Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

У червні 2018 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору дарування від 31 серпня 2005 року вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. Крім неї у вказаному будинку також зареєстрований її брат - відповідач по справі [PERSON], який з 2000 року за цією адресою не проживає. Вона (позивачка) неодноразово зверталася до відповідача з проханням знятись з реєстрації, але він категорично відмовляється це зробити в добровільному порядку, що порушує її права на користування та розпорядження своїм майном, ускладнює реалізацію її прав, у тому числі, на оформлення субсидії. Тому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позов підтримали та викладене підтвердили. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення заперечував, посилаючись на відсутність іншого житла та необхідність наявності у нього реєстрації місця проживання. Визнав, що дійсно не проживає у вказаному будинку з 2006 року. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача, покази свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачці на підставі договору дарування від 31 серпня 2005 року належить житловий будинок [ADDRESS], в якому, починаючи з 20 жовтня 1990 року зареєстрований, але з 2006 року не проживає відповідач по справі [PERSON], що підтверджується копіями вказаного договору дарування, будинкової книги для прописки громадян, довідки № 611/1 від 31 травня 2018 року Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району, акту обстеження житлово-побутових умов від 30 травня 2018 року, складеного за участю депутата Клавдієво-Тарасівської селищної ради, довідкою Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС УДМС України в Київській області (а.с.9-17), показами свідків [PERSON], [PERSON], та визнається сторонами. Відповідно до положень ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 9, 163 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, оскільки відповідач, як він сам визнав в судовому засіданні, не проживає у вищевказаному будинку з 2006 року, тобто більше одного року, у добровільному порядку з реєстрації не знімається, що ускладнює реалізацію прав позивачки, то суд вважає за необхідне, задовольняючи позов, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим будинком [ADDRESS].

Outcome: approved