Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Ухвалою судді Рожнятівського районного суду від 07 лютого 2020 року відкрито провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Цією ж ухвалою було надано строк для подання відповідачами відзиву на позов. У своїй позовній заяві позивач просить постановити рішення, яким визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житлом у належному йому домоволодінні, яке знаходиться у [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що проживає у власному житловому будинку, який знаходиться у [ADDRESS] . У цьому будинку зареєстровані, але фактично не проживають відповідачі. Відповідачка [PERSON] є його колишньою дружиною з якою він розлучився 03 вересня 2018 року. Відповідачка [PERSON] доводиться рідною сестрою його дружини та є інвалідом дитинства, опікунство над нею здійснює його колишня дружина. На початку 2018 року його колишня дружина разом з сестрою покинула його житловий будинок та перейшла проживати до власного будинку в [ADDRESS] . З того часу відповідачі у його житловому будинку не проживають, однак на його прохання виписатися з будинку не реагують. Наявність у відповідачів прописки у належному йому житловому будинку призводить до сплати надмірних коштів за комунальні послуги. У зв`язку з тим, що відповідачі добровільно з будинку не виписалися, він змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, доповнивши, що колишня дружина не бажає виписатися з його будинку, а також виписати свою недієздатну сестру, у зв`язку з чим він не може отримати субсидію, тому терпить відповідні незручності. Відповідачка [PERSON] разом зі своєю сестрою переїхала у власний житловий будинок, який збудувала за свої кошти, у листопаді 2018 року. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, пояснила, що не проживає у належному позивачеві будинку в [ADDRESS] , з кінця грудня 2018 року з вини позивача, який після розлучення у вересні 2018 року, постійно їм з сестрою [PERSON] , за якою вона здійснює догляд, чинив перешкоди: відключив світло, опалення, зачиняв двері на замок та не впускав їх у будинок. З даного приводу вона неодноразово зверталася у поліцію і позивача було попереджено про неприпустимість таких дій. До кінця грудня 2018 року вона користувалася належним позивачу домоволодінням разом із сестрою, збирала сіно та доглядала за худобою. Однак, у зв`язку із діями позивача, вона змушена була переїхати до свого нового недобудованого будинку в с. Сваричів, а свою сестру [PERSON] тимчасово віддала на проживання до своєї сестри [PERSON] , що проживає у [ADDRESS] , оскільки в її будинку повністю відсутнє опалення. На даний час вона не має наміру проживати у будинку позивача, проте не бажає щоб її, та сестру, за якою вона здійснює догляд, знімали з реєстраційного обліку у належному позивачу будинку, оскільки вона вклала значні кошти у його ремонт. Просить у задовленні позову відмовити. Відповідачка [PERSON] відзив на позов до суду не подавала, у судове засідання не з`явилася, хоч належним чином була повідомлена про час розгляду справи. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглянути за наявними у справі матеріалами у відсутності відповідача [PERSON] . Вислухавши учасників справи та вивчивши її матеріали суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Позивач є власником житлового будинку, який знаходиться у [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, копією витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі (а. с. 7, 8), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а. с. 9). У належному позивачу будинку зареєстровані, але фактично більше одного року не проживають відповідачі, що підтверджується Актом обстеження матеріально - побутових умов проживання позивача (а. с. 10). Шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] розірвано 03 вересня 2018 року, що підтверджується копією рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 03 вересня 2018 року (а. с. 4). Відповідачка [PERSON] є інвалідом другої групи, що підтверджується копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0376758 від 26 березня 2015 року (а. с. 17). Позивач раніше двічі звертався до суду з аналогічним позовом, однак йому у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з тим, що на час звернення до суду не минув строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що підтверджується копіями рішень Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 09 квітня 2019 року (а. с. 18-20) та від 13 січня 2020 року (а. с. 21-25). За змістом ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Частиною 4 статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10). При цьому, як вбачається із пункту 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Powell and Rayner v. the U.K.» від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року). При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справах «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року та «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Положеннями частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода у наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно частини 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 2 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2020 року встановлено, що відповідачка [PERSON] хоча і проживала після розлучення з позивачем в іншому житлі, однак до кінця грудня 2018 року включно користувалась належним позивачу домоволодінням, прибирала та здійснювала догляд за худобою, а відповідачка [PERSON] проживала у будинку позивача по листопад 2018 року, що підтверджується копією вказаного судового рішення (а. с. 21-25). Таким чином, судом встановлено, що відповідачі не проживають у належному позивачу домоволодінні більше одного року, зокрема відповідачка [PERSON] з листопада 2018 року, а відповідачка [PERSON] - з грудня 2018 року. Належних та допустимих доказів на заперечення цих обставин відповідачами не надано, навпаки факт не проживання відповідачами у будинку позивача з кінця 2018 року підтверджений відповідачкою у судовому засіданні. Що стосується позиції відповідачки [PERSON] щодо невизнання позову у зв`язку з тим, що нею були вкладені кошти у ремонт будинку, то навіть при наявності доказів, зазначена обставина не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог про визнання такою, що втратила право на житло та зняття з реєстрації у житлі. При цьому відповідачка при наявності відповідних правових підстав може вимагати від позивача компенсації понесених нею витрат на покращення житла, зокрема ремонту будинку. Зважаючи на такі обставини, суд вважає, що позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом підлягають до задоволення в повному обсязі, оскільки відповідачі, які не проживають у належному позивачу домоволодінні понад строк, встановлений ч. 2 ст. 405 УК України, добровільно знятися з реєстрації відмовляються, що призводить до порушення прав позивача, пов`язаних з володінням, користуванням та розпорядженням своїм майном. Згідно ст. 5 ч. 1 п. 9 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Враховуючи, що позивач [PERSON] , відповідачка [PERSON] є особами з інвалідністю другої групи, а відповідачка [PERSON] здійснює догляд за [PERSON] , то відповідно до закону вони звільнені від сплати судового збору, а тому з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави.

Outcome: approved