Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

У червні 2014 р. до суду звернувся [PERSON]вказуючи, що йому з відповідачем на праві спільної часкової власності належить 11/20 частин житлового будинку,[ADDRESS], по 11/40 частин за кожним зі співвласників. Також позивач вказує, що після розірвання шлюбу в квітні 2008 р. стосунки між ним та відповідачем погіршились, в добровільному порядку встановити порядок користування будинком не виявилось можливим, а тому він ставить питання про виділення належних співласникам часток в натурі. Зокрема, виділити відповідачу кухню, площею 7,5 кв.м., житлову кімнату, площею 13,1 кв.м., житлову кімнату, площею 7,8 кв.м., а приміщення ванної кімнати, площею 4,7 кв.м., коридору площею 3,1 кв.м., житлової кімнати, площею 11,1 кв.м., та житлової кімнати, площею 9,15 кв.м., виділити позивачу. В попередньому судовому засіданні представник позивача позовній вимоги підтримала. Відповідач позов визнала повністю. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 174 і 175 ЦПК України. Відповідно до частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 3 ст. 358 Цивільного кодексу України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч.1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене внатурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову [PERSON] не суперечить закону, та не порушує прав інших осіб, оскільки вимоги позову стосуються майна яке є власністю сторін, саме які й мають здійсювати право власності відповідно до ст. 319 ЦПК України.

Outcome: approved