Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

У травні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], про надання дозволу на виготовлення проїзного документу дитини та виїзд неповнолітньої дитини на тимчасово окуповану територію України без згоди та супроводу батька. Свої вимоги мотивує тим, що з вересня 2007 року по березень 2010 року сторони проживали разом без реєстрації шлюбу. Від спільного життя в них народилась дочка - [PERSON], [INFO]. У 2010 році з відповідача були стягнуті аліменти на утримання дитини, які він не сплачує, в результаті чого має заборгованість, жодним іншим чином не приймає участь у вихованні дитини. В теперішній час дитина потребує лікування у м. Донецьку в дитячому реабілітаційному центрі, де вона перебуває на обліку. Тому їй з дитиною необхідно регулярно виїжджати за межі контрольованої Україною території для лікування, а відповідач добровільно згоди на виїзд дитини не надає. Просить надати їй дозвіл на виготовлення проїзного документу дитини та на багаторазовий виїзд неповнолітньої дочки - [PERSON], [INFO], на тимчасово непідконтрольну територію України в м. Донецьк без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO]. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, втім в позовній заяві зазначила, що просить справу розглянути без її участі. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надавши заяву про розгляд справи без її присутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомої суду причини, про час, дату і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Клопотання про відкладення слухання справи від нього не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Миколаївської сільської ради Волноваського району Донецької області, в судове засідання не з'явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи без його присутності, на підставі наявних у справі доказів. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, встановив такі обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Як слідує зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] року народилась [PERSON], батьками якої є сторони у справі, про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с. 10). Згідно довідки № 1438-018268 від 30.07.2015 року про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, позивач [PERSON] разом з неповнолітньою дочкою [PERSON] перемістились з м. Докучаєвська до [ADDRESS]. Дитина [PERSON], [INFO], є дитиною-інвалідом з дитинства, має захворювання: двостороння нейросенсорна туговухість 4 стадії. На момент обстеження 31 липня 2018 року, що відбувалось медичному центрі «Аврора» в м. Донецьку, у [PERSON] має місце діагноз: хронічна сенсо-невральна глухота з обох сторін. Рекомендовано: контроль не рідше 2 разів на рік, диспансерний облік за місцем проживання у ЛОР-лікаря, лікаря сурдолога. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з ст. 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або на підставі рішення суду при відсутності згоди одного з батьків, на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне перетинання дитиною кордону без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею (позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12 квітня 2017 року, № 235/139/16-ц/6-15цс17). Окрім того, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства (позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2015 у справі № 6-7961св15). Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Аналізуючи, наведенні вище положення закону, судом встановлено, що дитина може виїжджати за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування, конкретною метою та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду немає, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання такої згоди за рішенням суду. Отже, рішення суду про надання такої згоди може бути ухвалено за наявності підстав визначених відповідними Правилами, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання дозволу на майбутнє для невизначеної поїздки не здійснюється. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач, звертаючись до суду з вимогами про дозвіл на виїзд за межі України дітей без супроводу та згоди відповідача, не зазначила конкретний проміжок часу виїздів на непідконтрольну територію України в м. Донецьк. Крім того, метою багаторазових виїздів на тимчасово непідконтрольну територію України позивач зазначила перебування дитини на диспансерному обліку у дитячому реабілітаційному центрі в м. Донецьку, проте жодних підтверджень цього суду не надала. За таких обставин суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог про надання тимчасового виїзду неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], на тимчасово непідконтрольну територію України в м. Донецьк без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], слід відмовити.

Outcome: dismissed