Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області про визнання права власності та виключення майна з-під арешту, залучивши до участі в справі [PERSON] в якості третьої сторони без самостійних вимог. Позовні вимоги мотивовано тим, що 30 серпня 2007 року [PERSON] фактично відчужив на користь Позивача автомобіль марки ВАЗ 2107, 2007 року випуску, сірого кольору, кузов № [NUMBER], р/н [NUMBER], належний йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER]. Позивач стверджує, що фактично відбулось укладення договору купівлі-продажу вказаного автомобіля, оскільки ним передано [PERSON] кошти в розмірі 20 000 грн. (в рахунок вартості спірного автомобіля), а останнім на користь Позивача видано генеральну довіреність, якою [PERSON] уповноважено користуватися та розпоряджатися вказаним автомобілем, в т.ч. - знімати автомобіль з реєстраційного обліку. З метою оформлення права власності на автомобіль, Позивач звернувся до органів ДАІ, де йому повідомили, що проведення процедури оформлення за ним права власності на спірний автомобіль - неможливе, оскільки щодо [PERSON], який на даний час значиться власником вказаного ТЗ, відкрито виконавче провадження, тобто - автомобіль знаходиться під забороною. Викладені обставини і стали підставою звернення [PERSON] до суду із даним позовом, в якому останній просить визнати за ним право власності на автомобіль марки ВАЗ 2107, 2007 року випуску, сірого кольору, кузов № [NUMBER], р/н [NUMBER] та зняти арешт з майна, шляхом виключення даного транспортного засобу з-під опису. Позивач та його представник в судове засідання - не з'явилися, хоча про час та місце розгляду даної справи повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили, проте скерували заяви, в яких просили суд провести розгляд справи за відсутності позивача та його представника, а позовні вимоги - підтримали та просили їх задоволити. Крім того, просив вважати прізвище позивача згідно паспортних даних як «[PERSON]». Відповідач явку представника у судове засідання не забезпечив, разом з тим, подав заперечення на скаргу, у задоволенні якої просить відмовити за відсутності підстав для зняття арешту, а також просив розглянути позовну заяву без участі представника . Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив наступне. У відповідності до копії паспорта громадянина України серії 273727, виданого Ужгородським РВ УМВС України в Закарпатській області 12 грудня 2006 року [PERSON], [INFO], його прізвище зазначено «[PERSON]». Водночас, суд констатує, що провадження за даними, вказаними у позовній заяві відкрито за позовом [PERSON] У відповідності до ст. 219 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі, виправити допущені у судовому рішенні описки чи арифметичні помилки; питання про внесення виправлень вирішується в судовому засіданні. Оскільки вказана описка є суто технічною, а її виправлення носитиме виключно редакційних характер, допущена описка підлягає виправленню на підставі ст. 219 ЦПК України. Як вбачається з довіреності, виданої 30 серпня 2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дудись В.Н. та зареєстрованої в реєстрі за № 3699, [PERSON] уповноважив [PERSON] та/або [PERSON] (тобто, - Позивача та його батька) розпоряджатися, керувати та користуватися автомобілем марки ВАЗ 2107, 2007 року випуску, сірого кольору, кузов № [NUMBER], р/н [NUMBER], що належав довірителю на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER], виданого та зареєстрованого РЕВ Ужгородського МРВ УДАІ УМВС України в Закарпатській області від 29.08.2007 р. Таким чином, позивач користувався спірним транспортним засобом на підставі довіреності, виданої власником автомобіля - [PERSON] Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В силу ст. ст. 238, 244 ЦК України довіреність не є правовим оформленням переходу права власності. На підставі довіреності здійснюється представництво, однак. згідно зі ст. 207 цього кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Щодо моменту дотримання вимог ч. 4 ст. 334 ЦК України (якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації), то судом встановлено, що така реєстрація відбутись не могла з об'єктивних причин, а тому Позивач в даному випадку відповідальності не несе. Таким чином, цілком обґрунтовано, що між [PERSON] та [PERSON] мало місце укладення договору купівлі-продажу, а тому позовна вимога щодо визнання права власності на спірний автомобіль за Позивачем - підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як слідує із матеріалів справи та викладених у позовній заяві обставин, на виконанні відповідача перебувало виконавче провадження відносно виконання виконавчого листа за № 712/11657/12, виданого 04.11.2013 року Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 179 114 грн. матеріальної шкоди, в межах даного виконавчого провадження винесено постанову від 05.11.2013 р., якою оголошено арешт відносно всього майна боржника. Однак,за посиланням відповідача у даній справі 12 червня 2014 року вказане виконавче провадження закінчено, оскільки скасовано підставу видачі виконавчого документу. Разом з тим, суд констатує, що відповідачем не подано у відповідності до приписів ЦПК України належного доказу, що підтверджують вказане. Крім того, судом встановлено, що ще не знятий арешт спірного автомобіля в УДАІ УМВС України в Закарпатській області Дослідивши дану обставину, суд приходить до висновку, що вимога [PERSON] відносно зняття арешту - є підставною, оскільки перешкоджає йому виконання обов'язку як власника транспортного засобу, що використовує його на законних підставах, зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти днів після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. А відтак, позов у цій частині підлягає задоволенню за винятком вимоги щодо виключення майна з-під опису, яка внаслідок відсутності виконавчого провадження не узгоджується з нормою ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed