Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

У травні 2015 року позивач Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернулося до Шевченківського районного суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги станом на 31.03.2014 року в розмірі 157618,44 грн., з яких: 149044,65 грн. заборгованості, 7470,02 грн. трьох процентів річних та 1103,78 грн. інфляційних втрат. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не в повній мірі сплачувала кошти за надані їй комунальні послуги, в зв'язку з чим у неї утворилась заборгованість в розмірі 149044,65 грн. Стягнення трьох відсотків річних та нарахування на борг індексу інфляції позивач мотивує вимогами ст. 625 ЦК України. Крім того, позивач просить стягнути на його користь понесені ним судові витрати. В подальшому, позивачем були надані пояснення щодо детального розрахунку вартості наданих послуг відповідно до діючих тарифів. Представник відповідача надав заперечення на позов, в яких зазначав, що розрахунок заборгованості було здійснено з порушенням вимог закону та без обґрунтування застосування коефіцієнта 0,20 про пропорційно займаній відповідачем площі. Окрім того, позивач не наводить детального розрахунку інфляції та трьох процентів річних. Разом із тим, представник відповідача також просив суд застосувати позовну давність до позовних вимог за даним позовом та визнавав суму боргу в сумі 46292,94 грн., 189,24 грн. інфляційних втрат та 2684,63 грн. трьох процентів річних за власним розрахунком. 16.02.2018 року представник позивача звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, яку було судом повернуто на підставі ст. 49 ЦПК України у зв'язку із поданням заяви після переходу до розгляду справи по суті. В судовому засіданні 11.07.2016 року за клопотанням представника відповідача було призначено у справі судово-економічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: чи підтверджується документально заявлений у позовних вимогах розмір заборгованості за спожиті комунальні послуги за договорами № 320056 від 13.11.2003 року та №2058/1101 від 08.09.2010 року за період з 13 вересня 2010 року по 31 березня 2014 року, якщо так, то в якому розмірі? Чи відповідає поданий позивачем, як додаток до позовної заяви «Уточнений розрахунок заборгованості за спожиті комунальні послуги» станом 01.04.2014 року наданим ним до справи табуляграмам? Чи відповідають показники спожитих ГКАЛ за опалення згідно наданих позивачем табуляграм дійсним об'ємам споживання у приміщенні за адресою: [ADDRESS]? Чи відповідають показники спожитих ГКАЛ за гаряче водопостачання згідно наданих суду табуляграм дійсним об'ємам споживання у приміщенні за адресою: [ADDRESS]? В судовому засіданні 22.02.2018 року представник позивача позов підтримала та просила суд про його задоволення. Вважала, що строк позовної давності позивачем не було пропущено. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та заперечував проти його задоволення. Вважав, що позивачем пропущено трирічний строк для звернення до суду із даним позовом. Зазначав, що експертним шляхом не виявилось можливим визначити розмір дійсної заборгованості відповідача за наданими документами, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників позивача і відповідача суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON] є власником нежилих приміщень загальною площею 139,80 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень (а.с. 15, 16). Згідно із договором № 2058/1101 від 08.09.2010 року, укладеним між КП по утриманню житлового господарства (Сторона-1) та [PERSON] (Сторона-2), Сторона-1 здійснює нарахування та збір платежів на користь виробників послуг за спожиті Стороною-2 комунальні послуги (теплова енергія, холодне водопостачання, водовідведення тощо) в обсягах та за тарифами, визначеними в договорі. 13.11.2003 року між АСК «Київенерго» та КП по утриманню житлового господарства було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді, додатком № 6 до якого є довідка, що містить дані по будинках (спорудах) КП ЦОС Шевченківського району, опалення і гаряче водопостачання яких здійснюється від теплових мереж постачальника станом на 01.10.2013 року, яка містить інформацію щодо займаної площі відповідачем [PERSON] (а.с. 21-23). Відповідно до статуту Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», останнє перейменовано з КП по утриманню житлового господарства (а.с. 3зворот). Згідно з Актом СВП «Енергозбут» ПАТ «Київенерго» № 01-08/275 від 30.08.2012 року, [PERSON] займає площу 139,80 кв.м., гвп - 1 кран та 1 мийка мала (в додатках № 6,7 вказано 1 кран гвп) (а.с. 181). Таким чином, встановлено фактичне використання ще однієї мийки відповідачем, до якої здійснюється гаряче водопостачання. Позивачем надано суду пояснення з приводу проведення нарахувань розміру комунальних послуг, за якими зазначено, що нарахування здійснюються пропорційно кількості сантехнічних приладів у нежитлових приміщеннях у відсотковому співвідношенні навантаження відповідача в розмірі 0,5 % від загальної кількості сантехнічних приладів за діючими тарифами (а.с. 184-188). Отже, із матеріалів справи вбачається, що будинок, в якому знаходяться нежилі приміщення загальною площею 139,80 кв.