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Постановою Пленуму № 9 від 06 листопада 2009 року Верхового суду України роз'яснено, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсною угоди, стороною в якій така особа не є, тобто із застосуванням правового механізму, встановленого ст. 216 Цивільного кодексу України, незалежно від того, чи відповідає спірна угода закону. З огляду на вказане, а також приймаючи до уваги, що [PERSON] просить визнати недійсними договори купівлі-продажу, за якими він не є стороною, а саме: укладені між [PERSON] і [PERSON] та між [PERSON] і [PERSON], вказані вимоги є безпідставними та необґрунтованими, отже - такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, враховуючи, що у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON] було відмовлено, [PERSON] є на даний час власником спірного майна, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті по даній цивільній справі ухвалами апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2013 року та Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2014 року. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат розгляду справи, суд вважає, що судові витрати, понесені сторонами при зверненні до суду з відповідними позовними заявами - не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed