Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

У червні 2018 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» (далі по тексту - ТОВ «Максус Лізинг», відповідач) про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення стягнення авансового платежу в розмірі 26 300 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. 17.05.2018 [PERSON] уклав з ТОВ «Максус Лізинг» договір фінансового лізингу № 01104, згідно якого відповідач зобов`язався придбати на умовах фінансового лізингу автомобіль марки ВАЗ 2172, 2014 р.в., вартістю 91 000 грн. На виконання умов договору позивач сплатив на рахунок відповідача 26 300 грн. З дня укладення договору жодних дії щодо його виконання сторонами не вчинялось, транспортний засіб позивачу не передано, на усні вимоги позивача повернути сплачені кошти відповідач не реагує. У зв`язку з цим стало зрозуміло, що позивача введено в оману, а дійсною метою укладання договору було не надання у власність транспортного засобу, а отримання грошових коштів та розірвання договору без повернення сплаченого авансового платежу, який таким не являється. Позивач вважає вказаний договір нікчемним вказуючи, що не було дотримано положення закону щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу за участю фізичної особи. Позивач також посилається на недійсність договору з підстав його невідповідності вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг», ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». На обґрунтування цих доводів позивач зазначає, що договір не містить його істотної умови - предмету лізингу, сторонами не було погоджено графіку сплати лізингових платежів, відповідач не має ліцензії на здійснення фінансових послуг з фінансового лізингу, а умови договору, які встановлюють комісію за організацію договору в розмірі 10% та жорстку відповідальність лізингоодержувача за невиконання умов договору і не передбачають відповідальності за це лізингодавця є несправедливими. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони позивача. Відповідач повідомлявся про розгляд справи шляхом направлення судових повісток за його місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проте в судове засідання його представник не з`явився без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подав. Зважаючи на неявку відповідача та неподання відзиву на позов, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Нез`явлення учасників справи є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. ІІ. Процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. ?Ухвалою від 30.07.2018 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 06.11.2018. ?06.11.2018 представник подав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача та ухвалення заочного рішення. ?06.11.2018 суд відклав розгляд справи на 21.01.2019. ?21.01.2019 суд відклав розгляд справи на 18.04.2019. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 17.05.2018 між ТОВ ««Максус Лізинг» (згідно договору - лізингодавець) та [PERSON] (згідно договору - лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 01104 (далі за текстом - договір). Відповідно до умов вказаного договору лізингодавець зобов`язався придбати у власність предмет лізингу - транспортний засіб, та передати його в користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором, а лізингоодержувач - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору. Предметом фінансового лізингу за даним договором є транспортний засіб марки (модель) Lada (ВАЗ-2172), об`єм двигуна 1600, з механічною коробкою передач, вартість якого на дату укладення договору становить 91 000 грн. (пункти 1.1., 8.2.). Стаття 9 оспорюваного договору визначає, що комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу у розмірі 10%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію протягом строку дії Договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Комісія за організацію договору входить до складу обов`язкових платежів, які лізингоодержувач зобов`язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. Авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 25% від вартості предмета лізингу. Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж на умовах, викладених у даному договорі, впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, які визначені у Додатку № 1 до даного договору. Згідно пункту 1.7. статті 7 та пункту 4.1. статті 4 Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організації договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого в авансового платежу на умовах, викладених у пункту 9.4. статті 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у пункту 9.5. статті 9 даного договору. Згідно з пунктом 1.8. статті 1, пунктом 2.1 статті 2 Договору його укладено у простій письмовій формі, договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання зобов`язань сторонами. В день підписання договору на виконання його умов [PERSON] сплатив на рахунок ТОВ «Максус Лізинг» кошти в сумі 26 300 грн., що підтверджується квитанцією від 17.05.2018. ІV. Оцінка суду. Правовідносини, які виникають з договору лізингу, регулюються положеннями параграфу 6 глави 58 ЦК України, а загальні правові та економічні засади фінансового лізингу - Законом України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон № 723/97-ВР). Згідно з частиною 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості ізлізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до положень частини 2 статті 1 Закону № 723/97-ВР за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відтак істотними умовами договору лізингу, що визначені законом, є предмет, строк, на який предмет передається у користування лізингоодержувачу, та розмір лізингових платежів. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Позивач посилається на те, що оспорюваний договір не містить усіх істотних умов договору, проте зі змісту договору вбачається, що строк дії договору та строк лізингу чітко визначені статтею 2 Договору, а графік сплати лізингових періодичних платежів - статтями 8, 10. До того ж невід`ємною частиною Договору є Додаток № 1 (пункт 16.12. статті 16, стаття 17), у якому також зазначені предмет лізингу та графік сплати лізингових платежів. Підписання [PERSON] зазначеного договору, а також Акту обраного автомобіля, у якому ідентифіковано предмет лізингу, є доказом ознайомлення його з предметом договору та усіма його умовами. Отже з огляду на вищенаведене, незважаючи на ненадання суду Додатку № 1 до оспорюваного договору, доводи позивача щодо недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору не заслуговують на увагу і є безпідставними. До того ж недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору не може бути підставою для визнання його недійсним, а лише свідчить не про те, що договір не був укладений, а таких вимог позивачем не заявлено. Частиною першою статті 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За приписом частини першої статті 6 Закону № 723/97-ВР договір лізингу має бути укладений у письмовій формі, а отже посилання позивача на те, що оспорюваний договір підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню, є необґрунтованими, у зв`язку з чим підстав для визнання його нікчемним суд не вбачає. Даючи оцінку доводам позивача про відсутність у відповідача ліцензії на здійснення фінансових послуг з фінансового лізингу, суд керується положенням частини 1 статті 227 ЦК України, згідно яких правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. За вимогами статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до пункту 3 статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» діяльність з надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Ураховуючи зміст умов спірного договору, суд дійшов висновку, що діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу підлягає ліцензуванню. Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) були затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 № 913. Відповідачем не надано доказів наявності у нього ліцензії на право здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, що свідчить про її відсутність. Даючи оцінку доводам позивача щодо невідповідності умов договору Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII), суд враховує, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг (стаття 1-1). З огляду на суб`єктний склад сторін оспорюваного договору та об`єкта зафіксованих у ньому зобов`язань, суд дійшов висновку, що Закон № 1023-XII поширюється на спірні правовідносини. Відповідно до статті 18 Закону № 1023-XII продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно із частиною 3 зазначеної статті Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідно компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Згідно з умовами, визначеними преамбулою та статтями 9, 10 оспорюваного договору, лізингові платежі за цим договором складаються з комісії за організацію договору в розмірі 10% від вартості предмету лізингу, авансового платежу в розмірі 25% і щомісячних авансових платежів, які відшкодовують вартість предмета лізингу. Відповідно до статті 16 Закону № 723/97-ВР сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. За положеннями цієї статті комісія за організацію договору не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру комісії за організацію договору, яка в розумінні статті 16 Закону № 723/97-ВР не вважається лізинговим платежем, а фактично полягає лише у виготовленні типової форми договору. Пунктом 9.6. договору передбачено, що кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховується по даному договору у наступному порядку: комісія за організацію договору; авансовий платіж - у разі наявності; різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного; комісія за передачу предмету лізингу -договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5. ст. 9 даного договору. Зі статті 12 договору вбачається, що у разі розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача лізингодавець повертає йому лише 80% сплаченого авансового внеску, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору,а комісія за організацію договору не повертається ні за яких умов. Натомість оспорюваний договір не містить жодних санкцій для лізингодавця в разі невиконання чи неналежного виконання ним умов договору, зокрема, обов`язків щодо придбання та передачі споживачу предмета лізингу. З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Відповідно до частини 5 статті 18 Закону № 1023-XII, якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. За положеннями частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За приписом частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відтак зважаючи на відсутність у відповідача ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу та несправедливість низки умов договору фінансового лізингу, що є порушенням вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та враховуючи, що відповідачем не надано доказів, що ним вчинялися будь-які дії на виконання зобов`язань за цим договором, суд відповідно до вимог частини 1 статті 215, частини 1 статті 203 ЦК України вбачає підстави для визнання цього договору недійсним в цілому. Вирішуючи питання про те, які правові наслідки слід застосувати до даного договору, суд враховує, що за загальним наслідком визнання правочину недійсним, встановленим частиною 1 статті 216 ЦК України, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи, що оспорюваний договір частково виконаний лише позивачем, з відповідача на його користь підлягають стягненню всі кошти, сплачені за недійсним правочином. V. Розподіл судових витрат між сторонами. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, на підставі частини третьої статті 22 Закону № 1023-XII, а тому суд з урахуванням положень статті 141 ЦПК України стягує судовий збір з відповідача в дохід держави за дві вимоги за ставками, встановленими для юридичних осіб за подання позовної заяви майнового та немайнового характеру, що становить 3 842 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved