Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

У травні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що 02 серпня 2009 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] У шлюбі в них народилась дитини, [PERSON], [INFO]. Подружнє життя не склалось і відносини з березня 2016 року почали погіршуватись, у вересні 2016 року остаточно припинили існувати. За рішенням суду їх шлюб було розірвано 07 лютого 2017 року. Добровільно дійти згоди щодо поділу майна вони не змогли, тому вона звернулась до суду з відповідною заявою. Спочатку відповідач приховував від неї інформацію, але при розгляді цієї справи в суді, їй стало відомо, що [PERSON] 11 серпня 2016 року уклав з [PERSON] договори купівлі-продажу 1/3 частини земельної ділянки та квартири по [ADDRESS]. При цьому договори містять посилання, що вона продаж майна вчинений за письмовою її згодою. Вказала, що вона не надавала згоди на відчуження її колишнім чоловіком земельної ділянки та будинку, які є спільним сумісним майном подружжя, набуте ними за час зареєстрованого шлюбу, спільною працею та коштами. А заява, на підставі якої нотаріус посвідчив, не містить погодження продажу конкретної частки земельної ділянки та конкретної частки житлового будинку: не вказано ні розмір, ні площу, ні кадастровий номер майна. Такі відомості і не могли бути вказані на момент видачі такої заяви, оскільки на той час взагалі не існувало об'єкта нерухомого майна. Тому даний правочин має бути визнаний недійсним на підставі ст.ст. 15, 16, 203, 215, 369 ЦК України, ст.ст.60, 63, 65 СК України. Вказала, що оспорюваний правочин був укладений лише з метою уникнення його поділу. А [PERSON] і [PERSON] діяли недобросовісно. Просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частки земельної ділянки, укладений 11 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київсько області Коряковою Н.О., зареєстрованого в реєстрі за №1295; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 11 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київсько області Коряковою Н.О., зареєстрованого в реєстрі за №1300; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 11 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київсько області Коряковою Н.О., зареєстрованого в реєстрі за №1304; повернути сторони в попередній стан; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/3 частки земельної ділянки, загальною площею 0,0640га, кадастровий номер [NUMBER], яка складається з трьох житлових кімнат загальною площею 90 кв.м., житловою площею 56,6 кв.м, квартири 2, яка складається з трьох житлових кімнат загальною площею 92,5 кв.м, житловою площею 53,9 кв.м, що знаходяться в житловому будинку, розташованому за цією ж адресою; судові витрати покласти на відповідача. При розгляді справи [PERSON] подала суду уточнену заяву (т.1 а.с. 174-203). Вимоги обґрунтовувала також тим, що за час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти ними збудовано та у 2016 році введено в експлуатацію житловий будинок по [ADDRESS]. Цей будинок не є багатоквартирним, а складається з двох квартир і групи нежитлових приміщень. Після реєстрації права власності на даний житловий будинок, вона стала співвласником будинку, як дружина, та земельної ділянки, на якій він розміщений в силу ст. 60 СК України ст.ст.120, 125 ЗК України. 11 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договори купівлі-продажу 1/3 частини земельної ділянки, квартири площею 90,2 кв.м та квартири площею 90,0 кв.м по [ADDRESS]. Дані договори укладені на підставі попереднього договору, укладеного лише 20 вересня 2014 року, з яким вона ознайомилась лише у лютому 2018 року. За оспорюваними договорами [PERSON] відчужив не ? частину житлового будинку, загальною площею 100 кв.м, як це передбачено попередніми договорами, продав квартири №1 та №2 загальною площею 182,5 кв.м, що є більшим, ніж вона надала згоду. Вона такої згоди на відчуження фактично всієї площі спірного будинку, тобто чоловік розпорядився спільним сумісним майном без її згоди. Вказала, що дійсно 18 вересня 2014 року вона надала згоду своєму чоловіку на відчуження 1/3 частини земельної ділянки та частки спірного житлового будинку, посвідчену приватним нотаріусом. Згода надавалась ще за часів їх нормальних сімейних стосунків, повної довіри її до свого чоловіка. З наявних в справі документів початком будівництва є 27 серпня 2013 року, а новозбудований житловий будинок введений в експлуатацію 18 травня 2016 року. Тобто на час надання цієї згоди вона з чоловіком володіли лише будівельними матеріалами та обладнаннями, а лише з червня 2016 року - виникло право спільної сумісної власності, та відповідно і право розпорядження майном. І це була згода саме на розпорядження того, що було належне їм на той час, а не на те, що виникне в майбутньому. Також її згода не містить погодження відчуження квартири №1 та №2, що є фактично всією житловою площею будинку. А надано згоду лише на продаж частки житлового будинку. Разом з тим, згода не містить ні конкретних ознак об'єкта продажу, які б надали можливість ідентифікувати, а також строк, на який розповсюджується дана згода. При купівлі [PERSON] приватним нотаріусом було отримано додатково згоду від дружини [PERSON] щодо купівлі саме спірного майна, але її згоди на таке відчуження не було отримано. Тому дані дії відповідачів свідчать про умисні неправомірні дії. Неправомірно здійснив нотаріус і поділ житлового будинку за заявою [PERSON] на три нові об'єкти, не отримавши її згоди на такий поділ. Даний житловий будинок будувався ними для подальшого спільного проживання всією родиною. Під час будівництва у них виникли фінансові труднощі, тому за вмовляння чоловіка був залучений інвестор, якому згодом мала бути відчужена лише частина будинку відповідно до частини земельної ділянки. Також у будівництво житлового будинку були вкладені кошти і від продажу житлового будинку та земельної ділянки в с.Петропавлівська Борщагівка. А фактично після продажу у них у власності залишились нежитлові приміщення: підвал та горище. При укладенні оспорюваних правочинів, [PERSON] замовив оцінку об'єкту нерухомості, яка була складена ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки» і умисно занижена майже удвічі. У даного товариства була анульована ліцензія в 2017 року. Всі ці дії свідчать про недобросовісність [PERSON] та [PERSON], укладені правочини не відповідають інтересам сім'ї. Реальність оцінки підтверджується проведеною оцінкою на її замовлення. Дані правочини укладені не в інтересах сім'ї, відсутні докази того, що кошти, отримані від продажу були використані в інтересах сім'ї. Тому дані договори мають бути визнані недійсними на підставі ст.ст.60, 65 СК та ст.ст.203, 655, 3, 369, 215 ЦК України. Також при розгляді справи про поділ майна подружжя їй стало відомо, що у жовтні 2014 року між [PERSON] та [PERSON], у якого колишній чоловік працює та має дружні стосунки, укладено договір позики, за яким було отримано в борг 25 000 дол. США. Ураховуючи між ними наявність невирішених боргових зобов'язань, зокрема щодо договору позики коштів, витрачених на будівництво того самого будинку, який [PERSON] було продано [PERSON], їх неврахування під час укладення спірних правочинів є нелогічним та підтверджує бажання [PERSON] уникнути законного і справедливого поділу спільного сумісного майна подружжя. Враховуючи всі вищезазначені обставини оспорювані правочини мають бути визнані недійсними, а її поновлено в її правах власника. Просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 11 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київсько області Коряковою Н.О., зареєстрованого в реєстрі за №1300; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 11 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київсько області Коряковою Н.О., зареєстрованого в реєстрі за №1304; повернути сторони в попередній стан; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру 1, яка складається з трьох житлових кімнат загальною площею 90 кв.м., житловою площею 56,6 кв.м, та квартиру 2, яка складається з трьох житлових кімнат загальною площею 92,5 кв.м, житловою площею 53,9 кв.м, що знаходяться в житловому будинку, розташованому за цією ж адресою; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 квітня 2018 року (т.2 а.с. 96) позовні вимоги про визнання недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частки земельної ділянки, укладений 11 серпня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського району Київської області Коряковою Н.О., зареєстрованого в реєстрі за №1295, та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на 1/3 частки земельної ділянки, загальною площею 0,0640га, кадастровий номер [NUMBER] по [ADDRESS] - залишено без розгляду. Не погоджуючись з позовом [PERSON] подав відзив на позов. Вказав, що подружнє життя між ним та [PERSON] було припинено не у березні 2016 року, а лише у вересні 2016 року, оскільки їх син пішов до школи в перший клас в Боярську гімназію, а на сьогодення дитина навчається в Харкові. Подаючи позов про поділ майна [PERSON] не вказала, що ними за час шлюбу було придбано земельну ділянку та побудовано житловий будинок в с.Нове. В даному будинку вони проживали, дитині створені всі умови, а гімназія знаходиться на відстані біля одного кілометру від даного будинку, тому інформація позивача не відповідає дійсності. Про обставини будівництва спірного житлового будинку, його умов, чиї кошти були залучені до такого будівництва - [PERSON] було відомо від самого початку, оскільки вона надавала згоду у нотаріуса на відчуження майна. Оскільки відібрання нової згоди не передбачено, тому така згода повторно і не надавалась позивачем. Ціну договору було погоджено з усіма сторонами правочину та і з [PERSON], враховуючи боргові зобов'язання подружжя. Вважає, що при укладенні оспорюваних правочинів, тому сторони діяли добросовісно з дотриманням вимог чинного законодавства. Просив відмовити в задоволенні позову. Приватний нотаріус Корякова Н.О. направила суду письмові пояснення (т.2 а.с.104-106). Вказала, що нею здійснювалось посвідчення договорів купівлі-продажу земельної ділянки та квартир. ГТУЮ в Київській області за результатами перевірки було встановлено порушення при посвідченні договорів купівлі-продажу квартир, та не було встановлено порушень при посвідченні договору купівлі-продажу земельної ділянки. Вважає, що при посвідченні нею оспорюваних договорів не було порушено вимоги чинного законодавства, долучені та перевірено наявність всіх дозволів, згод. В тому числі перевірено згоду дружини на відчуження майна. У даному випадку було відчужено квартири, яка як об'єкт нерухомості до будівель, споруд, житлових будинків не відноситься, тому і в договорі не міститься інформації щодо площі земельної ділянки. Оскільки квартира не є об'єктом, що окремо розташована на земельній ділянці, тому виділяти якусь окрему частину земельної ділянки. Позаплановою перевіркою порушень при посвідченні договору купівлі-продажу земельної ділянки, а договори щодо відчуження квартир при перевірці не оглядались. Тому просила справу слухати в її відсутність з врахуванням наданих пояснень. Заперечуючи проти позову [PERSON] подав відзиви (т.1 а.с. 129-136, т.2 а.с. 112-116, 131-139). Вказав, що спірний житловий будинок будувався для продажу із залученням його коштів. Саме тому 18 вересня 2014 року [PERSON] надала нотаріальну згоду на відчуження частини земельної ділянки та частини будинку, кожного разу при отриманні коштів писалась відповідна розписка. Спірний будинок збудований за його кошти, а сімя [PERSON] жили за рахунок того, що будинок будувався для продажу, а для проживання вони мали інший побудований будинок в с.Нове. Позивачка не працювала, а займалась вихованням сина та повність перебувала на утриманні чоловіка. Вважає безпідставним твердженням позивача, що з попереднім договором вона ознайомилась лише у лютому 2018 року, оскільки у справі про поділ майна у нотаріуса були витребувано даний договір ще в травні 2017 року. У позовній заяві [PERSON] маніпулює поняттями щодо надання згоди, але згоду вона надала на вимогу нотаріуса, хоча [PERSON] вважає дане майно його особистою власністю. Більш того, це не перший будинок проданий подружжям, тому не викликало сумнівів у [PERSON], що дружина у такий спосіб захоче його ошукати. Ціна ж договору була погоджена між сторонами договору, про що було відомо та погоджено [PERSON], оскільки у подружжя були боргові зобов'язання, оскільки [PERSON] брав кошти на оздоблення належного їм нежитлового приміщення. Вказав, що про всі договори, їх умови було погоджено та відомо [PERSON], укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, тому просив відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник поданий позов підтримали. Просили суд задоволити позов. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову заперечувала. Просила відмовити в задоволенні позову. У судове засідання приватний нотаріус Корякова Н.О. не з'явилась. Направила суду письмові пояснення. Просила справу слухати в її відсутність з врахуванням наданих пояснень. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 02 серпня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб у виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області (свідоцтво про одруження серія [NUMBER] Сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області). Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 30 грудня 2010 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0640га, кадастровий номер [NUMBER] що знаходиться за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. З декларації про готовність до експлуатації об'єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, зареєстрованої департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області від 18 травня 2016 року № КС142161390039, датою повідомлення про початок виконання підготовчих робіт до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області є 27 серпня 2013 року Відповідно до технічного паспорту на садибний житловий будинок станом на 10 травня 2016 року був побудований житловий будинок на вищевказаній земельній ділянці. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Встановлено, що 11 серпня 2016 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем було укладено договір купівлі-продажу 1/3 частки земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Коряковою Н.О., зареєстрований в реєстрі за № 1295, відповідно до умов якого продавець передав, а покупець прийняв у власність належні продавцю 1/3 частки земельної ділянки від земельної ділянки загальною площею 0,0640 га, кадастровий номер [NUMBER] що розташована за адресою: [ADDRESS]. Продаж вчинено за ціною 437 787 грн. Згідно з п. 2 цього договору відчужувана земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 30.12.2010 року Боярською міською радою Києво-Святошинського району Київської області на підставі рішення 51 сесії 5 скликання цієї ж міської ради від 15.10.2010 року № 51/3045, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011094704002. Відповідно до п. 17 вказаного договору продаж 1/3 частки земельної ділянки за цим договором вчинено за письмовою згодою дружини продавця [PERSON], справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Яковлєвою К.Б., 18.09.2014 року за реєстровим № 1163. 11 серпня 2016 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Коряковою Н.О., зареєстрований в реєстрі за № 1304, відповідно до умов якого продавець передав, а покупець прийняв у власність належну продавцю квартиру, яка складається із трьох житлових кімнат, загальною площею 92,5 кв. м, житловою площею 53,9 кв. м, розташовану по [ADDRESS]. Продаж вчинено за ціною 254 750 грн. Згідно з п. 2 цього договору державна реєстрація права власності [PERSON] на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державним реєстратором комунального підприємства «Благоустрій Крюквщини» Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Богорад Н.О. 17.06.2016 року о 14 год. 17 хв., номер запису про право власності 15071245, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 953657132224, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, сформованою приватним нотаріусом Києво- Святошинського районного нотаріального округу Київської області Коряковою Н.О. 11.08.2016 року № 65604015. Відповідно до п. 12 вказаного договору продаж квартири за цим договором вчинено за письмовою згодою дружини продавця [PERSON], справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Яковлєвою К.Б., 18.09.2014 року за реєстровим № 1163. 11 серпня 2016 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Коряковою Н.О., зареєстрований в реєстрі за № 1300, відповідно до умов якого продавець передав, а покупець прийняв у власність належну продавцю квартиру, яка складається із трьох житлових кімнат, загальною площею 90 кв. м, житловою площею 56,6 кв. м, розташовану по [ADDRESS]. Продаж вчинено за ціною 247 850 грн. Згідно з п. 2 цього договору державна реєстрація права власності [PERSON] на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державним реєстратором комунального підприємства «Благоустрій Крюківщини» Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Богорад Н.О. 17.06.2016 року о 14 год. 03 хв., номер запису про право власності 15070657, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 953621432224, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, сформованою приватним нотаріусом Києво- Святошинського районного нотаріального округу Київської області Коряковою Н.О. 11.08.2016 року № 65604184. Відповідно до п. 12 вказаного договору продаж квартири за цим договором вчинено за письмовою згодою дружини продавця [PERSON], справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Яковлєвою К.Б., 18.09.2014 року за реєстровим № 1163. Всі вищевказані договори купівлі-продажу були укладені на підставі попереднього договору, посвідченого приватним нотаріусом Києво- Святошинського районного нотаріального округу Київської області Мурзак С.О. 20.09.2014 року за реєстровим № 867. Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі. Встановлено, що 18 вересня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Яковлєвою К.Б. було засвідчено та зареєстровано за № 1163 справжність підпису [PERSON] на заяві наступного змісту: «Я, [PERSON], даю згоду своєму чоловіку, [PERSON], на продаж, укладання, підписання попереднього договору та договору купівлі-продажу 1/3 (однієї третьої) частки земельної ділянки № [NUMBER]), площею 0,0640 га, кадастровий номер [NUMBER] що розташована [ADDRESS] та частки житлового будинку № [NUMBER]), що розташований [ADDRESS], визначаючи ціну та умови договорів за його власним розсудом. До підписання цієї заяви мені нотаріусом роз'яснено, що згідно зі ст. ст. 60-65 Сімейного кодексу України майно (в т.ч. гроші), яке набуто подружжям під час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю; володіння, користування і розпорядження одним із подружжя таким майном здійснюється за згодою другого з подружжя Цим підтверджую, і мені роз'яснено, що визначені у договорах зобов'язання створюють обов'язки і для мене, та вищевказані правочини укладається в інтересах сім'ї і відповідають нашому спільному волевиявленню Наш шлюб зареєстровано 02.08.2009 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, [NUMBER], виданим Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 289». Звертаючись до суду з позовом [PERSON] стверджувала, що згоду не надавала, а в подальшому, що подана згода не була згодою, яка вимагається при відчуженні конкретного майна. Разом з тим суд вважає, що відсутність такої згоди, яку вважає за необхідне позивач, сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку суд дійшов висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним Як роз'яснив Верховний Суд України, законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним. Також не може бути підтвердження зловмисної домовленості сторін оспорюваний договорів і виявлені порушення приватним нотаріусом, оскільки доказів цим обставинам позивач суду не надав. Подані листи щодо перевірки діяльності нотаріуса, виявлені при цьому недоліки, не можуть спростовувати висновків щодо наявності згоди, володіння позивачкою інформацією про будівництво, його умови та подальше відчуження нерухомого майна. Як стверджує позивач, що з весни 2016 року відносини між подружжям почали порушуватись, разом з тим жодних дій щодо відкликання цієї заяви не вчинила. Будь-яка згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Покази сторін як свідків суд до уваги не бере, оскільки кожна із сторін є зацікавленою у розгляді справи, та фактично повідомили суду лише своє суб'єктивне сприйняття обставин, в тому числі й щодо написання заяви. Суд не приймає до уваги, з огляду на вимоги ст. 77,78 ЦПК України наданий позивачем звіт щодо вартості майна, інші докази, оскільки як ціна договору, його умови погоджуються сторонами правочину. Після погіршення стосунків, позивачка не відкликала свою згоду, не заперечувала щодо закінчення будівництва, не обговорювала зміни будь-яких умов, домовленостей щодо даного будинку, земельної ділянки, тощо. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, наявності зловмисної домовленості відповідачів позивач суду не надала. Твердження позивача, що кошти від продажу нерухомості вона не отримувала, є підставою у разі доведеності стягнення їх в судовому порядку. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що при укладенні оспорюваних правочинів, нотаріусом було перевірено наявність згоди дружини, належність майна, сторони погодили умови договору, позивачем не оспорений поділ будинку, тому у задоволенні позову слід відмовити. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed