Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 8 вересня 2012 року нею був укладений шлю з [PERSON]. В шлюбі 13 лютого 2013 року народжений син [PERSON]. Сімейне життя не склалося, з квітня 2015 року шлюбні відносини з відповідачем фактично припинено. З зазначеного часу вона з сином мешкає окремо від відповідача, спільне господарство з відповідачем не ведеться. 28 липня року Селидівським міським судом Донецької області ухвалено рішення про розірвання шлюбу між нею та [PERSON]. З посиланням на положення ст.ст. 80, 141, 180, 182 СК України та постанову Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» просила встановити [PERSON] аліментні зобовязання щодо утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частки всіх видів доходів , що найкращим чином задовольнить потребу в матеріальних коштах в звязку з вихованням дитини та не призведе відповідача до скрутного матеріального становища. Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 23 січня 2017 року позов [PERSON] задоволено: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 24.05.2016 року, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття; допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. В апеляційній скарзі [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд взагалі не прийняв до уваги, бо нічого крім слів позивачки в справі немає і суду не надано не тільки достовірних, а жодних доказів того, що є підстави для стягнення аліментів з відповідача; вважає, що рішення про повне задоволення позовних вимог про стягнення аліментів ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права; судом не враховано ні матеріальне положення відповідача, ні матеріальне положення позивачки, а про її доходи взагалі немає жодного слова; після подання доказів про неправомірність заочного рішення, а саме часткові доходи позивачки, докази про матеріальний стан відповідача, документи про добровільне виконання обовязку по утриманню дитини, суд не прийняв до уваги нічого … відмовив у перегляді заочного рішення, яке взагалі необґрунтоване і не взято до уваги вимоги ст. 141 СК України; позивачка не надала жодного доказу про те, що вона взагалі щось купує дитині, бо одягає її батько, ліки купує батько, відпочиває син та розважається також з батьком, бо половину, а іноді і більше часу на тиждень, а іноді і тижнями [PERSON] Давид проводить з батьком; цим обставинам, які у відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, суд не дав жодної оцінки; позивачка ж в свою чергу, як тимчасово переміщена особа, згідно документів проживає з дитиною і отримує всілякі допомоги, як на себе та і на дитину, у звязку з чим її дохід і дохід дитини, який вона отримує, значно перевищують доходи відповідача; відповідач, в свою чергу, також тимчасово переміщена особа, але у звязку з тим, що він чоловік і працює, а також те, що його житло зруйноване повністю і відновлювати нічого, жодної допомоги він не отримує, про що свідчить довідка про його доходи. У судовому засіданні апеляційного суду відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, пояснивши при цьому, що він згоден виплачувати аліменти, але в меншому розмірі ніж визначено судом. У судове засідання апеляційного суду позивачка не зявилась; про час і місце розгляду справи повідомлена повісткою та телефонограмою, яка зареєстрована у журналі телефонограм за № 1073 від 20 березня 2017 року. Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача та його представника, перевіривши доводи апеляційної скарги і дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] та стягуючи з відповідача аліменти в розмірі ? частки його доходів суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; при цьому суд не взяв до уваги посилання відповідача у наданих запереченнях щодо належного матеріального забезпечення дитини, оскільки даний факт не знайшов свого підтвердження належними та допустимими доказами;крім того, обставини, викладені у запереченнях до позову свідчать про виконання батьком своїх обовязків по вихованню дитини і не є підставою для відмови у задоволенні позову; суд також вважав неспроможними доводи відповідача, викладені в запереченнях щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки позивачка має значно більший дохід, оскільки перебування на обліку [PERSON] як фізичної особи-підприємця не є підставою для звільнення батька від обовязку щодо утримання дитини. Проте повністю погодитися з такими висновками неможливо. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 08.09.2012 року, який на підставі рішення Селидівського міського суду Донецької області від 28 липня 2015 року розірвано. Сторони є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 02.12.2015 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа служба у справах дітей Вугледарської міської ради, служба у справах дітей Селидівської міської ради відібрано у [PERSON] малолітню дитину [PERSON], [INFO] та повернуто його матері [PERSON] Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15.12.2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 03.02.2016 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], треті особи служба у справах дітей Вугледарської міської ради Донецької області, орган опіки та піклування Селидівської міської ради Донецької області про визначення місця проживання дитини відмовлено. З матеріалів справи також вбачається, що позивачка разом з дитиною [PERSON], [INFO], є внутрішньо переміщеними особами, які проживають за адресою: [INFO]. Відповідно до ч.1 ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. ч.1, 2, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 2 ст. 18 СК передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Як вбачається з матеріалів справи домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини між сторонами у справі немає. Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалась на те, що з квітня 2015 року шлюбні відносини з відповідачем припинені і з того часу вона з сином проживає окремо від відповідача; домовленості про добровільну виплату аліментів на дитину між нею та відповідачем не досягнуто. Просила з урахуванням положень ст. 182 СК України стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини і прийняти до уваги, що [PERSON] працездатного віку (26 років), протипоказань відносно умов праці не має; за фізичним станом здоровий (на обліку в медичному закладі стосовно будь-яких захворювань не стоїть); аліменти нікому не сплачує, стягнень по виконавчим документам з нього не проводиться (не має непогашених грошових зобовязань); інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків немає; фактично не несе жодних фінансових витрат (не маючи власного житла, мешкає з батьками, якими проводиться оплата житлово-комунальних послуг). Зазначені обставини відповідачем не спростовані. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 10, 60,212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини до досягнення дитиною повноліття. Доводи апеляційної скарги на правильність висновку суду в цій частині не впливають, оскільки нормами сімейного законодавства при вирішенні питання щодо стягнення аліментів не передбачено врахування доходів позивачки; визначальним при стягненні аліментів є факт проживання дитини, в даному випадку з матірю; частиною 1 ст. 182 СК України визначені обставини, які враховуються при визначені розміру аліментів, а саме: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Придбання відповідачем одежі, іграшок, ліків, продуктів харчування, а також оплата відпочинку та розваг дитини, про що відповідачем надані письмові докази (квитанції, чеки тощо), на думку апеляційного суду, не може бути підставою для відмови у позові [PERSON] у стягненні аліментів на утримання дитини, оскільки фактичне місце проживання дитини визначено з матірю. Крім того, сам факт звернення позивачки до суду з позовом про стягнення аліментів свідчить про її незгоду з обраним відповідачем способом надання матеріальної допомоги на утримання дитини. Разом з тим, зазначені обставини підтверджують, що відповідач певною мірою приймає участь у матеріальному забезпеченні дитини. У судовому засіданні апеляційного суду відповідач пояснив, що чотири дні в неділю син знаходиться у нього і він забезпечує його всім необхідним. Зазначені обставини підтверджені також поясненнями допитаного апеляційним судом свідка [PERSON] матері відповідача. З матеріалів справи також вбачається, що відповідач [PERSON] працює і його середня заробітна плата на час розгляду справи судом першої інстанції становила 1378.00 грн. Він також є особою, переміщеною з району проведення антитерористичної операції і його місце проживання зареєстроване в [INFO]. Відомості про отримання у звязку з цим відповідачем будь-якої соціальної допомоги відсутні. За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення аліментів з відповідача в розмірі 1/4 частки його доходів. Апеляційний суд вважає, що в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні з ухваленням нового рішення про стягнення аліментів на користь позивачки на утримання дитини в розмірі 1/6 частки всіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно.

Outcome: partial