Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, вказуючи на те, що вона перебувала з 24.01.2003 р. по 01.7.2006 р. у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого вона має неповнолітню доньку [PERSON], 13.07.2003 року. Відповідач з моменту розірвання шлюбу не цікавиться життям дитини, її розвитком, не займається її вихованням, не приділяє уваги та не забезпечує сина матеріально, дитина знаходиться на повному забезпечені позивача. В звязку із мешканням в зоні проведення антитерористичної операції та з метою оздоровлення дитини виникла необхідність виїзду за межі території України, але відповідач відмовляється в добровільному порядку надавати дозвіл на виїзд, в звязку з чим позивач звертається до суду. Прохає суд надати дозвіл на перетинання кордону України з метою виїзду до Російської Федерації неповнолітній [PERSON] без згоди та супроводу [PERSON] терміном на один рік з дня набрання рішення законної сили. Позивач в судове засідання не зявився, надіславши на адресу суду лист, в якому прохає справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує та прохає суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, в результаті чого, відповідно зі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи, Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради в судове засідання хоча про час, місце та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. Згідно положень ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, а за правилами ст. 155 СК України здійснення батьками свої прав та виконання обовязків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст. 9 Конвенції про права дитини, ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке, наприклад, може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстокого поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно п. 2 ч.2 ст. 4 Закону України «Про порядок вїзду та виїзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 24.01.2003 р. по 01.07.2006 р., від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], своїх батьківських обовязків щодо сина відповідач після розірвання шлюбу не виконував, мешкає окремо від дитини. (а. с. 5, 6). Відповідно до ст. 53 Конституції України повна загальна середня освіта є обов'язковою. [PERSON] є дитиною шкільного віку, отримання нею освіти є одним з пріоритетів в розвитку як особистості, тому, враховуючи, що навчальний рік в Україні розпочинається 01 вересня кожного року, суд вважає за необхідне знаходження дитини на території держави для отримання належної освіти. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а їх задоволення захистить права та інтереси дитини, тому вважає що позов є обґрунтованим так таким, що підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial