Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

У травні 2021 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом в обґрунтування якого зазначила, що перебувала у цивільному шлюбі з відповідачем. У грудні 2018 року відповідач повідомив позивачці, що виникли проблеми з грошима та взяв у неї в борг суму в розмірі 148526,00 грн. За домовленістю відповідач повинен був повернути кошти протягом трьох місяців, але на теперішній час зобов`язання належним чином не виконане. На підставі викладеного, позивачка просила стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу в розмірі 148526,00 грн. Позивачка [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою, казаною у позовній заяві, а також розміщення судових повісток на офіційному сайті «Судова влада України». Відзив на позовну заяву із зазначеннями та доказів, що підтверджують його відзив відповідач не надав. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача та його представника, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позивач зазначає, що у грудні 2018 року вона передала у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 148526 грн. Вказаний договір укладався в усній формі. З моменту передачі грошових коштів та по теперішній час відповідач борг не повернув. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, двосторонній характер договору позики зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто з укладенням такого договору позикодавець приймає на себе обов`язок передати грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, водночас набуває права вимагати повернення суми позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а позичальник у свою чергу зобов`язаний повернути таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості та водночас набуває права вимагати позикодавця передачі грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками. Однак виникнення таких правовідносин має бути підтверджено належними та допустимими доказами. Зі змісту ст. 1047 ЦК України вбачається, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, хоча сторонами договору у даному випадку є фізичні особи, однак сума позики перевищує більш ніж у десять разів встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, цивільне законодавство передбачає письмову форму договору позики, в точу числі у формі розписки позивальника. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Разом з тим, у порушення вищевказаних вимог позивачем не надано письмового договору позики або ж розписки позичальника на підтвердження факту укладання договору позики з відповідачем [PERSON] , а також факту передачі останньому грошових коштів у розмірі 148526,00 грн. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Зважаючи на викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог. Згідно з приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що судом у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, понесені позивачем щодо сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed