Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, з урахуванням уточнень, до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення. Позовна заява мотивована тим, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають його колишня дружина - [PERSON] та їхня донька - [PERSON] , [INFO] . Згодом йому стало відомо, що у квартирі також проживає чоловік [PERSON] - [PERSON] , згода на вселення він як власник квартири не надавав. На даний час він не може у повній мірі реалізувати своє право власності на житло, оскільки його займають відповідачі, [PERSON] добровільно звільнити квартиру відмовляється, [PERSON] змінила замки від вхідних дверей та не пускає його до квартири, чим створюють йому перешкоди у користуванні належним йому на праві власності майном. Вказував, що відповідачі не є членами його сім`ї. З 2009 року він вимушений проживати у гуртожитку по [ADDRESS] . Також вказував, що відповідачі не сплачують комунальні послуги, зокрема за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, чим створюють негативні наслідки для нього. З урахуванням викладеного на підставі норм ЦК України щодо захисту права власності [PERSON] , з урахуванням останніх уточнень, просив суд зобов`язати [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] ; виселити [PERSON] із зазначеної квартири, без надання іншого житлового приміщення. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення задоволено частково. Вселено [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] передати [PERSON] ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS] та не чинити йому перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] . У іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. У лютому 2018 року від [PERSON] до суду надійшла заява про перегляд вищезазначеного судового рішення. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В. від 23 березня 2018 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішення від 14 грудня 2017 року у цивільній справі №754/7377/17-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Призначено підготовче засідання у справі з викликом сторін. 03 липня 2018 року від [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] посилаючись на те, що не чинить позивачу перешкод у користуванні квартирою. Замки від вхідних дверей квартири були замінені у зв`язку із технічною несправністю. Зазначала, що не заперечує передати [PERSON] ключі від вхідних дверей квартири, проте він із таким проханням до неї не звертався. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В. від 04 березня 2019 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення. Призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву за викладеними в ній обставинами та просив її задовольнити. [PERSON] та представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у задоволенні позову просили відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача судом встановлено наступне. [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , згідно з договором купівлі-продажу квартири від 22 квітня 2002 року (а. с.9-10). Згідно з листом Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 31 березня 2017 року № 102/04/30-2693, у квартирі [ADDRESS] зареєстровано три особи: [PERSON] , [PERSON] та їх донька [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Із відповіді Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у м. Києві від 07 березня 2017 року № 134-аз/41/11/02-2017 вбачається, що 26 лютого 2017 року [PERSON] здійснив виклик на спеціальну лінію «102» про те, що у квартирі замінені замки та його не впускають до помешкання за адресою: [ADDRESS] (а. с.13). Зазначена обставина підтверджується висновком про проведену перевірку, складеним Деснянським управлінням поліції Головного управління Національної поліції України у м. Києві від 11 березня 2017 року (а. с.14). Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статті 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Судом встановлено, що [PERSON] не є членом сім`ї власника спірної квартири - [PERSON] , а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. У матеріалах справи відсутні докази згоди [PERSON] на вселення [PERSON] у спірну квартиру. Ураховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом та наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] про виселення [PERSON] , оскільки останній вселився у спірну квартиру з порушенням житлового законодавства України, а тому не набув права користування спірним житлом і підлягає виселенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] про зобов`язання [PERSON] не чинити йому перешкод у користуванні житлом, то суд не вбачає правових підстав для задоволення цих вимог, оскільки із написаної власноруч розписки [PERSON] від 10 вересня 2018 року, вбачається, що він отримав від представника [PERSON] ключ від вхідних дверей спірної квартири (а.с. 100). У матеріалах справи відсутні докази того, що після передачі ключів від спірної квартири, позивач звертався до правоохоронних органів стосовно того, що [PERSON] чинить йому перешкоди у користуванні житлом, а тому дані вимоги є необґрунтованими. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі частини першої статті 141 ЦПК України, відповідно до якої з [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 грн 80 коп. На підставі статей 15, 16, 316, 319, 321, 391 ЦК України,

Outcome: partial