Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

У червні 2020 позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення витрат на утримання спільного майна. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з 2014 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю. Рішенням Печерського районного суду м.києва від 11.02.2015 року шлюб між сторонами розірвано. Згідно з рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09.02.2017 року позивач є співвласником 1/2 частки будинку [ADDRESS] та земельної ділянки 3223155400:03:036:0040. З 2015 року відповідач не здійснювала оплату житлово-комунальних послуг та не приймала участі в утриманні майна. В 2017 році позивач сплатив за житлово-комунальні послуги грошові кошти у розмірі 53541 грн. 42 коп. та звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача половини коштів, сплачених за утримання житлового будинку у розмірі 26770 грн. 71 коп., судового збору у сумі 840 грн. 80 коп., а також витрат на правничу допомогу у розмірі 5760 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, пояснив, що сторони у справі є співвласниками в рівних частинах домоволодіння [ADDRESS] . Позивачем на утримання спільного майна в 2017 році витрачено: за газопостачання 41107 грн. 42 коп., на телекомунікаційні послуги 464 грн., за послуги охорони 11880 грн. 00 коп. Відповідач в утримані майна участі не приймала. Просив задовольнити вимог [PERSON] в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час розгляду справи повідомлялась належим чином. Заяв, клопотань суду не подала. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 19.10.1991 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що зроблено актовий запис №582, що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 19.10.1991 року. Рішенням Печерського районного суду м. Києва 11.02.2015 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09.02.2017 року у цивільній справі №372/4514/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнано домоволодіння та земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:036:0040, площа 0,12 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також автомобіль БМВ марки Х5 2011 року випуску державний номерний знак [NUMBER] спільною сумісною власністю. Відповідно до рішення суду вищевказане майно визнано спільною сумісною власністю подружжя та здійснено поділ спільного майна у рівних частинах, тобто по 1/2 частині. Згідно зі статтею\~41 Конституції України\~кожен має право володіти,\~користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до \~ст.13 Конституції України\~та ч.4 ст.319 ЦПК України «власність зобов`язує». Згідно із\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1\~ст.322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України,\~спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.\~Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст.356 ЦК України\~власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із\~статтею 360 ЦК України\~співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Отже, позивач та відповідач в силу вимог статей\~322,\~360 ЦК України\~зобов`язанні утримувати майно, що їм належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі № 712/10644/16. Згідно з п.5 ч.3\~ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~(у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1\~ст.526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4\~ст. 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок,\~\~що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або\~\~ ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Зазначений\~\~правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду\~\~від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц та у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15.\~\~ Відповідно до\~ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~комунальні послуги - результат господарської\~\~діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи\~\~у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також\~\~вивезення\~\~ побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Споживач - фізична чи юридична особа, яка\~\~отримує\~\~або\~\~має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до\~ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);\~послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);\~послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);\~послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Звертаючись до суду з позовом позивач [PERSON] посилався на те, що ним у\~2017 році було сплачено: за газопостачання 41197 грн. 42 коп.; за послуги з охорони домоволодіння 11880 грн. Всього на утримання належного сторонам спільного майна, позивачем було сплачено у 2017 році 53076 грн. 42 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій. Таким чином, позивач належними доказами підтвердив факт того, що він ніс тягар утримання спільного майна. Відповідно до\~ст. 322 ЦК України\~на власника покладено тягар утримання свого майна: власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому згідно з ч. ч. ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Отже, відповідач, відповідно до вимог\~ст. 360 ЦК України, як співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язана брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тому має компенсувати позивачу сплачену ним 1/2 частину вартості вказаних комунальних послуг ( газопостачання) та послуг з охорони будинку. Разом з тим, вимога про стягнення оплати за телекомунікаційні послуги у сумі 440 грн. задоволенню не підлягає, оскільки\~така послуга використовувалася особисто позивачем в міру потреби в ній, при цьому позивачем не надано доказів, що отримання телекомунікаційних послуг було необхідним для утримання будинку. Отже, оскільки позивачем не доведено, що\~витрати в цій частині пов`язані із утриманням спільного майна, тому вони не можуть бути покладеними на відповідача. Враховуючи викладене, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню половина від суми здійснених ним платежів в частині оплати послуг на управління, утримання та збереження спільного майна, зокрема за послуги газопостачання та\~охорони домоволодіння\~в розмірі 26538 грн. 00 коп. (53076 грн. :2). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~ Відповідно до статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Отже, з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати, в розмірі 840 грн. 80 коп. судового збору та 5500 грн. витрат на правничу допомогу.

Outcome: partial