Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

у травні 2018 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд затосувати наслідки недісності нікчемного правочину договору про надання фінансового лізингу від 24.01.2014 укладеного шляхом підписання заяви про приєднання до публічного договору №КІ00А!0000557111 від 24.01.2014; стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (код ЄДРПОУ 34410930) збитки у розмірі 312558 (триста дванадцять тисяч п'ятдесят вісім гривень) 75 коп.; судовий збір по справі у розмірі 4688 грн 39 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн 00 коп. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 24.01.2014 між позивачем та відповідачем укладений договір фінансового лізингу шляхом приєднання відповідачем до публічного договору №КІ00А!0000557111, згідно умов якого відповідач отрима від позивача в лізинг транспортний засіб - автомобіль марки Nissan Teana, рік випуску: 2008, тип транспортного засобу: седан/ліфтбек, №кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER] вартістю 171500 грн 00 коп. та зобов'язався сплачувати щомісячні платежі у строк та в розмірі, встановлених у додатку № 2 до договору, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору. Посилаючись на ст.ст. 215, 216 220, 799, 806 ЦК України зазначав про нікчемність договору у зв'язку з недотриманням при укладенні вимоги про нотаріальне посвідчення договору та необхідність застосування реституції. У зв'язку з тим, що предмет лізингу фізично знищений внаслідок втрати автомобіля, відповідач повинен відшкодувати позивачу реальні збитки в сумі 171500 грн 00 коп. та упущену вигоду в сумі 141058 грн 75 коп. Представник позивача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 28.01.2019 від нього надійшла заява про слухання справи за відсутності представників (а.с. 70, 71). Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомленйи належним чином, причини неявки суд не повідомив, однак ознайомлювався із матеріалами справи 20.11.2018 (а.с. 66, 67, 69). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судовм встановлено, що позивач є власником Nissan Teana, рік випуску: 2008, тип транспортного засобу: седан/ліфтбек, №кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 11). 24.01.2014 позивач уклав з відповідачем договір про надання фінансового лізингу шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до публічного договору №КІ00А!0000557111 (а.с. 8). Відповідно до підпункту 14.1.1. пункту 14 заяви про приєднання, за цим договором позивач передав відповідачу в лізинг автомобіль згідно із специфікацією, викладеною в додатку № 1, а саме: автомобіль марки Nissan Teana, рік випуску: 2008, тип транспортного засобу: седан/ліфтбек, №кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER] (а.с. 9). У пункті 14.1.2. заяви про приєднання строк лізингу встановлений у 60 місяців з моменту підписання додатку 2, яким передбачено графік лізингових платежів. Пунктом 14.1.3. заяви про приєднання передбачено, що лізингові платежі сплачуються щомісяця та включають платіж з відшкодування частини вартості предмету лізингу у розмірі згідно з додатком 2, якщо інше не зазначено в публічному договорі; відсотки за користування предметом лізингу в розмірі згідно з додатком 2, якщо інше не зазначено в публічному договорі; комісія за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу в розмірі згідно з додатком 2, якщо інше не передбачено в публічному договорі. Пунктом 14.1.7 заяви про приєднання встановлено, що після прийняття позивачем рішення про надання фінансового лізингу відповідач вносить аванс у розмірі 35200 грн коп. Згідно з пунктом 14.3. заяви про приєднання відповідач щомісяця в період сплати сплачує позивачу платіж в розмірі 4060 грн 00 коп. та відшкодовує позивачу всі його витрати, повязані із виконанням договором, які виникли протягом місяця, який передує поточному місяцю. Укладений сторонами договір про надання фінансового лізингу нотаріально не посвідчувався. Згідно Додатку № 2 до Договору зазначено детальний розпис згідно графіку обов'язкових щомісячних лізінгових платежів, які складаються з відшкодування частини вартості Предмету лізінгу, відсотків за користування предметом лізінгу (що складає 21,0% на рік), комісії за проведення щомісячного моніторінгу Предмету лізінгу (а.с. 10). На підставі вищенаведеного судом встановлена наявність між сторонами цивільно-правових відносин, які регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України) і виникли у звязку з укладанням сторонами договору про надання фінансового лізингу, недотриманням вимоги про його нотаріальне посвідчення та завдання позивачу збитків внаслідок втрати (викрадення) предмету лізингу. Статтею 806 ЦК України врегульовано, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду)з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України від 16.12.1997 №723/97- ВР «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннямиЦивільного кодексу Українипро лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки. За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч. 2 ст. 799 ЦК Українидоговір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Згідно зі ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Отже, у звязку з недотриманням сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення укладеного ними договору про надання фінансового лізингу від 05.02.2014 цей договір є нікчемним, що дає підстави для застосуванняст. 216 ЦК України. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 16.12.2015 року (справа № 6-2766цс15), від 19.10.2016 (справа № 6-1551цс16), від 18.01.2017 (справа № 6-648цс16). Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»роз'яснив, що судам відповідно до с. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. У пункті 7 цієї постанови Верховного Суду України роз'яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Правові наслідки недійсності договору передбачені ст. 216 ЦК України. Положення ст. 216 ЦК Українизастосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 6-648цс16, що є обовязковим для врахування судом на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об'єкт лізингу, яким він користувався. 03.05.2018 працівник ТОВ «Автокредит Плюс» та [PERSON] домовилися про місце, дату та час проведення інспектування предмету лізингу, згідно п. 6.2.5, 6.3.1, 6.3.2 договору фінансового лізингу, однак відповідач не з'явився, автомобіль Nissan Teana, рік випуску: 2008, тип транспортного засобу: седан/ліфтбек, №кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER] не надав, про причину неявки не повідомив, після чого працівник ТОВ «Кредит Плюс» повторно узгодив місце, дату та час проведення інспектування якому відповідач повідомив, що на початку червня 2014 р. автомобіль, який переданий йому за договором лізингу №КІ00А!0000557111 від 24.01.2014 у нього був украдений, але на підтвердження цього не надано жодного документу (а.с 12). Факт викрадення та знаходження автомобіля в розшуку, підтверджується інформацією з листа НП України ГУ в м. Києві УІАП від 23.05.2018 №77-аз/125/31/2/01-2018 згідно якого вбачається, що 07.08.217 працівниками Соборного ВП Дніпровського ВГУНП у Дніпропетровській області до інформаційної підсистеми «Угон» внесено відомості про незаконне заволодіння автомобілем Nissan Navara 2.5TD 2013 р.в. №кузова [NUMBER],д.н.з. [NUMBER]. Суд приходить до висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт того, що предмет лізингу наданий в користування, втрачений відповідачем. За таких обставин, враховуючи вимоги ст. 216 ЦК України, відповідно до якої кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача вартості втраченого автомобіля (реальні збитки) в розмірі 171500 грн 00 коп. підлягають задоволенню. Вимога позивача про стягнення з відповідача збитків (упущена вигода) також підлягає задоволенню за таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 216 ЦК України якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків, вони підлягають відшкодуванню винною особою. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене є упущеною вигодою. Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 ЦК України. Встановлено, що неправомірними діями відповідача позивачеві завдано збитки (упущена вигода), оскільки позивач не отримав доходи, які планував отримати від передачі автомобіля в лізинг. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення збитків та відповідність вимог чинному законодавству та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача упущену вигоду у розмірі 141058,75 грн = 47 * 171500 грн * 1,75% яка обчислюється за формулою: Упущена вигода = кількість місяців х вартість автомобіля х ставка відсотків (21% річних/ 12міс. = 1,75%)/ 100. Упущена вигода - 41 х 67 000 грн. х 1,75% / 100 = 141058 грн 75 коп. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Що стосується вимоги позивача про відшкодування судових витрат, понесених позивачем у зв'язку з розглядом справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно дост. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розуміють: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Тобто, законодавець пов'язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із здійсненням даних витрат стороною у справі. Верховний Суд у своїй постанові від 03.05.2018 в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, понесення ТОВ «Автокредит Плюс» вказаних витрат на правничу професійну допомогу в розмірі 4000 грн 00 коп. підтверджується: договором про надання юридичних послуг № 1 від 02.04.2018, додатком № 1 до Договору про надання юридичних послуг № 1 від 02.04.2018, розрахунком наданої професійної правничої допомоги по адвокатській справі №44 від 24.01.2014 (боржник [PERSON].), актом приймання-передачі виконаних робіт за договором про надання юридичних послуг № 1 від 02.04.2018 року від 22.04.2018, довідкою №01-АК від 22.04.2018 про надходження коштів за договором про надання юридичних послуг № 1 від 02.04.2018 відповідно до якої на розрахунковий рахунок Компанії (адвокатське обєднання Пільх та Партнери) від клієнта (ТОВ «Автокредит Плюс») надійшли грошові кошти у сумі 4000 грн 00 коп. за супроводження справи (а.с. 42-47). Позивачем доведено понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн 00 коп. і в цій частині підлягають задоволенню. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, враховуючи те, що відповідачем не було належним чином виконано умови вищезазначеного кредитного договору, а також ним не було спростовано вищезазначених позовних вимог позивача на підставі чого позовна заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 4688 грн 39 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved