Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві приватної власності належить вказана квартира. Крім неї у зазначеному житловому приміщені зареєстрований її колишній чоловік відповідач [PERSON] , проте він з 2013 року фактично там не проживає. Факт реєстрації відповідача у вказаному житловому приміщенні позбавляє позивача як власника квартири права на вільне розпорядження і користування належним на праві власності нерухомим майном. Оскільки відповідач [PERSON] більше одного року без поважних причин у належній їй на праві власності квартирі не проживає, згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України відповідач втратив право користування цим жилим приміщенням. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій зазначала, що позов підтримує, просила суд його задовольнити, справу розглядати без її участі. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов і заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, з`ясувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 2010 року належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 35,9 м2, житловою площею 19,9 м2, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14 червня 2010 року № 26399715. 04 жовтня 2017 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленим у цивільній справі № 361/4139/17, що набрало законної сили, шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано. Цим рішенням суду встановлено, що більше року зазначені особи подружніх відносин не підтримують, спільного господарство вони не ведуть, проживають окремо. За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи. Із акту обстеження житлово-побутових умов, складеного 15 січня 2021 року депутатом Броварської міської ради Київської області Лемпіцьким В.А., видно, що у належній позивачу вказаній вище квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , однак у даній квартирі він фактично з 2013 року не проживає без поважних причин. Відповідно до відомостей, наданих суду Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 09 липня 2013 року за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У ст. 150 ЖК УРСР (1983 року) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд встановив, що відповідач [PERSON] більше одного року не проживає у належній позивачу [PERSON] на праві власності квартирі [ADDRESS] без поважних причин, його речі у квартирі відсутні. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] не проживає у належній позивачу [PERSON] на праві власності квартирі більше одного року без поважних причин, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved