Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: виконуючого обов'язки директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення [PERSON] про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовані тим, що він до 14.04.2015 року працював на посаді водія автотранспортних засобів 1 класу сектору з експлуатації транспорту дирекції Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі по тексту - відповідач, Концерн РРТ). Згідно з наказами Концерну РРТ від 12 лютого № 4/ок, 19 березня № 102 та 14 квітня 2015 року № 139 позивача було звільнено з займаної посади 25 березня 2015 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України). Проте, позивач вважає, що його звільнено без законної підстави та з порушенням встановленого порядку з огляду на наступне. Так, позивач посилався на те, що відповідно до ч. 2 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої п. 1 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, а згідно роз'яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Окрім того, в Концерні РРТ створена та діє Професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозв'язку і телебачення (далі по тексту - третя особа-1, Профспілка Концерну РРТ), членом якої є позивач. Однак, в порушення вимог ст. 43 КЗпП України до Профспілки Концерну РРТ жодного обґрунтованого подання керівника Концерну РРТ щодо надання згоди на звільнення позивача не надходило. А отже, згода Профспілки Концерну РРТ на звільнення позивача не надавалась. Також позивач зазначав, що адміністрація Концерну РРТ обґрунтовувала необхідність скорочення зменшенням обсягів робіт з автотранспортного забезпечення діяльності дирекції Концерну РРТ, скороченням кількості транспортних засобів, що обліковуються на балансі дирекції та приведенням штату водіїв автотранспортних засобів у відповідність до кількості та переліку автотранспортних засобів, що закріплені за водіями. Тобто, в зв'язку з тим, що автомобіль, який був закріплений за позивачем, переданий Львівській філії Концерну РРТ, начебто, виникла необхідність скорочення посади саме того водія, автомобіль якого переданий. Однак, відповідно до положень ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Відповідно до штатного розпису дирекції Концерну РРТ, який введений в дію з 01.12.2014 року в секторі з експлуатації транспорту Дирекції Концерну РРТ є посада водія автотранспортних засобів 2 класу. Отже, враховуючи положення ч. 1 ст. 42 КЗпП України, у зв'язку з передачею автомобіля Львівській філії Концерну РРТ, який був закріплений за позивачем, скорочена повинна була бути саме посада водія автотранспортних засобів 2 класу, оскільки позивач (водій 1 класу) має більш високу кваліфікацію ніж працівник, що обіймає посаду водія автотранспортних засобів 2 класу. Відтак, позивач мав переважне право на залишення на роботі, однак, роботодавець це право грубо порушив, звільнивши з роботи саме позивача. Викладені вище факти та норми КЗпП України свідчать про те, що позивач звільнений без законної підстави та з порушенням встановленого порядку. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 12 лютого 2015 року № 4/ок про звільнення [PERSON] з посади водія автотранспортних засобів 1 класу сектору з експлуатації транспорту 12 лютого 2015 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, а також поновити його на роботі на вказаній посаді, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.04.2015 року до моменту поновлення [PERSON] на роботі та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку. При цьому, покласти на виконуючого обов'язки директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення [PERSON] обов'язок відшкодувати шкоду Концерну РРТ, заподіяну в зв'язку із оплатою незаконно звільненому [PERSON]. часу вимушеного прогулу. Протокольною ухвалою суду від 02.06.2015 року було залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Професійну спілку Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення та Первинну профспілкову організацію Концерну радіомовлення (далі по тексту - третя особа-2, Первинна профспілка Концерну РРТ). В судовому засіданні представник позивача та третьої особи-1 [PERSON] позов підтримав та просив суд про його задоволення з підстав, викладених в позовні заяві та письмових поясненнях по справі. Вказував на те, що Профспілка Концерну РРТ має статус первинної профспілкової організації, що підтверджується Свідоцтвом про легалізацію профспілки, об'єднання профспілок від 16 квітня 2015 року № 110. При цьому, відповідно до ч. 9 ст. 16 Закону України «Про професій спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілка, об'єднання профспілок набувають права юридичної особи з моменту затвердження статуту (положення). Як зазначено в листі Профспілки Концерну РРТ від 24 квітня 2015 року № 1, статут вказаної профспілки затверджено 12 березня 2015 року, а тому позивач з 12 березня 2015 року, як член Профспілки Концерну РРТ, має права та гарантії передбачені діючим трудовим законодавством, у тому числі і гарантії щодо обов'язковості наявності згоди виборного органу первинної профспілкової організації в разі звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому, датою звільнення позивача є 25 березня 2015 року. Також звернув увагу суду на те, що відповідно до наказу Мінтрансзв'язку від 14.02.2006 року № 136 посади водія автотранспортних засобів 2 класу і водія автотранспортних засобів 1 класу є різними кваліфікаціями, що вказує на переважне право позивача на залишення на роботі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених у запереченнях на позовну заяву та додаткових поясненнях по справі. Посилався на те, що дійсно у зв'язку із зменшенням обсягів робіт з автотранспортного забезпечення діяльності дирекції Концерну РРТ, скороченням кількості транспортних засобів, що обліковуються на балансі дирекції, та приведенням штату водіїв транспортних засобів у відповідність до кількості та переліку автотранспортних засобів відповідно до наказу від 11.12.2014 року № 539 посада водія автотранспортних засобів 1 класу сектора з експлуатації транспорту була скорочена. Позивач належним чином був попереджений про наступне вивільнення, йому були запропоновані вакантні посади для переведення, від яких позивач відмовився. А тому, наказом від 12 лютого 2015 року № 4/ок позивача було звільнено, а наказами від 19 березня 2015 року за № 102 та 14 квітня 2015 року дата звільнення позивача була змінена на 14.04.2015 року у зв'язку із наданням позивачем до Концерну РРТ листків непрацездатності. Також зазначав, що в дирекції Концерну РРТ діє Первинна профспілкова організація Концерну РРТ, головою якої є [PERSON] У зв'язку із тим, що позивач не був членом вказаної Профспілки, керівник Концерну РРТ не звертався до профкому Первинної профспілки Концерну РРТ для отримання згоди на звільнення позивача відповідно до положень законодавства. Окрім того, про створення Профспілки Концерну РРТ та про членство позивача у ній роботодавця було повідомлено лише 29 квітня 2015 року листом від 24 квітня 2015 року, тобто після проведення скорочення та звільнення позивача. Більш того, згідно з даними ЄДР вказана профспілка була зареєстрована 16 квітня 2015 року. Також звернув увагу суду на те, що твердження позивача щодо наявності у нього переважного права на залишення на роботі відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України є необґрунтованими, оскільки згідно роз'яснень, які містяться в п. 19 постанови Верховного Суду України «Про практику розгляду свідчи трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника, є правом власника, а не обов'язком. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). При цьому, вказане переважне право застосовується в межах однорідних посад. Більш того, позивач не надав суду жодного доказу наявності у нього більш високої кваліфікації і продуктивності праці. В судовому засіданні представник третьої особи Первинної профспілки Концерну РРТ [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову та пояснив, що з моменту переобрання нового профкому Первинної профспілки Концерну РРТ 16 грудня 2014 року і до часу звільнення позивача, останній не був членом даної профспілки. У зв'язку із тим, що позивач не був членом Первинної профспілки Концерну РРТ ні під час попередження його про звільнення, ні під час безпосереднього звільнення керівництво Концерну РРТ не зверталося до профкому профспілки для отримання згоди на звільнення позивача відповідно до положень законодавства. Третя особа - виконуючий обов'язки директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення [PERSON] у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані в справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач з 21.06.2013 року працював на посаді водія автотранспортних засобів 1 класу сектору з експлуатації транспорту Дирекції Концерну РРТ, що підтверджується копією трудової книжки та копією наказу про прийняття на роботу № 68/ок від 20.06.2013 року (а.с. 7, 8, 48). Наказом Концерну РРТ від 11.12.2015 року № 539, у зв'язку із зменшенням обсягів робіт з автотранспортного забезпечення діяльності дирекції Концерну РРТ, скороченням кількості транспортних засобів, що обліковуються на балансі дирекції, та приведенням штату водіїв транспортних засобів у відповідність до кількості та переліку автотранспортних засобів посаду водія автотранспортних засобів 1 класу сектора з експлуатації транспорту, яку займав позивач, було скорочено (а.с. 11,41). Повідомленням від 12.12.2014 року позивача було попереджено про скорочення посади, яку він обіймає з 12.02.2015 року, а також запропоновано роботу на підприємстві відповідно до його спеціальності на вільних посадах згідно з Переліком вакантних посад Концерну РРТ (а.с. 43-36). Позивач був ознайомлений із вказаним повідомленням від 12.12.2014 року, про що свідчить його особистий підпис на титульній сторінці повідомлення (а.с. 43) Від пропозиції переведення на іншу роботу позивач відмовився, що підтверджується копією Акту про відмову від запропонованих посад від 12 грудня 2014 року (а.с. 102). Наказом від 12 лютого 2015 року № 4/ок позивача було звільнено з займаної посади 12 лютого 2015 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 8, 49). Наказами від 19 березня 2015 року № 102 та 14 квітня 2015 року № 139 дату звільнення позивача було змінено на 10 березня 2015 року, а потім на14.04.2015 року у зв'язку із наданням позивачем до Концерну РРТ листків непрацездатності (а.с. 9,10). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що, що його було звільнено незаконно та з порушенням встановленого порядку, оскільки, по-перше, роботодавцем не отримано згоди Профспілки Концерну РРТ на звільнення позивача, а, по-друге, при звільнені позивача не враховано, що позивач мав переважне право на залишення на роботі, однак, роботодавець це право грубо порушив, звільнивши з роботи саме його. Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно із ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У відповідності до положень ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і п.п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Як зазначали в судовому засіданні представники відповідача та третьої особи-2, на час скорочення посади, яку займав позивач, та видання наказу про його звільнення, в дирекції Концерну РРТ діяла Первинна профспілка Концерну РРТ. А, у зв'язку із тим, що позивач не був членом вищевказаної Первинної профспілки Концерну РРТ, керівник Концерну РРТ не звертався до її профкому для отримання згоди на звільнення позивача, що також не заперечувалось представником позивача в судовому засіданні. Щодо посилань позивача у позовній заяві та представника позивача в судовому засіданні на необхідність отримання згоди на звільнення позивача від Профспілки Концерну РРТ (третя особа-1) слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (далі по тексту - Закон) професійна спілка (профспілка) - це добровільна неприбуткова громадська організація, що об'єднує громадян, пов'язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання); а первинна організація профспілки - це добровільне об'єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі. Частиною 1 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно із частинами 1 та 2 статті 7 Закону членами профспілок можуть бути особи, які працюють на підприємстві, в установі або організації незалежно від форм власності і видів господарювання, у фізичної особи, яка використовує найману працю, особи, які забезпечують себе роботою самостійно, особи, які навчаються в навчальному закладі. Громадяни України вільно обирають профспілку, до якої вони бажають вступити. Підставою для вступу до профспілки є заява громадянина (працівника), подана в первинну організацію профспілки. При створенні профспілки прийом до неї здійснюється установчими зборами. Статтею 16 Закону профспілки, їх об'єднання легалізуються шляхом повідомлення на відповідність заявленому статусу. Легалізація всеукраїнських профспілок та їх об'єднань, інших профспілок та їх об'єднань здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань. При цьому, згідно ч. 7 вказаної статті Закону про належність до певної профспілки організації, які діють на підставі статуту цієї профспілки, надсилають легалізуючому органу за місцем свого знаходження повідомлення із посиланням на свідоцтво про легалізацію профспілки, на підставі якого вони включаються до реєстру об'єднань громадян. Первинні профспілкові організації також письмово повідомляють про це роботодавця. Проте, як встановлено в судовому засіданні, про створення Профспілки Концерну РРТ та про членство позивача у ній Концерн РРТ було повідомлено 29 квітня 2015 року листом від 24 квітня 2015 року № 1 (а.с. 56), а саме після проведення скорочення та звільнення позивача. Також дії з проведення державної реєстрації вказаної профспілки були проведені 16 квітня 2015 року, після проведення скорочення посади та звільнення позивача з займаної посади. Щодо посилань позивача та його представника на те, що при звільнені позивача не було враховано, що позивач мав переважне право на залишення на роботі, однак, відповідач це право грубо порушив, звільнивши з роботи саме його, суд зазначає наступне. Згідно із ч. 2 ст. 492 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. А частиною 1 статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. В обґрунтування свої позиції, позивач зазначав, що відповідно до штатного розпису дирекції Концерну РРТ, який введений в дію з 01 грудня 2014 року (а.с. 12-15) в секторі з експлуатації транспорту дирекції Концерну РРТ значиться посада водія автотранспортних засобів 2 класу. А тому, враховуючи положення ч. 1 ст. 42 КЗпП України, на думку позивача, у зв'язку з передачею автомобіля Львівській філії Концерну РРТ, який був закріплений за позивачем, скорочена повинна була бути саме посада водія автотранспортних засобів 2 класу, оскільки позивач (водій 1 класу) має більш високу кваліфікацію ніж працівник, що обіймає посаду водія автотранспортних засобів 2 класу. Тобто, позивач обґрунтовує наявність у нього переважного права на залишення на роботі порівняно з працівником, який займає посаду водія автотранспортних засобів 2 класу сектору з експлуатації транспорту дирекції Концерн РРТ. Проте, вказані посилання позивача судом відхиляються, оскільки наказом відповідача від 11.12.2015 року № 593 була скорочена посада саме водія автотранспортних засобів 1 класу сектора з експлуатації транспорту, а не посада водія 2 класу. Будь-яких обґрунтувань щодо наявності у позивача переважного права на залишення на роботі, порівняно з іншими працівниками, які займають посаду водія автотранспортних засобів 1 класу сектору з експлуатації транспорту дирекції Концерн РРТ у позовній заяві не зазначено, доказів на їх підтвердження до суду не надано. Згідно із п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). Згідно із статтями 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для його задоволення, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову в частині визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, зокрема щодо необхідності отримання згоди Профспілки Концерну РРТ на звільнення позивача та неврахування відповідачем переважного права позивача на залишення на роботі, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не доведені позивачем, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Оскільки в частині позовних вимог щодо поновлення на роботі та визнання незаконним і скасування наказу про звільнення судом відмовлено, суд вважає, що і у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та покладення на виконуючого обов'язки директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення [PERSON] обов'язку відшкодувати шкоду Концерну РРТ, заподіяну в зв'язку із оплатою незаконно звільненому [PERSON] часу вимушеного прогулу також слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 40-43, 492, 235 КЗпП України, ст.ст. 1, 7, 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та

Outcome: dismissed