Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

У травні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, просить поділити спільно нажите з відповідачем майно, через виплату грошової компенсації вартості частки майна - автомобіль 2004 року випуску ВАЗ модель 21043, реєстраційний номер [NUMBER], який він оцінює в 33000 грн., автомобіль 2005 року випуску Деу-Сенс, реєстраційний номер [NUMBER], який враховуючи капітальні поліпшення (на суму 6000 грн.) в т.ч. двигуна та заміну покришок, позивач оцінює на загальну суму 38000 грн., кольоровий телевізор Samsung (40 дюймів з підсилювачем Pioneer, 5-ма колонкам та підвіскою), разом оцінює в 11320 грн., набір меблів (м'який куток, ліжко, сервант, шкаф-купе), що разом оцінує в 8700 грн., комп'ютер (триядерний), з монітором, мишкою, клавіатурою, акустичною системою, навушники, флеш карта пам'яті, оцінює на загальну суму 6400 грн., двокамерний холодильник «ВЕКО», який оцінює на суму 6000 грн., пральну машину Indesit-Whirpool, оцінює на суму 3200 грн., два мобільних телефону Nokia S500 та LG, оцінює на загальну суму 2000 грн., різну побутову техніку (два фени, чайник електричний, блендер тощо), які разом оцінює на суму 2000 грн., пилосос, оцінює на суму 1000 грн., музичний центр, оцінює на суму 870 грн., дві мікрохвильові печі, оцінює на суму 880 грн., три чоловічих срібних ланцюжка та хрестик, які разом оцінює на суму 700 грн., накопичення у розмірі 350 доларів США, які на сьогодні дорівнюють 3894 грн. та 400 грн., на загальну суму 120364 грн., стягнувши з відповідачки ? частку його вартості, мотивуючи свої вимоги тим, що з 02.12.2000 року вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, під час перебування в шлюбі придбали вищевказане майно за спільні кошти, тому є спільно нажитим майном, а у разі поділу майна частки у праві власності є рівними. Просить суд стягнути з відповідачки на його користь компенсацію вартості ? частки у майні, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя у розмірі 60182 грн. 13.06.2014 року та 08.07.2014 року позивач уточнив вимоги щодо списку речей, які підлягають поділу, додавши у список пічку газову BOSCH, яку оцінив на суму 2000 грн., зазначивши, що загальна сума 120364 грн. не змінилась, оскільки вона невірно з арифметичною помилкою була вказана у позовній заяві, про що подав заяву, посилаючись на ті ж самі обставини, та просив суд стягнути з [PERSON] на його користь 60182 грн., як за ? частку від вартості майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та надав пояснення, аналогічні тим, що викладені в уточненому позові. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечувала, надала письмові заперечення. В своїх поясненнях відповідачка зазначила, що 15.11.2004 року за кредитним договором та договором купівлі-продажу вони купили автомобіль ВАЗ-21043 р/н [NUMBER] вартістю 27540грн, який 20.05.2011 року перебуваючи у шлюбі за згодою відповідача був проданий [PERSON], отримані від продажу автомобіля кошти, були витрачені на потребу їхньої родини. Автомобіль ДЕУ-Сенс 2005 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] ніколи не був спільною сумісною власністю подружжя, оскільки є власністю [PERSON], телевізор «Самсунг» з підсилювачем «Піонер» 5-ма колонками та підвіскою загальною вартістю 8993грн. 16 коп. після розлучення за згодою позивача був залишений у користуванні відповідача, набір меблів (м'який куток, ліжко, сервант, шкаф-купе) ні відповідачу, ні позивачу не належав, а був придбаний [PERSON] за особисті кошти, комп'ютер, монітор, комп'ютерна мишка, клавіатура, акустична система, навушники, флешка пам'яті були придбані 30.12.2010 року в подарунок їх спільному сину [PERSON] для особистого використання та навчання, двокамерний холодильник ВЕКО був придбаний 25.12.2005 року [PERSON] вартістю 2585 грн. 50 коп., пилосос «Електролюкс» вартістю 583 грн. придбаний 01.03.2013 року після розлучення з позивачем, мобільний телефон «Нокіа» був придбаний для особистих потреб неповнолітнього сина [PERSON], пральна машина «Індезит» вартістю 1999 грн. та музичний центр вартістю 870 грн. придбані [PERSON] за особисті кошти, тому вказані речі не являються сумісною власністю подружжя. Різна побутова техніка - два фени, чайник електричний, блендер, мікрохвильова піч, були придбані більше 10 років тому назад, вже прийшли в неробочій стан та ще в період шлюбу були утилізовані до смітника. Інша мікрохвильова піч вартістю 646 грн., яка була подарована на весілля залишилась в користуванні позивача. Газова плита «БОШ» куплена більше 10 років тому назад за кошти, отримані відповідачем на народження дитини у вигляді соціальної допомоги. Три чоловічих срібних ланцюжка та хрестик після розлучення залишились у позивача, щодо накопичень у сумі 350 доларів США та 400 грн. відповідачу невідомо. Крім того, у користуванні позивача після розірвання шлюбу залишились зварювальний апарат, масляний радіатор, кондиціонер, бойлер, газовий котел, які також були придбані під час шлюбу з позивачем. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.12.2000 року (а.с.11) та мають сина [PERSON], [INFO] (а.с.12). 15.11.2004 року, у період шлюбу, сторонами був придбаний автомобіль марки ВАЗ-21043, 2004 року випуску, д/н [NUMBER], який являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (а.с.84-87). Право власності на автомобіль ВАЗ-21043 д/н [NUMBER], кузов [NUMBER], 2004 року випуску з 16.11.2004 року по 20.05.2011 року зареєстровано за позивачем, 20.05.2011 року автомобіль знято з обліку за заявою власника, про що свідчить інформація надана Центром №1 надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м.Запоріжжя та Запорізького району ДАІ ГУМВС України в Запорізькій області у листі №10/13-3852 від 12.11.14р (а.с.114). З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВАЗ-21043 [NUMBER], 2004 року випуску, вбачається що з 26.05.2011 року автомобіль зареєстрований за [PERSON] (а.с.88). Таким чином, судом встановлено, що автомобіль ВАЗ-21043 [NUMBER], 2004 року випуску, з 20.05.2011 року було знято з реєстрації відповідачем та з 26.05.2011 року автомобіль зареєстрований за власником [PERSON] Доказів визнання продажу автомобіля ВАЗ-21043 [NUMBER], 2004 року випуску [PERSON], недійсним станом на дату подання до суду позовної заяви, позивач не надав. Тобто сторони у травні 2011 року розпорядились майном, набутим подружжям за час шлюбу, у період шлюбу. З відповіді Центру №1 надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м.Запоріжжя та Запорізького району ДАІ ГУМВС України в Запорізькій області №10.13-4168 від 04.12.14 року вбачається, що автомобіль ЗАЗ-DAEWOO T13110 д/н [NUMBER], 2005 року випуску, належить [PERSON] (а.с.116), право власності на вказаний автомобіль [PERSON] також підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 13.08.2005 року (а.с.89). Таким чином, судом встановлено, що автомобіль ЗАЗ-DAEWOO T13110 д/н [NUMBER], 2005 року випуску, не перебував у власності сторін, тому не являється майном, набутим у шлюбі. Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 30.01.2013 року, яке 12.02.2013 року набуло законної сили (а.с.13). Відповідно до ст.60, ч.1 ст.69, ч.1 ст.70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В обґрунтування вимог про стягнення в порядку компенсації вартості майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, позивач посилався на вартість майна у період його купівлі тобто з 2000 року по 2010 рік без урахування втрати його вартості під час експлуатації, та зазначив його розмір на свій розсуд у сумі 60182 грн. Суд не приймає у якості доказу свідчення [PERSON] та [PERSON], які в суді пояснили, що особисто про вартість майна набутого сторонами їм не відомо, щодо придбаного майна сторонами у період шлюбу їм відомо лише зі слів позивача. Крім того, свідок [PERSON] зазначив, що за час сумісного проживання сторони оснастили будинок водогоном, встановили газовий котел та водонагрівач, а також відновили паркан з воротами та побудували гараж біля будинку, належного позивачу, в якому проживали сторони у період шлюбу. Свідок [PERSON] суду пояснила, що особисто була присутня під час доставки набору меблів (м'який куток, ліжко, сервант, шкаф-купе), пральної машинки, та музичного центра до квартири відповідача, та бачила, коли [PERSON] розраховувався за придбані меблі. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] придбав за свої кошти набір меблів (м'який куток, ліжко, сервант, шкаф-купе), пральну машинку, та музичний центр. Особисто він не був присутній, під час оформлення та надання задатку за придбані речі, але особисто допомагав їх розвантажувати та бачив, коли [PERSON] розраховувався за заказ вказаних речей. Таким чином, судом встановлено, що набір меблів (м'який куток, ліжко, сервант, шкаф-купе), пральна машинка, та музичний центр, не перебував у власності сторін в період шлюбу, тому не являється майном набутим у шлюбі. Жодних інших доказів на підтвердження наявності майна, набутим подружжя за час шлюбу, станом на дату подання до суду позовної заяви, та встановлення його дійсної вартості на момент розлучення, шляхом проведення оцінки, позивач не надав. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.2 ст.60 ЦПК України). Таким чином, позивач не довів суду, що мали місце ті обставини, якими обґрунтовано позовну заяву, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. За таких умов суд приходить до висновку, що у задоволенні позову щодо поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності за час подружжя, шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації, слід відмовити в повному обсязі. У зв'язку з тим, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, відповідно до ст.88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду не підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed