Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

У червні 2016 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом. В своєму позові позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири, укладений між [PERSON], [PERSON] (06.11.2009 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON]. Після укладення шлюбу змінила своє прізвище на «[PERSON]») та [PERSON], згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON], [PERSON] прийняли у дар по одній другій частині квартири [ADDRESS]. Договір складено у письмовій формі, посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. та зареєстровано в реєстрі за №2332. В обґрунтування свого позову посилається на те, що під час складання договору дарування помилялася щодо юридичних наслідків, які створює правочин, вважала, що укладає договір довічного утримання. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явилися, подали до суду заяви в яких зазначили, що свої позовні вимоги вони підтримують, просили позов задовольнити і розглянути справу без їх участі, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач-1 в судове засідання у справі не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідач-2 в судове засідання у справі не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник Відповідача-3 в судове засідання у справі не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання у справі не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенню ст. 224 ЦПК України. Дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 27 травня 2008 року між [PERSON], [PERSON] (06.11.2009 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON]. Після укладення шлюбу змінила своє прізвище на «[PERSON]») та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON], [PERSON] прийняли у дар по одній другій частині квартири [ADDRESS]. Договір складено у письмовій формі, посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. та зареєстровано в реєстрі за №2332. Також встановлено, що ця квартира належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 21.12.1993 року згідно з розпорядженням №Л-1521, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів, зареєстрованого в МБТІ м. Дніпропетровська 21.12.1993 року, та записано в реєстрову книгу за №93п-22. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Встановлено, що після укладення договору дарування відповідач-2 дар не прийняла, в квартиру не вселялася, ніколи не проживала у цій квартирі, піклування за [PERSON] не здійснювала. Виходячи з того, що укладаючи договір дарування [PERSON] мала на увазі укладення договору довічного утримання, вона не мала наміру відчужувати квартиру. Відповідач-1 піклувалася за [PERSON], забезпечувала необхідним доглядом. В періоди з 17 квітня 2016 року по 5 червня 2016 року та з 25 червня до моменту подання позову до суду забирала її до себе, дбала та забезпечувала всім необхідним, що документально підтверджено, однак зобов'язаннявчинення таких дій не може бути умовою договору дарування. Виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідач-1 виконувала свої обов'язки по догляду за [PERSON], але замість договору довічного утримання помилково був укладений договір дарування, який значно знижує можливість використання предмету договору за цільовим призначенням. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З роз'яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Позивач під час складання договору дарування помилялася щодо юридичних наслідків, які створює правочин. Неправильне сприйняття призначення договору вплинуло на волевиявлення позивача, тобто за інших обставин можна вважати, що така угода не була б укладена. Верховний Суд України в постановах Судової палати у цивільних справах від 21 жовтня 2015 року, у справі № 6-202цс15, від 11 листопада 2015 року, у справі № 6-1124цс15 висловив такі правові позиції: Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Під час укладання договору позивач був похилого віку, в зв'язку з цим мав необхідність у догляді й сторонній допомозі. Він зареєстрований і проживає у квартирі [ADDRESS], яка є єдиним житлом позивача. Після укладення договору відповідачі фактично не отримали нерухомість, а позивач продовжував своє проживання в квартирі та ведення побуту. Згідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи викладене вище, а також приймаючи до уваги те, що позивач вчинивши договір дарування належної їй квартири, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а після укладення договору відповідачі фактично не отримали нерухомість, а позивач продовжувала своє проживання в квартирі та ведення побуту, суд приходить до висновку, що вимоги позову підставні, а тому їх слід задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved