Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

У травні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу. В обґрунтування позову вказував на те, що 25 травня 2012 року між ним та [PERSON] усно вчинено правочин, за умовами якого він позичив останньому громові кошти в сумі 1000 дол. США, які відповідач зобов'язався повернути до 31 серпня 2012 року. Крім того, цього ж дня відповідач надав йому письмову розписку від 25 травня 2012 року, в якій зобов'язався повернути позичені кошти в сумі 1000 дол. США до 31 серпня 2012 року. Разом з тим, після закінчення строку виконання відповідачем своїх зобов'язань по поверненню позиченої суми грошових коштів, відповідач у визначений у розписці строк кошти не повернув і цим самим не дотримався договірних зобов'язань, почав ухилятися від зустрічей, в телефонній розмові просив відстрочити повернення боргу, а в подальшому перестав відповідати на телефонні дзвінки і до теперішнього часу позичені кошти в сумі 1000 дол. США не повернув, у зв'язку з чим, просив стягнути з відповідача на свою користь вищевказану суму боргу. Крім того, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України посилаючись на те, що відповідач у визначені договором строки свої зобов'язання за договором позики не виконав та кошти не повернув, просив також стягнути з відповідача 3 відсотки річних за період прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання від суми боргу в розмірі 569, 94 коп. Посилаючись також на те, що відповідач навмисно ввів в його обману щодо свого фінансового стану та спроможності повернення коштів, оскільки на момент укладення договору позики він знав про існування обставин, які йому не дозволять виконати свої зобов'язання по вчиненому правочину, а саме те, що у нього не буде можливості вчасно повернути суму боргу через свої протерміновані борги з багатьма іншими людьми, позивач також просив на підставі ст. 230 ЦК України стягнути з відповідача у рахунок відшкодування збитків суму боргу у подвійному розмірі, що становить 2 000 доларів США, а всього заборгованість в розмірі 34832,60 грн. та витрати по сплаті судового збору. У судовому засіданні позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача суму боргу у подвійному розмірі на підставі ч. 2 ст. 230 ЦК України, а також 3 проценти річних від суми позики в розмірі 569 грн. 94 коп. Відповідач, перебуваючи у Сокирянській виправній колонії №63, у судовому засіданні, проведеному на підставі ст. 158-1 ЦПК України в режимі відеоконференції, позовні вимоги визнав частково. При цьому вказав, що не заперечує факту отримання від позивача грошових коштів в розмірі 1000 доларів США, які ним у встановлені у розписці строки не були повернуті. Разом з тим, заперечував факт отримання коштів шляхом введення позивача в оману й відповідно умислу на отримання грошових коштів шляхом обману та їх неповернення не мав, у зв'язку із чим заперечував позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з нього суми боргу в подвійному розмірі, а також заперечував позов в частині розрахунку позивачем суми 3 процентів річних від суми боргу, яку позивач просить з нього стягнути у зв'язку із простроченням ним виконання грошового зобов'язання. Також зазначив, що запереченням факту введення позивача в оману щодо наміру повернення грошових коштів є те, що він після отримання коштів повідомляв позивача про неможливість їх повернення в обумовлені договором строки та у зв'язку із цим двічі за домовленістю, досягнутою із позивачем сплачував останньому по 400 грн. проценти за користування коштами. Крім того, вказав що вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці вже вирішувалось питання в частині заявленого [PERSON] в рамкам кримінального провадження цивільного позову про стягнення з нього на користь позивача матеріальної шкоди. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Так, судом встановлено, що 25 травня 2012 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу в позику кошти в сумі 1000 дол. США., а відповідач зобов'язався повернути грошові кошти у строк до 31 серпня 2012 року, що не заперечується поясненнями сторін. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцю розписку, датовану 25 травня 2012 року, відповідно до якої відповідач отримав у позивача позику в сумі 1000 дол. США на строк до 31 серпня 2012 року (а.с. 10). Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такого самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння заміна його умов не допускається. Разом з тим, як встановлено судом, в обумовлений у договорі строк, а саме до 31 серпня 2012 року й відповідно на час звернення до суду, відповідач [PERSON] грошові кошти позивачу не повернув, у зв'язку з чим останній змушений звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому, відповідачем в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду доказів виконання своїх зобов'язань перед позивачем по поверненню суми боргу саме за договором позики, а посилання відповідача [PERSON] на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 січня 2014 року, яким було задоволено цивільний позов [PERSON] про стягнення з нього та [PERSON] на користь позивача 15 886 грн. 61 коп. завданої матеріальної шкоди, суд до уваги як доказ виконання [PERSON] зобов'язань перед позивачем по поверненню коштів саме за вищевказаним договором позики не приймає, оскільки даним вироком суду було стягнуто з відповідача на користь позивача завдана [PERSON] шляхом обману та привласнення коштів матеріальна шкода за укладеним між [PERSON] та КС « «Фінансові традиції» договором про залучення внеску члена кредитної спілки на депозитний рахунок № 10-07 від 7 жовтня 2011 року. Таким чином, суд ураховуючи вищевказані вимоги закону, а також обставини справи, приходить до висновку, що відповідач своїх зобов'язань по поверненню позики не виконав, у зв'язку із чим з нього на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики та борговою розпискою в розмірі 1000 дол. США, що станом на час звернення позивача до суду становить 11 383 грн. 20 коп. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, на підставі аналізу положень ст. 625 ЦК України суд приходить до висновку, що позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики у зв'язку із простроченням позичальником строку повернення позики й відповідно нести відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України. Отже, три відсотки річних, що підлягають сплаті відповідачем на користь позивача нараховуються відповідно до ст. 625 ЦК України з наступного дня після терміну, до якого [PERSON] повинен був виконати зобов'язання, а саме з 1 вересня 2012 року по день звернення до суду, а саме 19 травня 2014 року і є відповідальністю за несвоєчасне повернення позики. При цьому, розмір трьох відсотків річних від суми боргу, який підлягає стягненню з [PERSON] становить 562 грн. 30 коп. (1000 дол. США, що еквівалентно 11383,20 грн. (сума боргу) х 3 % х 601 (дні прострочення)/365/100). Щодо позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] суми основного боргу в подвійному розмірі на підставі ч. 2 ст. 230 ЦК України, то суд вважає, що заявлений позов в цій частині позовних вимог задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Так, звертаючись до суду із вищевказаними вимогами, позивач стверджував про те, що [PERSON] достовірно знаючи, що не має можливості повернути грошові кошти навмисно ввів його в оману в частині обставин, які впливають на вчинення правочину, а саме в частині того, що отримані у борг кошти він повернене до 31 серпня 2012 року й відповідно вважає, що відповідач навмисно ввів його в оману, а тому на підставі ч. 2 ст. 230 ЦК України просив стягнути з відповідача збитки у подвійному розмірі. Так, відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними - правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Частиною 2 ст. 230 ЦК України встановлено, що сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Разом з тим, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що договір позики, який укладений між ним та відповідачем був укладений унаслідок введення відповідачем його в оману, як і не надано доказів наявності з боку відповідача дій спрямованих на навмисне введення його в оману при укладенні договору позики. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може гуртуватися на припущеннях, а наявність вироку суду, яким відповідача визнано винним у вчиненні злочинів передбачених ст. 191 ч. 5, ст. 190 ч. 4, ст. 28 ч. 3, ст. 364-1 ч. 2, ст. 28 ч. 3 ст. 366 ч. 2, ст. 209 ч. 3 КК України не є доказом факту застосування [PERSON] при укладенні договору позики з позивачем обману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. До того ж, позивач не звертався до суду з відповідним позовом про визнання укладеного між ним та відповідачем договору позики недійсним з підстав ст. 230 ЦК України й відповідно даний договір недійсним не визнано, а також не оспорено. Тому ураховуючи вищевказане, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в даній частині позову. Крім того, відповідно до правил ст. 88 ЦПК України у справі слід провести розподіл судових витрат та стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 340 грн. 00 коп. На підставі ст. ст. 11, 230, 509, 526, 527, 533, 610-612, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: partial