Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], в якому просив визнати неправомірним нарахування йому заборгованості у сумі 3375,78 грн за період з 22.07.2011 року по 16.12.2011 року так як цей період виходить за межі трирічного строку пред'явлення виконавчого листа до виконання, просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментах у розмірі 24617,91 грн за період з грудня 2011 року по грудень 2014 року тому що [PERSON] не пред'являла виконавчого листа до виконання без поважних причин, і просив зупинити хід виконавчих дій щодо реалізації його рухомого майна на час проведення судових дій. Рішенням суду позов задоволено частково. Суд зменшив розмір заборгованості по аліментам у зв'язку з невірним прорахунком старшим державним виконавцем періоду, що передував пред'явленню [PERSON] виконавчого листа до виконання, зменшивши суму заборгованості у розмірі 27993,69 грн на 3375,78 грн, так як саме ця сума нарахована з 22.07.2011 року по 16.12.2011 року є неправомірною, та відмовив в решті позову, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в сумі 66,96 грн. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що заборгованість по аліментам виникла з вини відповідача внаслідок не пред'явлення без поважних причин виконавчого листа до виконання. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Корюківського районного суду від 05.08.2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.07.2011 року і до повноліття дитини. Рішенням Корюківського районного суду від 24.12.2014 року шлюб між сторонами був розірваний, а рішенням цього ж суду від 18.11.2015 року було вирішено питання про поділ спільного сумісного майна. Постановою старшого державного виконавця ВДВС Корюківського РУЮ від 16.12.2014 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2-300/11 виданого 05.08.2014 року Корюківським районним судом. У січні 2016 року [PERSON] дізнався, що за цим виконавчим листом йому була нарахована заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 27993,69 грн за період з 22.07.2011 року по травень 2016 року і у березні 2016 року ВДВС Корюківського РУЮ наклав арешт на його рухоме майно з подальшою реалізацією у зв'язку з наявною заборгованістю по аліментах. [PERSON] вважає, що нарахування заборгованості по сплаті аліментів за весь період, що передував пред'явленню виконавчого листа до виконання, суперечить положенням ч.1 ст.194 СК України, тобто нарахована заборгованість більше ніж за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Крім того, [PERSON] вважає, що заборгованість повинна нараховуватись тільки з часу пред'явлення виконавчого документа до виконання, тобто з 16.12.2014 року, так як відповідачка не пред'являла виконавчий лист до виконання без поважної причини, оскільки після рішення суду про стягнення аліментів сімейне життя налагодилось, сторони продовжили проживати однією сім'єю і [PERSON] добровільно утримував сім'ю. Також [PERSON] просив зупинити хід виконавчих дій щодо реалізації його рухомого арештованого майна на час проведення судових дій. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість повинна нараховуватись за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання, і нарахування 3375,78 грн за період з 22.07.2011 року по 16.12.2011 року є неправомірним. Відмовляючи в задоволенні решти вимог, суд вказав на відсутність доказів. Фактично рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оскаржується. Що стосується висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про звільнення [PERSON] від сплати заборгованості по аліментам на користь [PERSON] за період з грудня 2011 року по грудень 2014 року, то апеляційний суд вважає, що вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права. Частина 3 ст.197 СК України передбачає можливість суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. [PERSON] стверджує, що виконавчий лист [PERSON] не пред'являла до виконання так як вони, після рішення суду про стягнення аліментів, налагодили сімейні стосунки, які тривали до розлучення. В рішенні Корюківського районного суду від 24.12.2014 року суд зазначив, що на час розгляду справи сторони фактично припинили сімейно-шлюбні відносини. Свідки [PERSON] і [PERSON] підтвердили пояснення [PERSON] про те, що [PERSON] та [PERSON] з 2011 року і по 2014 рік проживали разом як сім'я. [PERSON] пояснила непред'явлення виконавчого листа до виконання до грудня 2014 року тим, що в рішенні суду про стягнення аліментів була допущена описка у даті видачі свідоцтва про народження однієї дитини, яку виправили лише у грудні 2014 року. Аналізуючи наведені сторонами докази, апеляційний суд приходить до висновку, що заборгованість за період з грудня 2011 року по листопад включно 2014 року виникла не з вини [PERSON], а внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа [PERSON] до виконання. У зазначений період сторони проживали однією сім'єю, мали спільний бюджет, і, у разі відсутності добровільного утримання дітей позивачем, [PERSON] могла пред'явити виконавчий лист до виконання, при цьому наявна описка у рішенні не перешкоджала цьому і виправлялась у встановленому порядку. Оскільки вказаним обставинам суд першої інстанції не дав належної правової оцінки, то рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову - за виключенням заборгованості за грудень 2014 року, так як у цей період сторони припинили сімейні відносини і виконавчий лист, після виправлення описки,був пред'явлений до виконання. Відмова суду у задоволенні вимог про зупинення виконавчих дій щодо реалізації його рухомого майна на час проведення судових дій, є правомірною, оскільки такі дії врегульовані п.7 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» і [PERSON], як зазначений відповідач по справі, не має відношення до зупинення виконавчих дій.

Outcome: partial