Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

У травні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача шляхом визнання частково недійсною додаткової угоди від 13.06.2014 року, в частині п. 4 з підстав, передбачених ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що 25.09.2008 року між ним та ТОВ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», укладено кредитний договір № 11397706000 з метою придбання житлового будинку. У зв'язку з наявною заборгованістю за вказаним кредитним договором, позивач погодився продати будинок та повернути всі кошти відповідачу. В подальшому позивач отримав від відповідача довідку про відсутність боргу та припинення кредитного договору. З адміністративного позову, який надійшов на адресу позивача, останньому стало відомо про додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до п. 4 якої позивач був попереджений відповідачем про необхідність задекларувати списаний кредитний борг, як додаткове благо, і сплатити від нього податки. Разом з тим, позивач вказує на те, що вказану додаткову угоду він не підписував та на руки її не отримував, а відтак не був належним чином повідомленим про зміст та наслідки цієї угоди. Також зазначив, що списання боргу не є додатковим благом, оскільки грошові кошти він не отримував на жодній стадії кредитних відносин та не користувався ними. Ухвалою суду від 25.05.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд на 21.06.2017 року ( а.с. 8). Ухвалою суду від 14.07.2017 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про забезпечення доказів у справі шляхом витребування у відповідача ПАТ «Дельта Банк» належних документів (а.с.31). Ухвалою суду від 06.11.2017 року у відповідача повторно витребувані необхідні по справі документи (а.с.55). Ухвалою суду від 05.12.2017 року, занесеною до протоколу судового засідання, до справи долучено письмові заперечення, надані представником відповідача ПАТ «Дельта Банк» - Бєловою М.В., відповідно до яких заперечила щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що твердження позивача про не підписання додаткового договору № 1, його не отримання є не правдивими, оскільки на примірнику, який знаходиться у відповідача зазначено власноруч позивачем, що оригінал примірника отримав, прізвище, ініціали, дата та підпис позивача. Крім того, позивачу було вручено особисто повідомлення про анулювання (прощення) частини боргу від 13.06.2014 року № 11397706000 від 25.09.2008 року, на оригіналі якого власноруч позивачем зазначено, що оригінал примірника отримав, прізвище, ініціали, дата та підпис позивача та зазначено, що відповідно до п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України, анульована частина боргу є доходом позивача, з якої останньому як платнику податку з доходів фізичних осіб необхідно самостійно сплатити податок з доходів фізичних осіб та відобразити цей дохід у своїй річній податковій декларації про майновий стан і доходи. Ухвалою суду від 21.03.2018 року проведено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.05.2018 року, надано строк відповідачу для подання відзиву (а.с.143). У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. Крім того, зазначила, що п. 4 оспорюваної додаткової угоди [PERSON] повідомлено про необхідність сплати податку із суми 1 058 796 грн. 41 коп., до якої включено сума відсотків та штрафні санкції. В той час оподаткуванню підлягає не вся списана за кредитним договором заборгованість, а лише щодо тіла кредиту відповідно до ст. 164.2 ПК України. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на письмові заперечення. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлено, що 25.09.2008 року між позивачем [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» (а.с.76-77, 87-106), укладено договір про надання споживчого кредиту відповідно до Правил № 11397706000, за умовами якого банк надав позивачу кредит у розмірі 61 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті на день укладення договору складало 296 466 грн. 10 коп. на придбання житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). 13.06.2014 року між позивачем [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» укладено додатковий договір № 1 до договору договір про надання споживчого кредиту з Правилами № 11397706000 від 25.09.2008 року (далі додатковий договір № 1) (а.с. 72-73). Відповідно до п. 2 додаткового договору № 1 сторони домовились, що п. 3 цього додаткового договору починає застосовуватись з моменту здійснення позичальником сплати заборгованості за договором в розмірі суми не менше ніж 15 000 доларів США. Згідно з п. 3 додаткового договору № 1 сторони домовились здійснити прощення (анулювання) боргу за договором на суму в розмірі 1 058 796 грн. 41 коп. відповідно до ст. 605 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, 13.06.2014 року позивачем [PERSON] на виконання вимог п. 2 додаткового договору № 1 сплачено на рахунок відповідача 15 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті складало 174 819 грн. 95 коп. (а.с.75). 13.06.2014 року ПАТ «Дельта Банк» направив на адресу позивача повідомлення про анулювання (прощення) частини боргу, відповідно до якого 13.06.2014 року позивачу за його кредитним договором було анульовано (прощено) частину боргу у розмірі 1 058 796 грн. 41 коп. (а.с.74). Зазначено, що згідно з пп. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України анульована (прощена) позивачу частина боргу є доходом (додатковим благом) позивача, з якої останньому як платнику податків з доходів фізичних осіб необхідно самостійно сплатити податок з доходів фізичних осіб та відобразити цей дохід у своїй річній податковій декларації про майновий стан і доходи, яка подається до податкового органу за місцем проживання. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 202 ЦК України). Згідно з ч. 2, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частини перша і третя статті 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам моральним засадам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (Аналогічні положення містяться в пункті п'ятому постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За положеннями ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Доводи позивача та його представника про визнати частково недійсною додаткової угоди в частині п.4 з тих підстав, що остання позивачем не підписувалась та він її не пам'ятає, на руки не отримував, судом не беруться до уваги, оскільки ці доводи базуються на власному припущенні та спростовуються матеріалами цивільної справи, зокрема власним підписом позивача [PERSON] на вказаній додатковій угоді від 13.06.2014 року, відповідно до якої він погодився на укладання такої угоди та зазначив про отримання власноруч оригіналу примірника останньої. Також спростовується і підписом позивача та отриманням повідомлення про анулювання (прощення) частини боргу від 13.06.2014 року. Суд також вважає твердження позивача про те, що списання боргу не є додатковим благом, оскільки позивач грошові кошти він не отримував на жодній стадії кредитних відносин та не користувався ними, безпідставними, оскільки позивач, підписуючи оспорюваний додатковий договір № 1 погодився з його умовами, зокрема з п. 4. Так, відповідно до п. 6 додаткового договору № 1 підписанням даного додаткового договору позичальник стверджує, що він повідомлений про те, що згідно пп. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України позичальник зобов'язаний самостійно сплатити податок з доходів, сума яких складає анульовану кредитором суму боргу в розмірі 1 058 796 грн. 41 коп. та відобразити їх у своїй річній податковій декларації. Дані умови оспорюваного додаткового договору № 1 узгоджуються з нормами підпункту 164.2.17 «д» п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, згідно яких до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається, зокрема, дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку - боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. Доводи представника позивача про те, п. 4 оспорюваного додаткового договору № 1 позивачу повідомлено про необхідність сплати податку з суми 1 058 796 грн. 41 коп., до якої входять відсотки та штрафні санкції, при цьому оподаткуванню підлягає не вся списана за кредитним договором заборгованість, а лише щодо тіла кредиту відповідно до ст. 164.2 Податкового кодексу України судом не беруться як безпідставні та такі, що базуються на власному тлумаченні вказаної норми Закону. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Положеннями ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема, що діями відповідача порушені його права та інтереси, а тому суд вважає відсутніми підстави для визнання частково недійсною додаткової угоди. З огляду на викладене, оцінивши докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed