Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

У червні 2015р. позивач [PERSON] звернулася до Фастівського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою №131 в будинку №1 по вул. Щавінського в м. Фастів Київської області. Свою позовну заяву позивач мотивувала тим, що вона постійно проживає і зареєстрована у квартирі за адресою: [ADDRESS], дана квартира належить на праві спільної сумісної власності їй та [PERSON] по ? частині, а [PERSON] належить на праві спільної часткової власності ? частина. Крім того, позивач вказує, що у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі, які являються її внуками. Однак останні ніколи не проживали та не проживають у вказаній квартирі, матеріально не допомагали утримувати та обслуговувати квартиру, тому позивач звернулася до суду з даною заявою. В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила його задовольнити. Проти винесення заочного розгляду не заперечувала. Відповідачі в судове засідання повторно не зявилися, повідомлялися судом вчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Згідно зі статтею 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши пояснення позивача, розглянувши подані документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що позивач і відповідачі зареєстровані в [INFO], що підтверджується Довідкою відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві від 03.07.2015р. (а.с.16-17). Актами про не проживання [PERSON] та [PERSON] за місцем реєстрації від 11.06.2015 р.,. відповідно, складених комісією у складі мешканців та голови будинкового комітету будинку № 1 по вул.. Щавінського в м. Фастів встановлено, що [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживали раніше та на даний час не проживають. (а.с.11-12). Статтею 163 Житлового кодексу Української РСР зазначено, що у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст.72 ЖК України). З огляду на те, що як встановлено у судовому засіданні відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у №131 в будинку №1 по вул. Щавінського в м. Фастів Київської області, доказів, які б підтверджували поважність причин відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання в матеріалах справи не міститься, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 383, 391,405 ЦК України, ст.ст. 71, 72, 150, 163 ЖК Української РСР, та

Outcome: approved