Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

У січня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 03.09.2015 року в розмірі 8 700 грн. 00 коп. та проценти за користування коштами в розмірі 743 грн 43 коп., а також судові витрати (а.с. 3-5). В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається, що 03.09.2015 року [PERSON] взяв у нього в борг кошти в сумі 8\~700 грн, та зобовязувався повернути йому таку ж саму суму грошових коштів у визначений строк до 31.12.2015 року, про що є письмова розписка боржника. Але, на його звернення до відповідача повернути суму позики, [PERSON] у добровільному порядку відмовляється. Внаслідок дій відповідача має місце заборгованість по виплаті позики, яка станом на 18.01.2016 року становить 8\~700 грн 00 коп. основний борг, 743 грн 43 коп. проценти за користування коштами. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибув, його інтереси представляв представник позивача [PERSON], який у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, підтвердив суду обставини позову, просить позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився без поважних причин, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином в порядку ч.9 ст. 74 ЦПК України через оголошення у пресі «Слобідський край» від 15 березня 2016 року № 32, заяв про розгляд справи за відсутності відповідача не надійшло. Матеріали справи свідчать, що відповідач не бажає отримувати повістки та не цікавляться розглядом справи. Неявка сторін, або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Неявку відповідача у судове засідання та небажання отримувати повістки суд розцінює як зловживання своїми правами та обовязками з метою затягнути розгляд справи на невизначений строк. Враховуючи строки розгляду справи суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача [PERSON], оскільки він належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи та без поважних причин повторно не зявився в судове засідання. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статей 169, 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON] [PERSON], перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Судом встановлено, що 3 вересня 2015 року між позивачем [PERSON], з однієї сторони, відповідачем [PERSON], з другої сторони, було укладено письмовий договір позики, за умовами якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 8 700 грн, а відповідач зобовязувався повернути позивачу таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) з визначенням строку повернення до 31.12.2015 року. У відповідності ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На звернення [PERSON] до відповідача виконати умови договору і повернути суму позики у добровільному порядку відповідач відмовляється. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який підтверджує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивач надав суду розписку як доказ про укладення договору позики між сторонами від 3 вересня 2015 року (а.с. 6). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Як вбачається з позовної заяви, предметом позову є відповідальність за порушення виконання договору позики і стягнення процентів за користування коштами щодобово. [PERSON] зобовязувалася повернути позивачу таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) в сумі 8 700 грн у визначений строк до 31.12.2015 року, але своїх зобовязань позичальника не виконав. За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У звязку з неналежним виконанням умов договору позики позичальник [PERSON] допустив заборгованість за позикою. З часу передання грошових коштів за період з 03.09.2015 року по 18.01.2016 року відповідач повинен сплачувати проценти за користування коштами 8\~700 грн на рівні облікової ставки Національного банку України, що складає 743 грн 43 коп. За таких установлених судом обставинах по справі, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі, які підтверджуються документально, суд стягує з відповідача на користь позивача в сумі 794 грн 80 коп. (551,20 грн + 243,60 грн).

Outcome: approved