Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого остання зазначила, що 12 лютого 2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №24349, про стягнення з неї на користь відповідача заборгованості у сумі 36 743 гривні 65 копійок. 01 березня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Малковою М.В. було відкрито виконавче провадження №64660990 з виконання такого виконавчого напису. Про існування виконавчого напису та виконавчого провадження позивач дізналася після того, як за місцем її роботи надійшла постанова від 22 березня 2021 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Зазначений виконавчий напис позивач вважає незаконним, з тих підстав, що вимогу про стягнення заборгованості шляхом вчинення виконавчого напису пред`явлено зі спливом строків позовної давності, так як кредит був виданий на підставі договору, укладеного між позивачем та ПАТ «Альфа-Банк» 10 квітня 2014 року, шляхом перерахування коштів на банківську картку, строк дії якої два роки, а сума кредиту, яка була видана - 3150 гривень, зі строком повернення до 25 червня 2015 року. Крім того, позивач не визнає розмір заборгованості, яка вказана у виконавчому написі, оскільки, як зазначає остання у позові, така заборгованість перед ПАТ «Альфа-Банк» за договором була погашена нею у повному обсязі та в обумовлені договором строки. За вказаних обставин, позивач вважає, що нотаріусом при вчиненні виконавчого напису не дотримано вимог ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за №296/5, ст.ст. 257, 258, 268 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим просить визнати виконавчий напис, вчинений 12 лютого 2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С., зареєстрований в реєстрі за №24349, таким, що не підлягає виконанню. Разом з позовом [PERSON] було подано заяву про забезпечення позову. У строк, установлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач відзив, а третя особа пояснень на позовну заяву не надали. Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 01 червня 2021 року вказана позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Крім того, було задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 02 червня 2021 року суддею Гощанського районного суду Рівненської області задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову в даній цивільній справі. Будь-які інші процесуальні дії у справі не проводилися. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, у якій зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю. Також відповідно до ст. 141 ЦПК України позивач заявила, що судові витрати, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи будуть подані протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення у цій справі. Представник відповідача та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. З`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов належить задовольнити зважаючи на таке. Судом установлено, що між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі ПАТ «Альфа-Банк») шляхом підписання анкети-заяви про акцент публічної пропозиції Банку був укладений договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум», за умовами якого ПАТ «Альфа Банк» відкрив позивачу рахунок та випустив міжнародну платіжну картку строком дії 2 (два) роки з моменту її випуску, ліміт відновлювальної кредитної лінії склав 3150 гривень. Вказані обставини стверджуються даними анкети-заяви про акцент публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум» від 10 квітня 2014 року та додатку до договору від 10 квітня 2014 року. З виконавчого напису від 12 лютого 2021 року судом установлено, що приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Гораєм О.С. звернено стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №630120927 від 10 квітня 2014 року, укладеним між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк», право вимоги за яким перейшло до ТОВ «Кредитні Ініціативи», на підставі договору про відступлення прав вимоги за кредитними договорами 1 від 21 червня 2016 року, право вимоги за яким перейшло до ТОВ «ФК «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА», на підставі договору про відступлення прав вимоги за кредитними договорами 2019-1КІ/ВЕСТА від 26 грудня 2018 року, право вимоги за яким перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал», на підставі договору про відступлення прав вимоги за кредитними договорами 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року. Стягнення заборгованості проводиться за період з 16 січня 2019 року по 26 січня 2021 року у сумі 36096 гривень 65 копійок, в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту у розмірі 15 136 гривень 52 копійки; строкова заборгованість за комісією у сумі 1305 гривень 04 копійки; строкова заборгованість за штрафами і пенями у сумі 5864 гривень 87 копійок. Крім того за вчинення виконавчого напису нотаріусом з [PERSON] додатково стягнено на користь відповідача 650 гривень. Загальна сума, що підлягає стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт - Капітал» по виконавчому напису нотаріуса становить - 36 743 гривні 65 копійок. Згідно матеріалів виконавчого провадження №64660990, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Малковою М.В. в порядку примусового виконання виконавчого напису нотаріуса №24349 від 12 лютого 2021 року в межах виконавчого провадження №64660990 звернуто стягнення на доходи боржника, про що свідчить постанова від 22 березня 2021 року. Позивач вказуючи на те, що означений виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. незаконно, без належних на те правових підстав, звернулась до суду за захистом свого порушеного права. Норми права, які застосовує суд при вирішенні спірних правовідносин. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі ж правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87,88 Закону України «Про нотаріат», у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16 та від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17. У спірних правовідносинах судом встановлено, що позивач не визнає вказаний у виконавчому написі розмір заборгованості, у зв`язку із тим, що заборгованість перед ПАТ «Альфа-Банк» за договором нею була погашена у повному обсязі та в обумовлені строки, крім того позивач вказує на те, що вимога про стягнення заборгованості пред`явлена зі спливом строків позовної давності. Водночас доказів наявності безспірної заборгованості позивача та її розміру за кредитним договором №630120927 від 10 квітня 2014 року перед ТОВ «Вердикт Капітал» відповідачем суду надано не було. Зі змісту оспорюваного виконавчого напису вбачається, що стягнення заборгованості проводиться за період з 16 січня 2019 року по 26 січня 2021 року, що загалом викликає сумніви у дійсності розрахунків. Крім того, із оскарженого виконавчого напису чи інших письмових доказів суду не вдалось встановити з якого часу у відповідача виникло право вимоги та чи не минуло більше трьох років із цієї дати, зважаючи на те, що кредитний договір укладено у 2014 році. Що стосується виписки з особового рахунку позивача, яка містить загальний розмір заборгованості по кредиту, процентах, штрафам та пені, то така не дає можливості суду зробити висновок про дату та період виникнення та нарахування заборгованості по кредиту, відсоткам, штрафам та пені, з такої неможливо відслідкувати і дати внесення платежів позивачем, їх зарахування в рахунок погашення заборгованості, період за який виникла заборгованість, що позбавляє можливості встановити дату настання строку платежу по кредитному договору, підтвердити (перевірити) дані про прострочення платежу (наявності боргу), строку настання права вимоги до позивача за кредитним договором, пропуск строку позовної давності. На переконання суду, виписка з особового рахунку позивача є лише відображенням односторонніх арифметичних розрахунків стягувача та не може відображати правові підстави для стягнення відповідних сум та слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог до позивача, з огляду в тому числі і на умови кредитного договору та додатку до нього від 10 квітня 2014 року, за змістом яких позивачу було встановлено ліміт відновлювальної кредитної лінії - 3150 гривень, в той час як стягнення звернуто на прострочену заборгованість за сумою кредиту - 15 136 гривень 52 копійки. Відповідачем доказів на підтвердження зміни кредитного ліміту та перевипуску платіжної карти, зважаючи на те, що перша картка за договором була випущена строком дії 2 (два) роки з моменту її випуску, суду не надано. Суд враховує також ті обставини, що з матеріалів справи не можливо достовірно встановити, що право вимоги за кредитним договором від 10 квітня 2014 року, укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал». З повідомлення ТОВ «Вердикт Капітал» від 06 травня 2021 року за вих. №22445, убачається, що на вимогу позивача, останній в підтвердження набуття ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитним договором №630120927 від 10 квітня 2014 року згідно додатку було надано скан-копії договору факторингу №1, укладеного 21 червня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи», договору факторингу №2019-1КІ/Веста, укладеного 26 грудня 2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «Фінансова компанія «ВЕСТА», Договору про відступлення права вимоги №16-01/19/1 від 16 січня 2019 року та додатку 1-1 до такого договору. Водночас додатків до договорів факторингу №1 від 21 червня 2016 року та №2019-1КІ/Веста від 26 грудня 2018 року, які б містили дані щодо відступлення права вимоги, зокрема щодо боржника [PERSON] , надано не було, не надано таких відповідачем і до суду. Отже, на думку суду, нотаріус при вчиненні оспореного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, не перевірив умови, за наявності яких можна вчиняти виконавчий напис, зокрема, трирічний строк з дня виникнення вимоги про стягнення заборгованості, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, у зв`язку з чим суд приходить висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача. За встановлених обставин оспорюваний виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню. При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом в розмірі 908 гривень, а також судовий збір, сплачений нею за подання до суду заяви про забезпечення позову в розмірі 454 гривні. Що стосується заяви позивача від 24 червня 2021 роки, у які остання заявила про те, що судові витрати, які вона понесла у зв`язку з розглядом справи будуть подані нею протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення у справі, то суд вважає, що у задоволенні такої слід відмовити. За змістом частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Водночас приписами статті 246 ЦПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15ц вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. Така практика запроваджена у Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду, зокрема у постанові від 16 квітня 2019 року у справі №817/1889/17. Оскільки [PERSON] жодним чином у поданій заяві не вказано про будь-які поважні причини неможливості подання доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат, до закінчення розгляду справи, суд не вбачає підстав для призначення судового засідання відповідно до положень ст. 246 ЦПК України для вирішення питання про судові витрати в порядку ст. 270 ЦПК України.

Outcome: approved