Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

У червні 2018 року керівник Броварської місцевої прокуратури Київської області (далі Прокурор) звернувся до суду в інтересах держави в особі територіальної громади міста Бровари Київської області з позовом, у якому просив визнати недійсним і скасувати рішення Броварської міської ради Київської області (далі Броварська м/рада) від 26 липня 2007 року за №\~398-24-05 Про передачу земельних ділянок громадянам у власність, надання в оренду та внесення змін до рішень Броварської міської ради у частині надання [PERSON] у власність із земель міської ради земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, та витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади міста Бровари Київської області вказану земельну ділянку. В обґрунтування позову зазначав, що 26 липня 2007 року рішенням Броварської м/ради за №\~398-24-05 [PERSON] було надано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. 09 серпня 2007 року на підставі цього рішення [PERSON] отримала державний акт на право власності серії ЯД №\~904012 на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 3210600000:00:064:0500, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За результатами опрацювання відомостей, отриманих з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, встановлено, що Броварською м/радою рішення від 26 липня 2007 року за №\~398-24-05 Про передачу земельних ділянок громадянам у власність, надання в оренду та внесення змін до рішень Броварської міської ради прийнято незаконно, всупереч вимогам ст. ст. 20, 21, 60, 61 ЗК України та ст. ст. 88, 89 ВК України, а саме: земельна ділянка площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3210600000:00:064:0500, сформована за рахунок земель водного фонду, вона розташована поблизу озер та накладається на прибережну захисну смугу озер, що підтверджується відповіддю Київського державного підприємства геодезії, картографії та кадастрових та геоінформаційних систем Київгеоінформатика (далі КДПГККГС\~Київгеоінформатика) від 04 січня 2018 року за №\~01-01/20 із відповідними схемами накладення земельних ділянок на землі водного фонду. Вказував на те, що відповідно до вимог законодавства землі прибережної захисної смуги не можуть передаватися у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку. Посилався на те, що у даному випадку спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності всупереч вимог ст. ст. 20, 21, 60, 61 ЗК України та ст. ст. 88, 89 ВК України на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, тому існують правові підстави для визнання незаконним і скасування відповідного рішення органу місцевого самоврядування та витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння у комунальну власність територіальної громади міста Бровари Київської області. Також зазначав, що підставою для представництва інтересів держави прокуратурою у даному випадку є те, що прийняття оскаржуваного рішення відповідачем Броварською м/радою суперечить інтересам держави, цим рішенням порушено інтереси територіальної громади органом місцевого самоврядування, який діяв всупереч її інтересам та вимогам законодавства, однак відсутній орган до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів територіальної громади в судовому порядку. Прокурори Броварської місцевої прокуратури Київської області Романюк І.М., Шайтанова М.Г. та Новицька Н.В. у суді позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному вище, просили суд задовольнити позовні вимоги повністю. Представники відповідача Броварської м/ради Ющенко І.М. та [PERSON] у суді позов не визнали, проти його задоволення заперечували, посилаючись на те, що оскаржуване рішення Броварською м/радою прийняте 26 липня 2007 року, з моменту його прийняття до звернення прокурора до суду з цією позовною заявою пройшло майже 11 років, що свідчить про сплив строку позовної давності, передбаченого ст. 267 ЦК України. Підстави для витребування із володіння [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3210600000:00:064:0500, відсутні, оскільки вона набула вказану земельну ділянку на підставі оскаржуваного прокурором рішення у 2007 році, нею здійснено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який містить всі необхідні висновки, жодних обмежень чи перешкод для передачі спірної земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку у власність виявлено не було та у разі знаходження цієї земельної ділянки у водоохоронній зоні водного об`єкту це не могло б бути не виявлено відповідними органами, які надали позитивні висновки у наданій технічній документації до вказаної земельної ділянки. Подані прокурором докази на підтвердження заявлених позовних вимог щодо накладення зазначеної земельної ділянки на прибережну захисну смугу є неналежними і недопустимими та не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог. Просили суд у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд вона не повідомила, відзив на позовну заяву до суду не подавала. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. 26 липня 2007 року Броварської м/радою прийнято рішення за №\~398-24-05 Про передачу земельних ділянок громадянам у власність, надання в оренду та внесення змін до рішень Броварської міської ради, яким надано у власність із земель міської ради земельні ділянки громадянам, зокрема, відповідачу [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель у [ADDRESS] . 03 серпня 2007 року Товариством з обмеженою відповідальністю Експертно-консультаційний центр виготовлена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки (державних актів на право власності на земельні ділянки), зокрема, [PERSON] на земельну ділянку у [ADDRESS] (площею 0,1000 га). 09 серпня 2007 року на підставі вказаного рішення Броварської м/ради №\~398-24-05 від 26 липня 2007 року [PERSON] одержала державний акт серії ЯК №\~683917 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3210600000:00:064:0500, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Керівник Броварської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади Броварської міської ради Броварського району Київської області, посилаючись на те, що рішення Броварської м/ради Про передачу земельних ділянок громадянам у власність, надання в оренду та внесення змін до рішень Броварської міської ради від 26 липня 2007 року за №\~398-24-05 у частині надання [PERSON] у власність із земель міської ради земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було прийняте незаконно, всупереч вимогам ст. ст. 20, 21, 60, 61 ЗК України та ст. ст. 88, 89 ВК України, оскільки вказана земельна ділянка розташована поблизу озера та включає в себе землі, які відносяться до земель водного фонду (прибережна захисна смуга), які законодавством України заборонено передавати у приватну власність, звернувся до суду з цим позовом. Предметом спору у даній справі є землі водного фонду, які в силу законодавчої імперативної заборони (ст. ст. 59, 84 ЗК України, ст. 88 ВК України) не можуть в жодному разі передаватись громадянам у приватну власність та використовуватись для забудови будь-якими спорудами, крім гідрометричних, гідротехнічних та лінійних (п. 4 ч. 2 ст. 89 ВК України). Враховуючи заявлені сторонами вимоги та заперечення, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які вони посилаються, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, які з них визнаються кожною стороною та які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в ході судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Правовий зміст наведених вище законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. При вирішенні цього спору, у контексті із заявленими прокурором позовними вимогами та наданими відповідачем запереченням на позовні вимоги, доказуванню підлягають обставини за рахунок яких земель (земель водного фонду чи іншого цільового призначення) відбулося відведення у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3210600000:00:064:0500, та правомірності прийнятого 26 липня 2007 року Броварською м/радою рішення за №\~398-24-05 Про передачу земельних ділянок громадянам у власність, надання в оренду та внесення змін до рішень Броварської міської ради. Прокурором на підтвердження заявлених позовних вимог подано до суду листи КДПГККГС\~Київгеоінформатикавід 04 січня 2018 року за №\~01-01/20, від 02 травня 2018 року за №\~01-01/283 та від 25 квітня 2018 року за №\~01-01/148 із відповідними схемами накладення земельних ділянок на землі водного фонду із посиланням на викопіювання із топографічних матеріалів та матеріалів космічної зйомки станом на 2007, 2009 та 2010 роки, лист Управління водних ресурсів у м.\~Києві та Київській області за №\~01-12/53 від 24 січня 2018 року Про надання інформації щодо статусу озер у м.\~Бровари, висновок судового експерта №\~12/18 від 22 лютого 2018 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач Броварська м/рада зазначала, що вказані листи КДПГККГС\~Київгеоінформатиката Управління водних ресурсів у м.\~Києві та Київській області не є належними та допустимими доказами на підтвердження того, що земельна ділянка з кадастровим номером 3210600000:00:064:0500 накладається на землі водного фонду, оскільки вказані листи датовані 2017-2018 роками, жодним чином вони не стосуються часу прийняття рішення за №\~398-24-05 від 26 липня 2007 року Про передачу земельних ділянок громадянам у власність, надання в оренду та внесення змін до рішень Броварської міської ради. Із зазначених листів та висновка експерта №\~12/18 від 22 лютого 2018 року вбачається, що на території міста м.\~Бровари Київської області розташовані озера: у парку [INFO] (озеро Біле), у парку Перемоги (озеро Перемога), між [ADDRESS] та вул. Фельдмана по вул. Петропавлівська, по вул. Тургенєва та [ADDRESS] , станом саме на 2007-2009 роки земельна ділянка із кадастровим номером 3210600000:00:064:0500 повністю накладається на землі водного фонду, а саме на прибережні захисні смуги озер, що підтверджується схемою накладення зазначеної земельної ділянки на землі водного фонду в межах Броварського району Київської області, міститься інформація координат ділянок берегової лінії озер у меженний період станом на 2007 рік відповідно до топографічного масштабу 1:2000, що спростовує доводи відповідача Броварської м/ради про їх дату 2017-2018 років та неналежність цих листів як доказів. Відповідач Броварська м/рада, заперечуючи проти позовних вимог, вказувала також на те, що 23 травня 2019 року Державним агентством водних ресурсів України погоджені паспорти водних об`єктів ставків 0,6440 га та 0,3960 га, що знаходяться вздовж вулиці Ольги Кобилянської у місті Бровари Київської області, які розроблені Басейновим управлінням водних ресурсів середнього Дніпра. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Всупереч зазначеній нормі, 05 березня 2020 року, після закриття 18 грудня 2018 року ухвалою суду підготовчого провадження у даній справі, відповідачем Броварською м/радою подано до суду лист Державного агентства водних ресурсів України Про погодження паспорта водного об`єкта та паспорт водного об`єкта ставка площею 0,390 га в межах міста Бровари Київської області, замовником цього паспорта є міський голова м.\~Бровари Київської області Сапожко І.В., розробник начальник Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра Урупа М.М., що, на думку відповідача, підтверджує те, що водні об`єкти поблизу земельної ділянки з кадастровим номером 3210600000:00:064:0500 є ставками. Разом з тим, із доданих до листів КДПГККГС\~Київгеоінформатика від 04 січня 2018 року за №\~01-01/20 та від 02 травня 2018 року викопіювання з топографічних матеріалів та матеріалів космічної зйомки станом на 2007, 2009 та 2010 роки вбачається, що біля земельної ділянки з кадастровим номером 3210600000:00:064:0500 розміщенні чотири озера, прибережні захисні смуги яких становлять 100 м. Виходячи із зазначених вище викопіювання з топографічних матеріалів та матеріалів космічної зйомки, на який саме із чотирьох водних об`єктів, розміщених біля земельної ділянки з кадастровим номером 3210600000:00:064:0500, видано зазначений паспорт водного об`єкта, встановити неможливо. Ситуаційний план розташування ставків по вулиці Кобилянської у місті Бровари Київської області також не дає можливості встановити ці обставини, будь-якого пояснення щодо місця знаходження цього водного об`єкта біля земельної ділянки із кадастровим номером 3210600000:00:064:0500 він не містить. Також у ньому відсутня й інформація, яка б достовірно вказувала на штучне походження водойми, враховуючи, що ставок це штучно створена водойма, дату її створення, цільове призначення або фактичну експлуатацію як штучної водойми, вказаний водний об`єкт не має ні греблі, ні водоскидних споруд, ні водовідвідних каналів, не має штучного живлення та є відносно сталим, що вказує на його природне живлення та віднесення до озер за визначенням, як природного водного об`єкта. Крім того, Броварською м/радою не подано до суду паспорт цього водного об`єкта ставка 0,6440 га, на який вона посилається як на доказ своїх заперечень. КДПГККГС\~Київгеоінформатика належить до сфери управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, основними завданнями якого є проведення досліджень та розробок, пов`язаних з обробкою топографо-геодезичної, картографічної, гідрографічної, маркшейдерської, геологічної, землевпорядної, кадастрової та екологічної інформації, тому суд вважає, що надана інформація КДПГККГС\~Київгеоінформатика є належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом у розумінні ст. ст. 76-81, 83, 89 ЦПК України, оскільки стосується предмета доказування та надана уповноваженим суб`єктом, який безпосередньо володіє необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації з Державного земельного кадастру. Посилання відповідача Броварської м/ради на те, що проект відведення земельної ділянки з кадастровим номером 3210600000:00:064:0500 містить всі необхідні висновки, передбачені ст. 1861 ЗК України, суд до уваги не приймає, оскільки станом на момент погодження такого проекту (2007 рік) у ЗК України була відсутня ст. 1861 ЗК України, на яку посилається відповідач. За змістом ч. 9 ст. 123 ЗК України (у редакції на час погодження проекту землеустрою 03 серпня 2007 року на вказану земельну ділянку) проект відведення земельної ділянки погоджується, зокрема, з природоохоронним органом та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Всупереч зазначеній вище нормі законодавства, проект відведення земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 3210600000:00:064:0500 не був предметом дослідження природоохоронного органу, будь-якого погодження цього органу ця технічна документація не містить. Враховуючи, що відповідачі Броварська м/рада та [PERSON] у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могли та повинні були знати про те, що дана ділянка перебуває в прибережній захисній смузі озер, що ставить їх, відповідачів, добросовісність Броварської м/ради під час розпорядження земельною ділянкою та [PERSON] під час набуття у власність цієї земельної ділянки, під обґрунтований сумнів. Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідачем Броварською м/радою належними та допустимими доказами не спростовано позовні вимоги, що земельна ділянка з кадастровим номером 3210600000:00:064:0500 передана у власність [PERSON] за рахунок земель водного фонду та накладається на прибережну захисну смугу озер, що підтверджується інформацією щодо віднесення водних об`єктів в місці розташування спірної земельної ділянки до озер та її накладення на прибережну 100 м захисну смугу листами КДПГККГС\~Київгеоінформатика від 04 січня 2018 року за №\~01-01/20, від 02 травня 2018 року за №\~01-01/283 та від 25 квітня 2018 року за №\~01-01/148, Управління водних ресурсів у м.\~Києві та Київській області за №\~01-12/53 від 24 січня 2018 року Про надання інформації щодо статусу озер у м.\~Бровари. Відповідач у справі Броварська м/рада не скористалася своїм правом щодо проведення експертизи, при цьому не скористалася своїм правом заявити таке клопотання, хоча судом сторонам були роз`ясненні їхні права та обов`язки, передбачені ст. 49 ЦПК України. Враховуючи викладене вище, інші доводи та міркування відповідача Броварської м/ради, не спростовують висновків суду щодо накладення спірної земельної ділянки з кадастровим номером 3210600000:00:064:0500 на прибережну захисну смугу озер. За змістом положень ст. ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. У ст. ст. 2, 19 Закону України Про охорону земель визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Аналізуючи наведені норми, слід дійти висновку, що до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції та для яких установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. У ст. 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Цією ж статтею установлено вичерпний перелік видів функціонального використання земель водного фонду, для яких їх можуть передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади. Зокрема, землі водного фонду можуть передаватись в користування лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт. Враховуючи викладене, чинним законодавством передбачено лише один випадок, коли землі водного фонду можуть передаватись у приватну власність, можливість передачі земель водного фонду у приватну власність для будівництва законом не передбачена взагалі. Відповідно ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, зокрема, належать землі водного фонду, крім випадків, передбачених законодавством. Положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України визначено, що уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. За змістом ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів. У ст. ст. 1, 20, 50, 54 Закону України Про землеустрій встановлено, що проект землеустрою це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів із використання та охорони земель, яким встановлюються межі об`єктів землеустрою. Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року №\~486, встановлено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства. Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що фактичний розмір та межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Водночас, відсутність цього проекту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати ділянки у приватну власність, що підпадає під нормативно визначену прибережну зону. Суду не надано доказів щодо наявності містобудівної документації для встановлення прибережної захисної смуги на спірній земельній ділянці, тому суд також виходить із того, що при наданні відповідачу [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , мали враховуватися положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, а у разі відсутності землевпорядної документації (документації з землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об`єктів, збереження водних об`єктів мало бути досягнуто шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон визначених зазначеним вище Порядком, з урахуванням конкретної ситуації. Положеннями ст. 61 ЗК України та 89 ВК України передбачено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг. Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України). Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у ст. 59 ЗК України, суперечить нормам ст. ст. 83, 84 ЗК України. Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку, що землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема, зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у приватну власність, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, одержання громадянами земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначено ст. ст. 116, 118 ЗК України. Відповідно до вимог зазначених норм ЗК України, погодження передачі земельної ділянки у власність здійснюється на підставі проекту відведення земельної ділянки, який розробляється на замовлення громадян організаціями, що мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, обумовлені угодою сторін, після чого погоджується встановленими законом органами. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель проводиться органами виконавчої влади, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою. Надання (передача) земельної ділянки громадянам та юридичним особам відбувається згідно з їх цільовим призначенням. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (ч. 2 ст. 21 ЗК України). Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. За змістом ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Враховуючи наведене, суд вважає, що оскільки прокурором підтверджено належними та допустимими доказами, що земельна ділянка з кадастровим номером 3210600000:00:064:0500 накладається на землі водного фонду та її передача у власність [PERSON] суперечить вимогам ст. 19 Конституції України, ст. ст. 20, 58, 59, 60, 61, 84, 122 ЗК України, ст. ст. 86, 88, 89 ВК України, тому рішення Броварської м/ради від 26 липня 2007 року за №\~398-24-05 Про передачу земельних ділянок громадянам у власність, надання в оренду та внесення змін до рішень Броварської міської ради у частині надання [PERSON] вказаної вище земельної ділянки є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у порядку, передбаченому ст. ст. 21, 152, 155 ЗК України. Прокурор зазначає, що вказана вище спірна земельна ділянка вибула із комунальної власності безкоштовно, а саме в порядку безоплатної приватизації, передбаченої ст. 118 ЗК України, тому ця земельна ділянка за будь-яких обставин може бути витребувані на користь територіальної громади в особі Броварської міської ради Броварського району Київської області. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі №\~359/3373/16-ц роз`яснила, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) ст. 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1)\~виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2)\~викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3)\~закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ у справі East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року, п. п. 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, що якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №\~469/1044/17, пункти 40-43). Можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини 2 статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування передбачуваними. Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства. Повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові звернула увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршені екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт а частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах Рисовський проти України від 20 жовтня 2011 року, Кривенький проти України від 16 лютого 2017 року). Водночас не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. Отже, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про витребування від відповідача [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3210600000:00:064:0500, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо повноважень прокурора у цій справі на представництво інтересів держави в особі територіальної громади міста Бровари Київської області. Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України (у редакції на час подання позову) у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України Про прокуратуру представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність зазначених обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини (ч. 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру). Прокурор, звертаючись до суду з цим позовом, вказує на те, що інтереси територіальної громади міста Бровари Київської області порушено органом місцевого самоврядування, який діяв всупереч її інтересам та вимогам законодавства, однак відсутній орган до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів територіальної громади в судовому порядку у випадку порушення їх органом, який її представляє у спірних правовідносинах, що обумовлює необхідністю звернення з даним позовом прокурора. У ч. 1 ст. 12 ЗК України встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно із ст. 6 Закону України Про місцеве самоврядування первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 8 ст. 60 Закону України Про місцеве самоврядування територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. За змістом ст. 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Враховуючи наведене, слід дійти висновку, що територіальна громада міста Бровари Київської області як власник спірного майна делегувала органу місцевого самоврядування Броварській м/раді повноваження щодо здійснення права власності від її імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Виходячи з наведеного, суд вважає, що земельна ділянка площею 0,1000 га, що належала до комунальної власності територіальної громади міста Бровари Київської області, кадастровий номер 3210600000:00:064:0500, у власність відповідачу [PERSON] на підставі прийнятого Броварською м/радою рішення від 26 липня 2007 року за №\~398-24-05 передана з порушенням вимог законодавства та таке порушення відбулося саме Броварською м/радою, яка повинна захищати інтереси територіальної громади міста Бровари Київської області, та враховуючи відсутність органу до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів територіальної громади в судовому порядку у випадку порушення їх органом, який її представляє у спірних правовідносинах, представництво прокурором у даному випадку інтересів держави в особі територіальної громади міста Бровари Київської області відповідає вимогам законодавства. Доводи відповідача Броварської м/ради щодо відсутності у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі територіальної громади міста Бровари Київської області є необґрунтованим та висновків суду не спростовують. Щодо застосування спливу строків позовної давності заявлених відповідачем у справі Броварською м/радою до позовних вимог, суд зазначає наступне. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №\~362/44/17 роз`яснила, що і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1)\~якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2)\~якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган. Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор вказує на те, що територіальній громаді міста Бровари Київської області про порушення земельного та водного законодавства не було відомо, оскільки оскаржуване рішення Броварської м/ради про передачу у приватну власність земельної ділянки відповідачу [PERSON] не містить жодних посилань на відведення у приватну власність саме земель водного фонду. Водночас, інтереси територіальної громади міста Бровари Київської області порушені внаслідок незаконного відведення у приватну власність земель водного фонду на підставі рішення Броварської м/ради від 26 липня 2007 року за №\~398-24-05. Про необхідність захисту прав та інтересів територіальної громади міста Бровари Київської області в судовому порядку прокурору стало відомо лише під час моніторингу Публічної кадастрової карти 22 вересня 2017 року, що й стало підставою для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №\~42017111130000334, тому, враховуючи відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів територіальної громади в судовому порядку у випадку їх порушення органом, який її представляє у спірних правовідносинах, а саме відповідною міською радою, указані факти свідчать про об`єктивні обставини, пов`язані зі складнощами своєчасного виявлення порушень земельного законодавства та захисту інтересів держави в особі територіальної громади міста Бровари Київської області. Прокурором надано лист КДПГККГС Київгеоінформатика від 04 січня 2018 року за №\~01-01/20 із додатками, яким підтверджено накладення земельної ділянки з кадастровим номером 3210600000:00:064:0500 на землі водного фонду. Матеріали справи не містять інших доказів щодо обізнаності територіальної громади міста Бровари Київської області та прокурора про факт порушення водного законодавства, зміст оскаржуваного в суді рішення Броварської м/ради від 26 липня 2007 року №\~398-24-05 не містить інформації про передачу відповідачу [PERSON] у приватну власність земель водного фонду. Враховуючи наведене, слід дійти висновку, що про порушення права держави або про особу, яка його порушила, прокурор довідався лише 04 січня 2018 року при отриманні ним інформації від КДПГККГС\~Київгеоінформатика про накладення на землі водного фонду земельної ділянки з кадастровим номером 3210600000:00:064:0500. До суду з цією позовною заявою прокурор звернувся 08 червня 2018 року, тобто в межах визначеного законом трирічного строку для звернення до суду з позовною заявою за захистом порушеного права. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №\~469/1044/17-ц зазначила, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №\~911/3681/17 (п. 39), від 15 жовтня 2019 року у справі №\~911/3749/17 (п. 6.27), від 22 січня 2020 року у справі №\~910/1809/18 (п. 35), від 01 лютого 2020 року у справі №\~922/614/19 (п. 52)), тому оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи порушення оспорюваним рішенням Броварської м/ради від 26 липня 2007 року №\~398-24-05 прав територіальної громади міста Бровари Київської області, незаконну передачу [PERSON] у приватну власність спірної земельної ділянки, суд вважає, що даний позов Прокурором в інтересах держави в особі територіальної громади міста Бровари Київської області поданий в межах позовної давності, ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. Також відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України із відповідачів у рівних частинах підлягає стягненню на користь Броварської окружної прокуратури Київської області сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 8436 грн. 16 коп., по 4218 грн. 08 коп. із кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved