Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

У травні 2016р. [PERSON] звернулася до суду із позовом, посилаючись на те, що їй та відповідачам [PERSON] і [PERSON] на праві спільної часткової власності належить нежитлова будівля готелю «Євро», яка розташована у м. Бердянську Запорізької області по вул. Шевченка, 22, по 1/3 частці кожному. Нежитлова будівля розташована на земельній ділянці площею 259,0 кв.м., яка належить на праві приватної власності третій особі [PERSON] З 2007 року позивач орендувала у відповідачів 2/3 частини готелю, в якому здійснювала підприємницьку діяльність. У травні 2013 року через розбіжності сторони прийняли спільне рішення про продаж готелю. Проте 13.07.2013 року відповідачі раптово приїхали у м. Бердянськ, поселились у готелі, злочинним шляхом змусили позивач залишити готель, позбавили її можливості займатись підприємницькою діяльністю в готелі, в тому числі навіть у належній їй на праві приватної власності 1/3 частині готелю, незаконно заволоділи всім її майном, заволоділи бухгалтерськими, податковими, іншими документами, печаткою ПП. Тобто, в порушення вимог ч. 1 ст.321 Цивільного кодексу України відповідачі протиправно обмежили її у здійсненні права власності У грудні 2013 року позивач звернулась до суду з позовом про визначення порядку користування нежитловою будівлею. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 09.10.2014 року було визначено порядок користування нежитловою будівлею, розташованою у м. Бердянську Запорізької області по вул. Шевченка, 22 між співвласниками [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з другої сторони. Після отримання рішення суду вона 29.05.2015 року та 02.06.2015 року зверталася до відповідачів для вирішення питання про добровільне виконання рішення суду про визначення порядку користування нежитловою будівлею. Але відповідачі відмовилися впускати її до будівлі і видати ключі від приміщень, які були виділені їй у користування за рішенням суду. У червні 2015 року відповідачі звернулися до прокурора Запорізької області, прокурора Бердянської міжрайонної прокуратури, начальника Головного управління МВС України в Запорізькій області, начальника Бердянського МВ ГУ МВС України, начальника управління СБУ в Запорізькій області з наклепницькою заявою про те, що вона з невстановленими особами, погрожуючи застосуванням фізичного примусу у приміщенні готелю «Євро» висловлювали незаконні вимоги щодо надання незаконного доступу до приміщень, що не відповідає дійсності. Рішення суду від 09.10.2014 року остаточно набрало законної сили 19.11.2015 року. А у березні 2016 року позивачу стало відомо, що 23.07.2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір оренди нерухомого майна єдиного майнового комплексу з [PERSON], з правом користування земельними ділянками, які прилягають до готелю, які за актом передачі-приймання від 23.07.2013 року передали останній весь готель «Євро», без згоди власника земельної ділянки [PERSON], та без згоди позивача - власника 1/3 частини готелю. Оскільки відповідачі чинять їй перешкоди у здійсненні нею права володіння та користуватися приміщеннями нежитлової будівлі готелю «Євро», які виділені їй в користування за рішенням суду від 09.11.2014 року, яке набрало законної сили, вона змушена звернутися до суду за захистом свої порушених прав. Посилаючись на ст.ст.317,321 ЦК України позивач просить усунути перешкоди у володінні та користуванні належною їй на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого 25.05.2011 року приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу [PERSON], р. №636, 1/3 частиною нежитлової будівлі з відповідною часткою будівель та споруджень, що знаходяться у м.Бердянську Запорізької області по вул. Шевченка, 22, порядок користування якою визначено рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09.10.2014 року по справі №310/14051/13-ц та зобовязати [PERSON], [PERSON], [PERSON] надати доступ до цих приміщень та надати від них ключі. Зобов'язати відповідачів в подальшому умисно не змінювати замки у вхідних дверях, а в разі вимушеної необхідності після зміни негайно передати їй ключі. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] (за довіреністю) позов підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. Просять позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом вручення судових повісток через поштове відділення (а.с.2,3 т.2 ) та через засоби масової інформації шляхом опублікування оголошення у газеті «Запорізька Правда» (а.с.17 т.2). Проте до початку розгляду справи відповідач [PERSON] вчетверте подав до суду апеляційну скаргу на ухвалу суду від 21.06.2016 року про відкриття провадження у цій справі. За попередніми апеляційними скаргами [PERSON], які подавалися 07.07.2016р., 01.11.2016р., 27.02.17р., апеляційним судом було відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Відповідно до вимогч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. З огляду на те, що відповідач [PERSON] жодного разу в судове засідання не зявився, заперечень щодо позову не подавав, але напередодні кожного судового засідання направляє до суду одну й ту ж саму апеляційну скаргу, суд розцінює такі дії відповідача як зловживання своїми процесуальними правами, оскільки вони направлені на затягування розгляду справи. Оскільки всі відповідачі в судове засідання не зявилися. Причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності суду не подали, заперечень проти позову також не подали, суд, на підставі ст.ст.169,224 ЦПК України, ухвалив розглянути справу за відсутності відповідачів в заочному порядку. Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи та надані суду докази у їх сукупності, суд встановив таке. Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі Відповідно до ч.3 ст.10, ч.ч. 1,2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.ст. 58-59 ЦПК України докази мають бути належними і допустимими. Підстави звільнення від доказування визначені у ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що нежитлова будівля, яка розташована по вул. Шевченка, 22 в м. Бердянську Запорізької області належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] і [PERSON], по 1/3 частині кожному з співвласників, що підтверджується копією договору дарування від 25.05.2011 року, рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15.08.2006 року, витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 31.10.2006р., витягом про державну реєстрацію прав від 01.06.2011р. (а.с.12-15 т.1), Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.02.2017 року (а.с.154 т.1). Нежитлова будівля знаходиться на земельній ділянці площею 259,0 кв.м., яка належить на праві приватної власності третій особі [PERSON], що підтверджується Державним актом на право власності на землю від 14.01.2003р. (а.с.17-20 т.1). Позивач посилається на те, що відповідачі, починаючи з липня 2013 року, перешкоджають їй у здійсненні права володіння та користування майном. Тому вона звернулася до суду з позовом про визначення порядку користування нежитловою будівлею. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09.10.2014 року був задоволений позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визначення порядку користування нежитловою будівлею по вул. Шевченка, 22 в м. Бердянську. [PERSON] виділено в особисте користування: по 1 поверху: 104 площею 17,3 кв.м.; по ІІ поверху: 203 площею 2,7 кв.м., 204 площею 14,6 кв.м., 205 площею 9,9 кв.м., 206 площею 3,0 кв.м., 207 площею 2,4 кв.м., загальною площею 32,6 кв.м. (2,7+14,6+9,9+3,0+2,4); по ІІІ поверху: 303 площею 2,9 кв.м., 304 площею 15,7 кв.м., 305 площею 3,1 кв.м., 306 площею 2,5 кв.м., 307 площею 10,0 кв.м., 312 площею 2,5 кв.м., 313 площею 14,8 кв.м., балкон площею 0,5 кв.м., загальною площею 52,0 кв.м. (2,9+15,7+3,1+2,5+10,0+2,5+14,8+0,5); по мансарді: 6 площею 0,9 кв.м., 7 площею 27,4 кв.м., 8 площею 1,9 кв.м., 9 площею 5,9 кв.м., лоджія площею 1,1 кв.м, загальною площею 37,2 кв.м.(0,9+27,4+1,9+5,9+1,1+0,5). Загальна площа всіх приміщень складає 278,87 кв.м, та позначена зеленим маркером в додатку №2 висновку будівельно-технічної експертизи від 22.04.2014 року. Залишено в особистому користуванні [PERSON] і [PERSON]: по 1 поверху: 105 площею 10,6 кв.м., 109 площею 3,6 кв.м., 110 площею 6,6 кв.м., загальною площею 20,8 кв.м. (10,6+3,6+6,6); по ІІ поверху: 202 площею 2,0 кв.м., 212 площею 2,6 кв.м., 213 площею 14,7 кв.м., балкон площею 0,5 кв.м., 214 площею 14,8 кв.м., 215 площею 2,4 кв.м., 216 площею 2,5 кв.м., 217 площею 23,5 кв.м., балкон площею 0,7кв.м., 208 площею 2,7 кв.м., 209 площею 12,4 кв.м., 210 площею 11,8 кв.м., 211 площею 2,7 кв.м., загальною площею 93,3 кв.м. (2+ 14,8+ 2,4+ 2,5+ 23,5+ 0,7+ 2,6+ 14,7+ 0,5+ 2,7+12,4+11,8+2,7); по ІІІ поверху: 310 площею 12,1 кв.м., 311 площею 2,5 кв.м., 314 площею14,7 кв.м., 315 площею 2,3 кв.м., 302 площею 2,1 кв.м., 308 площею 12,4 кв.м., 309 площею 2,6 кв.м., 316 площею 2,3 кв.м., 317 площею 24,3 кв.м., балкон площею 0,7 кв.м., загальною площею 76,0 кв.м. (12,1+2,5+14,7+2,3+2,1 + 12,45+2,6+24,3+2,3+0,7); по мансарді: 2 площею 22,3 кв.м., 3 площею 2,0 кв.м., 4 площею 6,3 кв.м., 5 площею 2,3 кв.м., лоджія площею 1,1 кв.м., 10 площею 7,5 кв.м., 11 площею 44,4 кв.м., 12 площею 2,7 кв.м., балкон площею 0,6 кв.м., загальною площею 89,2 кв.м. (22,3+ 2,0+ 6,3+ 2,3+ 1,1+ 7,5+ 44,4+ 2,7+0,6). Загальна площа всіх приміщень складає 558,84 кв.м., що позначена синім та жовтим маркером в додатку №2 висновку будівельно-технічної експертизи від 22.04.2014 року. Залишено в загальному користуванні співвласників [PERSON], [PERSON] і [PERSON] по цокольному поверху: 1 площею 7,8 кв.м., 2 площею 91,0 кв.м., 3 площею 22,5 кв.м., 4 площею 20,5 кв.м., 5 площею 7.9 кв.м., 6 площею 5,2 кв.м., сходова клітина площею 17,1кв., загальною площею 172,0 кв.м. (7,8+91,0+22,5+20,5+7,9+5,2+17,1); по 1 поверху: 101 площею 67,6 кв.м, 102 площею 10,9 кв.м., 103 площею 6,3 кв.м., 106 площею 2,9 кв.м, 107 площею 28,8 кв.м, 108 площею 2,8 кв.м., сходова клітина площею 17,0 кв.м., загальною площею 136,3 кв.м. (67,6+10,9+6,3+2,9+28,8+2,8+17,1); по ІІ поверху: 201 площею 24,5 кв.м, сходова клітина площею 17,4 кв.м., загальною площею 41,9 кв.м. (24,5+17,4); по ІІІ поверху: 301 площею 24,4 кв.м, сходова клітина площею 17,5 кв.м., загальною площею 41,9 кв.м (24,4+17,5); по мансарді: 1 площею 9,7кв.м., сходова клітина площею 17,5 кв.м., загальною площею 27,2 кв.м. (9,7+17,5). Загальна площа всіх приміщень загального користування співвласників складає 419,3 кв.м., що позначена красним маркером в додатку №2 висновку будівельно-технічної експертизи від 22.04.2014 року. Рішення Бердянського міськрайонногосуду Запорізької області від 09.10.2014 року залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19.11.2015 року. Однак після прийняття вказаного рішення суду відповідачі продовжують чинити позивачу перешкоди у здійсненні права володіння та користування майном, до будівлі її не впускають, ключів від виділених їй в особисте користування приміщень і від приміщень, які залишені в загальному користуванні, їй не видають. А у березні 2016 року позивачу стало відомо, що відповідачі 23.07.2013 року уклали з фізичною особою-підприємцем [PERSON] договір оренди нежитлового приміщення готелю «Євро» і за актом перендачі приймання орендованого нерухомого майна від 23.07.2013 року передали у строкове платне користування усе нежитлове приміщення (а.с.25-29) без згоди співвласника [PERSON] і власника земельної ділнки [PERSON] Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду показали, що 29.05.2015 року на прохання [PERSON] вони разом з нею пішли до готелю «Євро» щоб бути свідками вручення [PERSON] відповідачам рішення суду про встановлення порядку користування нерухомим майном. До них вийшов [PERSON] [PERSON] вручила йому копію рішення суду і запропонувала передати їй ключі від усіх виділених їй приміщень. [PERSON] сказав, що їм треба ознайомитися з цим рішенням і запропонував прийти 02.06.2015р. У визначений день вони знову прийшли до готелю. На цей раз до них вийшов [PERSON] Почав на них кричати, рішення суду відмовився виконувати і виставив їх за двері. На підтвердження факту перешкоджання у здійсненні права користування нерухомим майном, позивач надала суду відеозаписи від 29.05.2015року і 02.06.2015 року, які були досліджені у судовому засіданні. Крім того позивачка письмово зверталася до відповідачів з вимогою про передачу їй ключів та дублікаті ключів від приміщень, які виділені їй в особисте та спільне користування за рішенням суду (а.с.133-136 т.1). Проте її вимоги відповідачі не виконали до цього часу. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року №75/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частина 2 статті передбачає, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] щодо усунення їй перешкод у здійсненні права володіння та користування нерухомим майном та зобовязання передати їй ключі він виділених їй у користування приміщень і не змінювати замки ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню. Проте вимоги в частині зобовязання відповідачів у разі вимушеної необхідності у зміні замків у приміщеннях негайно передати позивачу ключі не можуть бути задоволені з таких підстав. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ст.16 ЦК України. За таких підстав, суд приходить до висновку, що такий спосіб захисту як зобовязання відповідачів у разі порушення прав позивача в майбутньому вчинити якусь дію, не передбачений законом. Захисту підлягає тільки порушене право. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed