Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

У травні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про захист прав споживачів, визнання іпотечного договору недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що положення іпотечного договору, згідно умов якого закріплено передання в іпотеку майнових прав на нерухоме майно, суперечать вимогам статті 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на момент укладення договору), що з огляду на положення частини 1 статті 203 та частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання зазначеного договору недійсним із застосуванням правових наслідків недійсності правочину. Просить суд позов задовольнити, визнати недійсним іпотечний договір, укладений між позивачем та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В. від 25.04.2008, зареєстрований в реєстрі №2305 та договір про внесення змін №1 до іпотечного договору, а також зобов'язати приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В. зняти заборону на нерухоме майно, зареєстровану 25.04.2008 року за №7113610 та зняти іпотечне обтяження, зареєстроване 20.07.2010 року за №7113658. Представник позивача за довіреністю - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, просить розглянути справу за відсутності представника позивача, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в судове засідання не з'явився, про час, дату, місце судового засідання був повідомлений належним чином та своєчасно, про що свідчать поштові документи та матеріали справи. Заяв про поважні причини неявки чи розгляд справи без участі відповідача, відкладення розгляду справи до суду не надходило. Електронним засобом зв'язку надійшли заперечення проти позову, згідно яких позов є необґрунтований та безпідставним, окрім того, на думку відповідача, позивач таким чином намагається ухилитись від взятих на себе цивільно-правових зобов'язань та покласти на Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» несприятливі правові наслідки через невиконання своїх обов'язків згідно із договором іпотеки. Зважаючи на наявність заборгованості за кредитним договором №744/08 від 25.04.2008 року, відсутні жодні підстави для припинення договору іпотеки від 25.04.2008 року, а тому просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] в судове засідання не з'явився, електронним засобом зв'язку надійшла заява про визнання позову та розгляд справи без його участі. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тимченко Тетяна Володимирівна в судове засідання не з'явилася, надала до суду заперечення, в якій зазначила, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, вказуючи на відповідність нотаріальної дії з посвідчення спірного іпотечного договору та договору про внесення змін №1 до іпотечного договору вимогам законодавства, вважає, що позивач помилково робить висновок про порушення законодавства при укладанні іпотечного договору, а тому підстав для визнання його недійсним немає. Окрім того, просить розглянути справу за її відсутності, рішення винести на свій розсуд. Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, причини неявки визнані судом неповажними, і тому неявка відповідача не може бути перешкодою для заочного розгляду судом справи, що відповідає положенням частини 1 статті 224 ЦПК України. Окрім того, відповідно до частини 3 статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням частини 1 статті 224 ЦПК України. Суд, дослідивши доводи, викладені у позовній заяві, заперечення на позовну заяву, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як встановлено матеріалами справи, 25.04.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON]укладено кредитний договір №744/08, предметом якого є надання банком позичальнику грошових коштів у сумі 50000 (п'ятдесят тисяч) доларів США, при цьому цільовим використанням кредиту є проведення розрахунків по договору про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» №17/164-08 від 25.04.2008 року, що укладений між позичальником та управителем. Кредитні кошти надані терміном до 25 квітня 2033 року (а. с. 10-14). З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 25.04.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого поручитель - [PERSON] солідарно відповідає перед кредитором за виконання [PERSON] зобов'язань у повному обсязі за кредитним договором №744/08 від 25.04.2008 року, який було укладено між кредитором та боржником та додаткових договорів до нього, які можуть бути укладені в майбутньому (а. с. 19) 25.04.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON]було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Тетяною Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за №2305 (а. с. 15-17). Предметом іпотечного договору закріплено майнові права на об'єкт інвестування, квартиру №164, загальною площею 72,65 кв. м., яка розташована на 18 поверсі в будинку [ADDRESS], будівництво якого не завершено, і яка стане власністю іпотекодавця після завершення будівництва і проведення державної реєстрації. 25.04.2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В. у зв'язку з посвідченням іпотечного договору було накладено заборону відчуження зазначеного в договорі об'єкта інвестування, а саме квартири [ADDRESS] (майнові права на неї), яка належить [PERSON], що зареєстровано в реєстрі за №2306. 20.07.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] було укладено договір про внесення змін №1 до іпотечного договору, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Тетяною Володимирівною 25.04.2008 року, за реєстровим за №2219, при цьому було змінено розмір проценту за користування кредитом з 14 % до 17 % та закріплено наступний предмет іпотеки: квартира №164, загальною площею 73,5 кв. м, яка розташована на 18 поверсі в будинку [ADDRESS], і яка є власністю іпотекодавця (а. с. 18). Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України. Згідно частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Іпотечні правовідносини врегульовані Законом України «Про іпотеку», та положеннями Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 575 Цивільного кодексу України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні застоводавця або третьої особи. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 19.10.2016 року), іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом. Згідно частини 1 статті 576 Цивільного кодексу України, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. За змістом статті 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 12.05.2006 року, яка діяла на момент укладення спірного іпотечного договору), предметом іпотеки визначалося один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено законом. За статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) визначалося, що предметом іпотеки може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна в майбутньому. Положеннями статті 5 Закону України «Про іпотеку» не визначалося, що предметом іпотеки можуть бути майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено. Будь-яке поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав в Законі України «Про іпотеку» в редакції від 12.05.2006 року були відсутні. Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25.12.2008 року №800-VІ «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку», редакцією якого не регулювалися спірні правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачем. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що 25.04.2008 року, під час укладання договору іпотеки між позивачем та відповідачем були порушені положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору), оскільки майнові права на об'єкт інвестування, квартиру №164, загальною площею 72,65 кв. м., яка розташована на 18 поверсі в будинку [ADDRESS], не могли бути предметом іпотеки, що в силу положень статей 203, 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору недійсним. Вказаний висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, сформованою у постанові по справі №6-51цс13 від 04.09.2013 року; постанові по справі №6-100цс13 від 06.11.2013 року; постанові по справі №6-2250цс15 від 10.02.2016 року, постанові по справі №6-290цс16від 16 березня 2016 року, постанові по справі №6-289цс16 від 23 березня 2016 року, постанові по справі №6-2994цс15від 20 квітня 2016 року, постанові №6-503цс16 від 25 травня 2016 року, які за приписом статті 360-7 ЦПК України повинні враховуватися всіма судами України. Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону України «Про іпотеку». У справі, що розглядається, спірний договір іпотеки майнових прав на об'єкт інвестування був укладений 25 квітня 2008 року, а отже договір був укладений з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення цього договору), у зв'язку з чим відповідний договір підлягає визнанню недійсним (правова позиція Верховного суду України у справі №6-1732цс15 від 02.12.2015 року). Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно положення частини 1 статті 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Оскільки недійсність правочину безпосередньо пов'язана з моментом вчинення правочину, тому у зв'язку з визнанням судом договору іпотеки недійсним, договір про внесення змін №1 до іпотечного договору, укладений між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Тетяною Володимирівною від 20.07.2010 року, зареєстрований в реєстрі за №2219також є недійсним, враховуючи положення статті 236 Цивільного кодексу України. Натомість вимоги позивача до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Тимченко Тетяни Володимирівни про зняття заборони на нерухоме майно, зареєстрованого 25.04.2008 року за №7113610 та зняття іпотечного обтяження, зареєстрованого 20.07.2010 за №7113610, напряму пов'язані з вимогою про визнання договору іпотеки недійсним та випливають із правових наслідків недійсності правочину. Відповідно до положень статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Рішення суду про визнання договору, на підставі якого було вчинено запис про обтяження, недійсним є належною підставою для скасування такого обтяження, та таким чином заявлені позивачем вимоги є передчасними, та таким, що не мають фактичних підстав. Крім того, зняття заборони на відчуження майна та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису про обтяження майнових прав, за наявності на таке визначених спеціальним законом підстав, є публічною діяльністю, що здійснюється суб'єктом владних повноважень, а отже, у випадку наявності спору, що виникає з такої діяльності, його належить розглядати у порядку адміністративного судочинства. Також суд відхиляє посилання відповідача та третьої особи на домінуюче положення договору над положеннями законодавства. Так, суд виходить з того, що згідно з частиною 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Надаючи оцінку положень чинного на момент укладення договору іпотеки законодавства слід визнати його положення, що не передбачали передачу в іпотеку майнових прав імперативними, а тому такими, що не могли бути змінені договором, укладеним між сторонами. Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 179 ЦПК України визначено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частини 1 статті 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі зобов'язані довести в судовому засіданні обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач як заперечення проти позову. Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач відповідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину, що і було зроблено позивачем, а також надано належні та допустимі докази в обґрунтування своєї позиції. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо невідповідності договору змісту актам законодавства України, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що права та інтереси позивача - [PERSON], що звернулася до суду із вказаним позовом порушені, при цьому порушення своїх прав та необхідність їх захисту позивач довела належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, а тому вони підлягають захисту у обраний нею спосіб. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 88 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнвський акціонерний банк» про захист прав споживачів, визнання іпотечного договору недійсним підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial