Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

У червні 2018 року [PERSON] (надалі - [PERSON] ) звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (надалі - [PERSON] ), [PERSON] (надалі - [PERSON] ) про визнання договорів недійсними, у якому просить суд визнати недійсними: агентський договір від 06.10.2011 року укладений між [PERSON] та [PERSON] ; агентський договір від 07.10.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON] ; агентський договір від 08.12.2015 року укладений між [PERSON] та [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 244 500,00 дол. США, сплачених за агентськими договорами від 06.10.2011 року, 07.10.2013 року, 08.12.2015 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.06.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження (а.с. 20-21, т. 1). В підготовчому засіданні 26.06.2018 року задоволено клопотання представника позивача про залучення співвідповідача та залучено в якості співвідповідача [PERSON] (а.с. 31-32, т. 1). Ухвалою суду від 18.07.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 44а, т. 1). В судове засідання 26.07.2018 року сторони не з`явилися, про дату час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, у встановленому законом порядку. Представник позивача звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, вимоги позовної заяви підтримав, щодо заочного рішення не заперечує (а.с. 48-49, т. 1). Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києві від 26.07.2018 року вимоги позовної заяви задоволено, агентські договори укладені 06.11.2010 року, 07.10.2013 року, 08.12.2015 року визнано недійсними та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 244 500,00 дол. США, що відповідно до курсу НбУ, станом на 26.07.2018 року складає 6 503 700,00 грн. сплачених за агентським договорами від 06.10.2011 року, 07.10.2013 року, 08.12.2015 року (а.с. 50-56, т. 1). У січні 2019 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Ружицького В.М. надійшла заява про перегляд заочного рішення суду Печерського районного суду м. Києва від 26.07.2018 року по справі № 757/28759/18-ц, у якій просить суд скасувати заочне рішення суду в означеній справі та призначити справу до розгляду (а.с. 69-88, т. 1). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.12.2019 року заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 26.07.2018 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів недійсними - скасовано та призначено справу до розгляду (а.с. 202-203). 21.02.2020 року через канцелярію суду від представника позивача надійшло клопотання про залучення співвідповідача, у якому просить суд залучити в якості співвідповідача Shelemey Fussball-Spieler-Beratungsagentur UG (ТОВ «Шелемей Агентство з надання консультаційних послуг професійним футболістам») (а.с. 223-225, т. 1). 24.02.2020 року на адресу суду від представника [PERSON] - адвоката Ружицького В.М. надійшли заперечення на клопотання позивача про залучення співвідповідача, у яких просить суд відмовити в задоволенні клопотання позивача по залучення в якості співвідповідача Shelemey Fussball-Spieler-Beratungsagentur UG (ТОВ «Шелемей Агентство з надання консультаційних послуг професійним футболістам») (а.с. 226-227, т. 1). В підготовчому засіданні 24.02.2020 року задоволено клопотання представника позивача та залучено до участі у справі в якості співвідповідача Shelemey Fussball-Spieler-Beratungsagentur UG (ТОВ «Шелемей Агентство з надання консультаційних послуг професійним футболістам») (а.с. 230-230б, т. 1). 26.03.2020 року від представника позивача надійшла заява про уточнення позову у зв`язку із залученням співвідповідача (а.с. 245-250, т. 1). 16.04.2020 року на адресу суду від представника Shelemey Fussball-Spieler-Beratungsagentur UG (ТОВ «Шелемей Агентство з надання консультаційних послуг професійним футболістам») надійшли письмові пояснення по справі, у яких заперечуючи щодо вимог позивача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 13-19, т. 2). 16.04.2020 року через канцелярію суду від представника [PERSON] надійшли письмові пояснення по справі, у яких заперечуючи щодо вимог позивача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 20-23, т. 2). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.05.2020 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 63-64, т. 2). 15.09.2020 року на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (а.с. 74-90, т. 2). 22.09.2020 року через канцелярію суду від представника [PERSON] надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду. 04.12.2020 року від представника [PERSON] - адвоката Лещенка О.В. надійшла заява про застосування строків позовної давності, у якій просить суд застосовуючи строк позовної давності відмовити в задоволенні вимог позивача (а.с. 121-122, т. 2). У березні 2021 року від представника позивача надійшли заперечення на заяву про застосування позовної давності, у якій посилаючись на необґрунтованість та недоведеність просить суд відмовити в задоволення заяви про застосування строків позовної давності (а.с. 159-165, т. 2). Крім того, у березні 2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Лещенка О.В. через канцелярію суду надійшли письмові пояснення у яких заперечує щодо вимог позивача посилаючись на те, що діючим законодавством не передбачено отримання згоди іншого із подружжя при укладенні агентського договору між футболістом та агентом, предметом якого є надання посередницьких послуг футболісту, якого представляє агент, при укладенні угоди чи сприяння в укладенні такої угоди. [PERSON] вказує, що надання посередницьких послуг, не може розцінюватись як правочин, вчинений у зв`язку із розпорядженням у праві спільної сумісної власності подружжя. Доводи зводяться до того, що укладення агентського договору не підпадає та не може підпадати під спільну сумісну власність подружжя, оскільки жодного майна, яке можна було б кваліфікувати як об`єкт права спільної сумісної власності, за таким договором ні [PERSON] , ні [PERSON] не отримали, що свідчить про відсутність порушення вимог Сімейного кодексу України. Ухвалою суду від 17.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання 29.07.2021 року не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Представник позивача - адвокат Тернова В.О. звернулася до суду із заявою про розгляд справи без її участі, вимоги позову підтримує, на задоволенні наполягає. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання 29.07.2021 року не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися. Адвокат Демкович І.В. звернулася до суду із заявою про розгляд справи без її участі, в задоволенні позовної заяви просить відмовити. Відповідач Shelemey, Fussball-Spieler-Beratungsagentur UG (ТОВ «Шелемей Агентство з надання консультаційних послуг професійним футболістам») та його представник в судове засідання 29.07.2021 року не з`явилися, про дату час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. В судове засідання 29.07.2021 року сторони не з`явилися, про дату час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Представник позивача - адвокат Тернова В.О. та представник відповідача [PERSON] [PERSON] звернулися до суду із заявами про розгляд справи без їх участі. Дослідивши матеріали провадження, суд дійшов наступних висновків. В провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Shelemey, Fussball-Spieler-Beratungsagentur UG (ТОВ «Шелемей Агентство з надання консультаційних послуг професійним футболістам») про визнання договорів недійсними та стягнення грошових коштів, у якому позивач просить суд визнати недійсними агентські договори укладені між [PERSON] , [PERSON] , Shelemey, Fussball-Spieler-Beratungsagentur UG (ТОВ «Шелемей Агентство з надання консультаційних послуг професійним футболістам») 06.10.2011 року, 07.10.2013 року, 08.12.2015 року та привести сторони за вказаними недійсними договорами в первісний стан, стягнувши з [PERSON] та Shelemey, Fussball-Spieler-Beratungsagentur UG (ТОВ «Шелемей Агентство з надання консультаційних послуг професійним футболістам») на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 244 500,00 дол. США. В обґрунтування своїх вимог, позивач вказує, що у 2017 році [PERSON] дізналася, що між її чоловіком [PERSON] , який є українським футболістом та спортивним агентом [PERSON] 06.10.2011 року укладено агентський договір строком на 24 місяці, за умовами якого [PERSON] отримує від [PERSON] комісійну винагороду у розмірі 10% від річної основної заробітної плати брутто, яку останній одержує за трудовим договором, укладеним за посередництвом агента гравця. У подальшому, 07.10.2013 року та 08.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено аналогічні договори. Строк дії агентського договору від 08.12.2015 року не визначено. При укладенні вищевказаних договорів [PERSON] згоду не надавала, що свідчить, на думку Позивача, про недобросовісність дій сторін договору та призвело до порушення її права спільної сумісної власності. Також, Позивач послалась на те, що у період дії укладених агентських договорів [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 244 500,00 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір - є формою правочину. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зі змісту копій агентських договорів від 06.10.2011 року, 07.10.2013 року, 08.12.2015 року, вбачається, що вказані договори укладені між [PERSON] та [PERSON] про надання послуг з посередництва при працевлаштуванні, протягом певного строку та на платній основі. За своїм змістом та суттю означені договори є договорами про надання послуг, до яких застосовуються загальні положення про договір надання послуг у відповідності до Глави 63 ЦК України. Згідно з ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. У відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Цивільним законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона зобов`язані повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У своїй позовній заяві [PERSON] просить суд визнати недійсними укладені між [PERSON] , [PERSON] та Shelemey, Fussball-Spieler-Beratungsagentur UG (ТОВ «Шелемей Агентство з надання консультаційних послуг професійним футболістам») агентські договори, внаслідок відсутності згоди на це позивача як дружини [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ст. 54 СК України, дружина, чоловік мають право розподілити між собою обов`язки в сім`ї. Дружина, чоловік повинні утверджувати повагу до будь-якої праці, яка робиться в інтересах сім`ї. Усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Дружина, чоловік мають право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім`ї. Вважається, що дії одного з подружжя стосовно життя сім`ї вчинені за згодою другого з подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ( ч.1-2 ст. 60 СК України). Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України, передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. З копії свідоцтва про шлюб вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованих шлюбних відносинах. Позивач, вважаючи порушеними свої права, звернулася з позовом про визнання недійсними агентських договорів, укладених між [PERSON] та [PERSON] 06.10.2011 року, 07.10.2013 року, 08.12.2015 року. Тобто, до суду звернулась особа, яка не є стороною правочину (заінтересована особа). Так, предметом агентських договорів є надання посередницьких послуг особі, яку представляє агент, при укладенні угоди чи послуги зі сприяння в укладенні такої угоди. Особливості укладення контрактів між професійними футболістами та агентами, футбольними клубами у спірний період було врегульовано Регламентом Міжнародної федерацій футбольних асоціацій (ФІФА) «Про агентів гравців», який був схвалений виконкомом ФІФА 29.10.2007 року та набрав чинності 01.01.2008 року. Відповідно до ст. 25 Регламенту Міжнародної федерацій футбольних асоціацій (ФІФА) «Про агентів гравців», при проведені переговорів відносно трудового контракту чи при його перегляді, гравець може користуватись послугами ліцензованого агента, який представляє його інтереси. Отже, у контексті спірних правовідносин, вбачається, що предметом оспорюваного позивачем договору є надання [PERSON] посередницьких послуг щодо укладення професійним футболістом контракту з футбольним клубом за участі ліцензованого агента. Позивач, у свою чергу, послався на те, що вказаний правочин є недійсним, оскільки [PERSON] розпорядився спільною сумісною власністю подружжя. Проте, такі твердження позивача є необґрунтованими та такими, що не є підставою для визнання укладеного правочину недійсним виходячи із такого. Чинним законодавством не передбачено необхідності отримання чоловіком (дружиною) згоди іншого з подружжя на укладення посередницького договору, у тому числі з професійним футболістом та його агентом. Аналогічно, чинне законодавство не передбачає необхідності отримання чоловіком (дружиною) згоди іншого з подружжя на укладення трудового договору чи контракту футболіста з футбольним клубом. За своєю суттю та змістом оспорюваний позивачем договір лише передбачає можливість у майбутньому отримати винагороду агентом за умови укладення контракту професійним футболістом з футбольним клубом (за участі агента). Отже, надання [PERSON] та Shelemey, Fussball-Spieler-Beratungsagentur UG (ТОВ «Шелемей Агентство з надання консультаційних послуг професійним футболістам») посередницьких послуг [PERSON] з умовою виплати винагороди агенту у майбутньому, не може розцінюватись судом як правочин, вчинений у зв`язку із розпорядженням грошовими коштами, як об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відтак, укладення агентських договорів між футболістом та його агентом не підпадає під правове регулювання укладення правочину одним із подружжя без згоди іншого, який виходить за межі дрібного побутового, внаслідок чого посилання позивача на застосування до спірних правовідносин частини 2 статті 65 СК України є безпідставним. Більш того, позивач не оспорив укладені між [PERSON] та футбольним (-ми) клубом (-ми) контракти, докази їх укладення до суду взагалі не надав, як і не надав доказів отримання [PERSON] заробітної плати за відповідними контрактами, розпорядження, розтрату, приховування останнім від позивача отриманого доходу не на користь сім`ї чи з порушенням прав позивача, внаслідок чого доводи позивача про порушення її права спільної сумісної власності є необґрунтованими й такими, що не підтверджуються матеріалами справи. Крім того, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, зобов`язана довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для відмови в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Верховний Суд України (постановах від 01.06.2016 року у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 року у справі № 910/31110/15) вказав, що під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого Позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Згідно зі ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач, посилаючись на відсутність згоди на укладення агентських договорів, як на підставу порушення її прав та законних інтересів, не надала жодного належного та допустимого доказупорушення її прав та/або законних інтересів. Сам по собі факт укладення агентського договору не свідчить про розпорядження спільною сумісною власністю, а лише встановлює зобов`язання з умовою настання певного юридичного факту. Натомість стаття 65 СК України передбачає захист порушеного права чи законного інтересу у випадку укладення і виконання угоди, що виходить за межі дрібного побутового правочину. У зв`язку з тим, що Позивач не довела порушення її прав та/або законних інтересів Відповідачами укладення відповідних агентських угод, у суду відсутні підстави для визнання недійсними агентських договорів від 06.10.2011 року, 07.10.2013 року, 08.12.2015 року. Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача цими правочинами є достатньою правовою підставою для відмови у задоволенні позові. Що стосується тверджень позивача про встановлення обставин отримання [PERSON] від [PERSON] грошових кошти у розмірі 244 500,00 дол. США такими, що не потребує доказуванню, суд вказує наступне. Статтею 82 ЦПК України встановлені підстави звільнення від доказування. Так, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом. Зазначені вище норми не передбачають звільнення позивача від обов`язку доведення фактів та обставин на які позивач посилається у своїй позовній заяві, зокрем, встановлених рішенням Спортивного арбітражного суду. А тому, враховуючи відсутність доказів сплати грошових коштів, невизнання цього факту усіма учасниками справ, позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами вказані твердження. Матеріали справи не містять, а позивач у позовній заяві та у ході розгляду справи не обґрунтував й не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту виконання укладених між [PERSON] та [PERSON] агентських договорів від 06.10.2011 року, 07.10.2013 року, 08.12.2015 року та доказів на підтвердження фактів сплати [PERSON] комісійної винагороди у розмірі 244 500,00 дол. США. З огляду вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed