Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати незаконним і скасувати наказ №87 від 26 травня 2016 року виконуючого обовязки головного лікаря Комунального лікувально-профілактичного закладу „Сосницька центральна районна лікарня (далі КЛПЗ „Сосницька центральна районна лікарня) [PERSON] в частині оголошення позивачу догани за невиконання вимог наказу №70 від 19.05.2016 року про надання до ІАВ відповідних документів для проведення самоакредитації неврологічної служби за 2013-2015 роки; визнати незаконним і скасувати наказ №109 від 10 червня 2016 року виконуючого обовязки головного лікаря КЛПЗ „Сосницька центральна районна лікарня [PERSON] про звільнення позивача з роботи 10 червня 2016 року за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, за п. 3 ст. 40 КЗпП України; поновити на посаді лікаря-невропатолога КЛПЗ „Сосницька центральна районна лікарня; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням з роботи за період з дня незаконного звільнення і по день поновлення на роботі; стягнути з відповідача середній заробіток за три місяці за незаконне звільнення з роботи відповідно до умов колективного договору; стягнути моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. за незаконне накладення дисциплінарного стягнення та звільнення з роботи; стягнути витрати на юридичну допомогу згідно квитанцій; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що він до 01 квітня 2016 року працював у відповідача на посаді завідуючого неврологічного відділення, був звільнений з даної посади за власним бажанням. З 02 квітня 2016 року позивач працює на посаді заступника головного лікаря Первинної медико-санітарної допомоги і в той же час залишився працювати за сумісництвом у відповідача на посаді лікаря-невропатолога. [PERSON] посилався, що в травні 2016 року його ознайомили з наказом №70 від 19 травня 2016 року в.о. головного лікаря КЛПЗ „Сосницька центральна районна лікарня [PERSON], згідно якого позивачу наказано надати до ІАВ відповідні документи для проведення самоакредитації неврологічної служби за 2013-2015 роки, 1 кв. 2016 року терміном до 20.05.2016 року. Із вказаним наказом не погодився позивач, оскільки в його службові обовязки як лікаряневропатолога за сумісництвом не входять такі обовязки. Наказом №87 від 26 травня 2016 року за невиконання вимог наказу №70 позивачу було оголошено догану і вдруге наказано надати відповідну медичну документацію до 30.05.2016 року. Наказом №109 від 10 червня 2016 року [PERSON] було звільнено з роботи 10 червня 2016 року за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку за п.3 ст.40 КЗпП України, в якому зазначено, що „з 20.00 06 червня 2016 року до 8.00 07 червня 2016 року був відсутній на чергуванні без поважних причин. [PERSON] вказував, що відповідачем були порушені його трудові права, його незаконно притягнули до дисциплінарної відповідальності та звільнили з роботи, в звязку з чим він і звернувся до суду з даним позовом для поновлення порушених трудових прав, скасування незаконних наказів та для поновлення на роботі. Також позивач, посилаючись на ст.235 КЗпП України та умови колективного договору, просив вирішити питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, позивач вважав, що порушення його законних прав з вини відповідача внаслідок незаконного звільнення з роботи призвели до моральних страждань, погіршенню матеріального стану, нервових переживань, чим заподіяна моральна шкода, яку позивач оцінив в розмірі 10 000 грн. Рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 11 серпня 2016 року позовні вимоги задоволено частково; визнано незаконним і скасовано наказ №87 від 26 травня 2016 року в.о. головного лікаря КЛПЗ „Сосницька центральна районна лікарня [PERSON] в частині оголошення позивачу догани за невиконання вимог наказу №70 від 19.05.2016 року про надання до ІАВ відповідних документів для проведення самоакредитації неврологічної служби за 2013-2015 роки; визнано незаконним і скасовано наказ №109 від 10 червня 2016 року в.о. головного лікаря КЛПЗ „Сосницька центральна районна лікарня [PERSON] про звільнення позивача з роботи 10 червня 2016 року за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, за п. 3 ст. 40 КЗпП України; поновлено позивача на посаді лікаря-невропатолога відповідача; стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.06.2016 року по 11.08.2016 року в сумі 5 926,40 грн., моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі; в задоволенні інших позовних вимог відмовлено; стягнуто з відповідача на користь позивача 551,20 грн. судових витрат; стягнуто з відповідача в дохід держави 551,20 грн. судового збору. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати зазначене рішення суду в частині відмови в задоволенні його позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за три місяці за незаконне звільнення з роботи відповідно до умов колективного договору; в частині незадоволених позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди; в частині відмови у стягненні з відповідача витрат на юридичну допомогу та в частині стягнення з відповідача в дохід держави судового збору і постановити нове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за три місяці за незаконне звільнення з роботи відповідно до умов колективного догвоору, 10 000 грн. моральної шкоди, витрати на юридичну допомогу згідно квитанцій, а також в дохід держави судовий збір з розрахунку за кожну позовну вимогу. Позивач вказує, що оскільки суд прийшов до висновку про незаконність його звільнення, то з огляду на умови колективного договору, укладеного між профспілковим органом та адміністрацією відповідача, суд мав би задовольнити позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за три місяці. [PERSON] вважає, що з урахуванням обставин справи, а також виходячи із засад розумності, справедливості та виваженості, розмір морального відшкодування мав би становити 10 000 грн, а не 2 000 грн. як визначив місцевий суд. Також позивач вважає такими, що не грунтуються на чинному законодавстві, висновки суду першої інстанції щодо надання йому адвокатом юридичної допомоги як представником, а не як особою, що надає правову допомогу, і просить стягнути на його користь 3500 грн. витрат за надання юридичних послуг. Крім того, [PERSON] посилається, що, виходячи із встановлених Законом України „Про судовий збір розмірів судового збору, суд мав би стягнути з відповідача вказану суму судового збору за кожну задоволену позовну вимогу. Заслухавши доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку. Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Оскільки позивачем рішення суду оскаржується лише в частині відмови в задоволенні його позовних вимог про стягнення середнього заробітку за три місяці за незаконне звільнення з роботи відповідно до умов колективного договору, визначеного судом розміру моральної шкоди та судових витрат, то апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в зазначених частинах. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за три місяці, суд першої інстанції виходив з того, що трудовий договір не розривався на підставі ст.ст. 38, 39 КЗпП України, позивач поновлюється судом на роботі і трудовий договір не припиняється. Такий висновок суду грунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону. Пунктом 3.3 колективного договору, укладеного між профспілковим комітетом та адміністрацією КЛПЗ „Сосницька центральна районна лікарня, на 2016-2020 роки встановлено, що адміністрація лікарні зобовязується при звільненні у звязку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, про охорону праці, колективного чи трудового договору виплачувати тримісячний середній заробіток (ст.44 КЗпП). Статтею 44 КЗпП України встановлено розміри вихідної допомоги, належної працівникові при припиненні трудового договору. Зокрема передбачено, що у випадку порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Проте, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] було звільнено на підставі п.3 ст.40 КЗпП України, а не на підставі статей 38 і 39, як це передбачено у статті 44 КЗпП України. Враховуючи викладене, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в задоволенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку за три місяці за незаконне звільнення з роботи відповідно до умов колективного договору. Також колегія суддів апеляційного суду погоджується з розміром моральної шкоди, визначеним судом першої інстанції. Так, статтею 237 1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Також пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди передбачено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237 1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, до юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих звязків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Ці обставини повинні бути належно доведені. Питання визначення розміру моральної шкоди законодавством про працю не визначено. Проте, загальні принципи встановлення розміру такого відшкодування передбачає цивільне законодавство. Зокрема, у ч. 3 ст. 23 ЦК зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому тягар аргументації та формування доказової бази заподіяння моральної шкоди і її розміру лягає на працівника, якому така шкода була заподіяна. Враховуючи, що позивача було незаконно звільнено і з приводу погіршення стану здоровя [PERSON] звертався за медичною допомогою, доведеним є факт заподіяння йому моральної шкоди в звязку з таким звільненням. Судом першої інстанції було враховано ступінь та глибину моральних страждань позивача, характер протиправних дій роботодавця, принципи розумності та доцільності і обгрунтовано визначено розмір моральної шкоди в сумі 2000 грн. При цьому доводи апеляційної скарги про те, що відповідач умисно переслідує позивача, зводить з ним власні рахунки, умисно грубо порушує трудові та конституційні права, намагається незаконно примусити виконувати не обумовлену трудовим договором роботу жодними доказами не підтверджено. Проте, заслуговують на увагу доводи [PERSON] про невідповідність вимогам закону висновків суду в частині розподілу судових витрат. Так, відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст.88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України „Про судовий збір (в редакції, чинній на час подання позовної заяви) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. [PERSON] в позовній заяві ставились вимоги про: визнання незаконними і скасування наказів №87 від 26 травня 2016 року та №109 від 10 червня 2016 року (дві вимоги немайнового характеру); поновлення на посаді; стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням; стягнення з відповідача середнього заробітку за незаконне звільнення відповідно до умов колективного договору; стягнення моральної шкоди (вимога немайнового характеру). Виходячи з викладеного, позивач звільняється від сплати судового збору лише за вимогами про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням та стягнення середнього заробітку за незаконне звільнення відповідно до умов колективного договору, а на вимоги про визнання незаконними і скасування наказів №87 від 26 травня 2016 року та №109 від 10 червня 2016 року та стягнення моральної шкоди зазначені пільги не розповсюджуються. Згідно абз.2 ч.3 ст.6 Закону України „Про судовий збір у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України „Про судовий збір встановлено ставку судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Таким чином, за подання до суду позовної заяви [PERSON] повинен був сплатити за три вимоги немайнового характеру 1653 грн. 60 коп. судового збору ((1378 х 0,4) х 3). Проте, з матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено лише 551,21 грн. судового збору (а.с.137). Оскільки позовні вимоги про визнання незаконними і скасування наказів №87 від 26 травня 2016 року і №109 від 10 червня 2016 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди задоволено, одну з яких позивачем оплачено судовим збором, то суд першої інстанції обгрунтовано стягнув 551,20 грн. (розмір судового збору, який підлягав сплаті за одну вимогу немайнового характеру) з відповідача на користь позивача. Проте, за інші чотири позовні вимоги, які задоволено судом, з відповідача на користь держави судовим рішенням стягнуто лише 551,20 грн. Відповідно до п/п 1, 6 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України „Про судовий збір ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Враховуючи, що 1% майнових вимог позивача (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням) є меншим 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, то судовий збір належить розраховувати, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, встановленої станом на 01 січня 2016 року, що складає 1378 грн. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 551,20 грн. за вимоги майнового характеру (1378 х 0,4), а також 1653,60 грн. ((1378 х 0,4) х 3) за три неоплачені вимоги немайнового характеру, а всього на суму 2204,80 грн. В звязку з викладеним, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру стягнутого з відповідача на користь держави судового збору шляхом збільшення його розміру з 551 грн. 20 коп. до 2204 грн. 80 коп. Крім того, є необгрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення витрат на правову допомогу. Пунктами 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 „Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах розяснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI „Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI „Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Виходячи з викладеного, відсутність ухвали суду першої інстанції про допущення адвоката позивача до участі у справі як особи, що надає правову допомогу, не може бути підставою для відмови в стягненні витрат за надану правову допомогу. В силу положень статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До останніх, зокрема належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ст.1 Закону України „Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. В суді інтереси позивача [PERSON] представляв адвокат [PERSON] на підставі договору про надання юридичних послуг (а.с.25). Згідно акту виконаних робіт від 11 серпня 2016 року за виконану адвокатом роботу з надання консультаційних послуг, складанню процесуальних документів та прийняття участі в судових засіданнях розмір оплати за надані послуги адвоката визначено в розмірі 3500 грн. (а.с.205). Зазначену суму і було сплачено [PERSON], що підтверджується квитанціями на а.с.206, 207. З матеріалів справи вбачається, що адвокат [PERSON] приймав участь у судових засіданнях 29 червня 2016 року (а.с.26), 08 липня 2016 року (а.с.48-50), 18 липня 2016 року (а.с.132), 01 серпня 2016 року (а.с.162-164), 11 серпня 2016 року (а.с.208-209). [PERSON] тривалість часу, який витрачено адвокатом на участь в судових засіданнях суду першої інстанції, складає 3 год. 32 хв. Вартість години участі особи, яка надавала правову допомогу, становить 580 грн. (1450 грн. (розмір мінімальної заробітної плати) х 40%). Отже, вартість послуг адвоката за його участь в судових засіданнях становить 2049 грн. 44 коп. (3 год. 32 хв. х 580 грн.) Також згідно Акту виконаних робіт адвокат [PERSON] надавав консультації по питанням трудового законодавства, складав позовну заяву, ознайомлювався з документами, наданими відповідачем. Таким чином, визначений адвокатом розмір відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 3500 грн. не перевищує граничний розмір компенсації таких витрат, встановлений чинним законодавством. Проте, оскільки із шести заявлених позивачем позовних вимог задоволено пять, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути витрати на правову допомогу пропорційно до задоволеної частини вимог, а саме в сумі 2916 грн. 67 коп. (3500 : 6 х 5). В судовому засіданні апеляційного суду адвокат [PERSON] також просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу, надану ним в суді апеляційної інстанції. При цьому ним надано Акт виконаних робіт від 26 вересня 2016 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру на суму 1000 грн. Витрати на правову допомогу є витратами, повязаними з розглядом судової справи, а відповідно вони входять до складу судових витрат (ст.79 ЦПК України). Виходячи ж з розяснень, викладених в п.22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 „Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах, а також ст.88 ЦПК України, судові витрати підлягають розподілу пропорційно до задоволених саме позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні апеляційної скарги в частині підстав і предмета позову, а саме стягнення середнього заробітку за три місяці за незаконне звільнення та моральної шкоди відмовлено, а рішення суду скасовано і змінено лише в частині розподілу судових витрат, а не в межах підстав і предмета позову, то в даному випадку відсутні підстави для стягнення витрат за надану адвокатом правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

Outcome: partial