м., за адресою: [ADDRESS], перебуває на балансі позивача КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», попередня назва - КП УЖГ Шевченківської районної у м. Києві ради. В результаті несплати за надані комунальні послуги, у відповідача накопичився борг, який з урахуванням індексу інфляції та 3% річних склав 157618,44 грн., з яких: 149044,65 грн. заборгованості, 7470,02 грн. трьох процентів річних та 1103,78 грн. інфляційних втрат, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем (а.с. 12). Згідно з ст. 179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватизованого житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 2 п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 року № 572 з наступними змінами, власники та наймачі (орендарі) квартир зобов'язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Доказів оплати наданих послуг в повному обсязі стороною відповідача не надано. Щодо застосування позовної давності до вимог позивача за даним позовом, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із матеріалів справи вбачається, що у серпні 2014 року позивач звертався із заявою до суду про видачу судового наказу про стягнення боргу за житлово-комунальні послуги відносно [PERSON] та ухвалою суду від 26.09.2014 року у прийнятті заяви позивача було відмовлено (а.с. 10). Разом з тим, згідно із Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14: «частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності». Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Так, з аналізу норм законодавства вбачається, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. Вказане також підтверджується Правовим висновком Верховного Суду України від 29.03.2017 року по справі № 6-1996цс16, в якому зазначено, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Разом із тим, позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості за період з 13.09.2010 року по 31.03.2014 року. Із даним позовом позивач звернувся 29.05.2015 року через канцелярію суду. Враховуючи подання позивачем заяви про видачу судового наказу та видачу такого наказу у серпні 2014 року, суд приходить до висновку про застосування позовної давності до вимог про стягнення заборгованості, а також інфляційних втрат та трьох процентів річних за період 13.09.2010 року по вересень 2011 року, а тому у задоволенні зазначених вимог слід відмовити. Таким чином, обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів за період з вересня 2011 року (за розрахунком позивача - 15.09.2011 року) в сумі 117090,27 грн. боргу, 444,43 грн. інфляційний втрат та 4502,46 грн. трьох процентів річних за розрахунком, здійсненим судом. Щодо заперечення відповідача в частині того, що експертним шляхом не виявилось можливим визначити розмір дійсної заборгованості відповідача за наданими документами, а тому у задоволенні позову слід відмовити, слід зазначити наступне. Так, відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 11.07.2017 року № 978/17-45 експерт прийшов до висновку, що за наданими документами підтвердити документально заявлений у позовних вимог розмір заборгованості за пожити комунальні послуги за договорами № 320056 від 13.11.2003 року та № 2058/1101 від 08.09.2010 року за період з 13.09.2010 року по 31.03.2014 року та визначити, чи відповідає поданий позивачем як додаток до позовної заяви «Уточнений розрахунок заборгованості за спожиті комунальні послуги» станом на 01.04.2014 року наданим до справи табуляграмам, не видається за можливе з підстав, наведених в дослідницькій частині висновку (а.с. 222-227). Разом із тим, в дослідницькій частині висновку експерт зазначає про те, що додатки до договорів № 330056 від 13.11.2003 року та № 320030 від 13.11.2003 року містять різні відомості щодо площ мешканців, площ госпрозрахункових орендарів, загальних площ, а в договорі № 2058/1101 не визначено в якому саме обсязі здійснюється нарахування та збір платежів на користь виробників послуг за спожиті комунальні послуги. Також в Уточненому розрахунку заборгованості за спожиті комунальні послуги обсяг споживання за опалення розраховано за різними схемами, а в облікових картках містяться дані по різним особовим рахункам. Слід зазначити, що у випадку виникнення у експерта питань, які необхідні для проведення дослідження, він мав право уточнити незрозумілі питання у сторін, надіславши клопотання до суду або витребувати документи, які необхідні для проведення висновку. Разом із цим, експертом цього зроблено не було та відразу було надано висновок про неможливість проведення експертного дослідження. Окрім того, наявність у відповідача заборгованості та характер її нарахування перевірено судом на наявними в матеріалах справи документами, зокрема: розрахунком заборгованості, поясненнями бухгалтера. Відповідачем, в свою чергу, не надано суду доказів неправомірного нарахування позивачем заборгованості за надані послуги. При цьому, представник відповідача в судовому засіданні частково визнавав суму боргу та не заперечував проти того, що відповідач дійсно споживає надані їй послуги. Відповідно до ч. 1 ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial