Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

У червні 2019 р. Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі по тексту - АТ КБ «Приватбанк», банк, позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позичальник, відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 22 539,32 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. Відповідно до умов Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та правил надання продукту кредитних карт від 28.08.2015 [PERSON] отримала кредит в розмірі 7 797,22 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 10% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що зазначена Генеральна угода разом із запропонованими банком Умовами та правилами і Тарифами складають кредитний договір. Відповідач свої зобов`язання за Генеральною угодою не виконала, у зв`язку з чим станом на 27.05.2019 утворилась заборгованість в розмірі 22 539,32 грн., яка складається із заборгованості по кредиту в сумі 7 113,58 грн., заборгованості по процентах в сумі 2 580,65 грн., заборгованості по пені та комісії в сумі 11 666,14 грн. та штрафу відповідно до пункту 2.2. Генеральної угоди в сумі 1 921 грн. Ухвалою від 02.07.2017 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. У відзиві на позов відповідач [PERSON] заявила про визнання позову в частині вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту та процентах в загальному розмірі 3 520,32 грн. Послалась на те, що позивач пропустив строк позовної давності за дев`ятьма щомісячними платежами, які включають основну суму боргу і нараховані проценти, що становить 6 173,91 грн., а також за вимогами про стягнення штрафу, право на стягнення якого відповідно до умов договору виникає на 32 день з моменту здійснення необхідної оплати. Вимоги банку про стягнення пені відповідач не визнала вказавши, що з огляду на відсутність її підпису під Умовами та правилами надання банківських послуг, вони не є частиною договору і не можуть братися судом до уваги. Заперечення проти аргументів відповідача позивач виклав у відповіді на відзив. Свою позицію мотивував такими обставинами. Укладений сторонами договір є договором приєднання, а відтак підписанням Генеральної угоди відповідач підтвердила свою згоду на те, що Генеральна угода разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становлять кредитний договір. Також з Генеральної угоди чітко вбачається розмір процентної ставки. Отже сторонами при укладенні договору були обговорені всі його істотні умови. Окрім того Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. Стягнення пені в розмірі 4% від суми заборгованості за кредитом передбачено Наказом СП-2014-6951966 від 30.09.2014. Позивач також вважає твердження відповідача про сплив позовної давності безпідставними вказуючи, що строк виконання зобов`язань по договору сплив 31.08.2016, а відтак при зверненні до суду з даним позовом строки позовної давності були дотримані. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 28.08.2015 між ПАТ КБ «Приватбанк» (банком) та [PERSON] (позичальником) укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт (далі - Угода, а.с. 5). Предметом вказаної Угоди є реструктуризація заборгованості позичальника по кредитному договору № SAMDN50000051497683 від 13.10.2011 та надання позичальнику кредиту в сумі 7797,24 грн. на строк 12 місяців (з 28.08.2015 по 31.08.2016) шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі потреби в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту та сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 0,833% в місяць (10% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом. При укладенні Угоди її сторони домовилися, що угода разом із запропонованими банком Умовами та правилами і Тарифами складають кредитний договір. Згідно з умовами, визначеними у пункті 2.1. Угоди, позичальник зобов`язаний погашати заборгованість та сплачувати проценти щомісячно, з 1 по 25 число кожного місяця, рівними сумами - по 685,99 грн. Сторони договору погодили, що датою остаточного погашення заборгованості є 31.08.2016 (пункти 1.1.3., 2.1.). Відповідно до пункту 2.8. Угоди за порушення позичальником зобов`язань по погашенню кредиту він сплачує банку пеню, розмір якої зазначений в умовах і правилах, за кожний день прострочення. Пунктом 2.2. Угоди передбачено, що при порушенні позичальником строків погашення заборгованості більше, ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не настав, строком повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32 дня порушення, вважається простроченою, а позичальник сплачує банку штраф в розмірі 1178,95 грн. З виписки по картковому рахунку відповідача вбачається, що позивач свої зобов`язання за Угодою виконав, встановивши кредитний ліміт на платіжну картку в розмірі 7 797,24 грн. Натомість відповідач свої зобов`язання за Угодою порушила - внесла на погашення заборгованості лише дві суми - 690 грн. (25.09.2015) та 408 грн. (02.12.2015), після чого будь-які сплати на користь позивача припинила. Позивачем заявлено до стягнення борг, розрахований станом на 27.05.2019, в загальному розмірі 22 539,32 грн., який складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту) в розмірі 7 113,58 грн., заборгованості по процентах в розмірі 2 580,65 грн., заборгованості по пені та комісії в розмірі 11 666,14 грн. та штрафу в розмірі 1 921 грн. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що укладена сторонами Угода є договором приєднання. Відповідно до вимог частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 статті 626 цього Кодексу дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За приписом статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Статтею 1055 цього Кодексу встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з частинами 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За загальним правилом, встановленим статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. На підтвердження позовних вимог позивач надав суду анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання послуг у ПриватБанку від 13.10.2011 та Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 28.08.2015. Генеральна угода підписана відповідачем та підтверджує погодження між сторонами умов кредитування, а саме: суми кредиту, розміру процентів, штрафу за порушення строків повернення кредиту, обов`язку позичальника сплатити пеню у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, строків і порядку погашення кредиту. На підтвердження погодження сторонами розміру пені позивачем надано наказ СП-2014-6951966 від 30.09.2014, відповідно до якого в раніше затверджені накази вводиться умова про сплату пені за прострочення в розмірі 4%, не менше 100 грн. Водночас на конкретний пункт Умов і правил надання банківських послуг, який би передбачав сплату пені та порядок її нарахування, позивач не послався, в доданому до позовної заяви витягу з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, такі положення відсутні і жодних інших доказів наявності такого положення в наданих відповідачу для ознайомлення стандартних формах банку суду не надано. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено погодження сторонами умов сплати пені, а відтак не доведено і право вимагати від відповідача сплати пені на умовах, які не були погоджені. За правилами, встановленими статтями 526, 530, 611, 629 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Отже ураховуючи, що позичальник [PERSON] не виконала грошові зобов`язання за кредитним договором, порушені права кредитодавця АТ КБ «Приватбанк» підлягають судовому захисту шляхом примусового стягнення заборгованості. Водночас відповідачем подано заяву про застосування позовної давності до вимог про стягнення простроченої заборгованості за тілом кредиту, яка виникла більше, ніж за три роки до подання даного позову, та нарахованих за вказаний період відсотків. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Даючи оцінку доводам відповідача про сплив позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 259 передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позивач посилається на те, що відповідно до пункту 1.1.7.31 умов договору (Умов і правил надання банківських послуг, які є складовою частиною договору) строк позовної давності за кредитним договором становить 50 років, проте у підписаній відповідачем Генеральній угоді такої умови немає, а у доданому до позовної заяви витягу з Умов і правил надання банківських послуг підпис відповідача відсутній. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт укладення сторонами договору про збільшення позовної давності, а відтак при вирішенні даного спору слід виходити з того, що загальний строк позовної давності становить 3 роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини 1 та 5 статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України при перегляді судових рішень з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права (постанови від 12.12.2012, 07.03.2013, 19.03.2014 (№ 6-20цс14), 18.06.2014 (№ 6-61цс14), від 03.09.2015 (№ 6-31цс15). Цієї правової позиції дотримується і Верховний Суд. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] порушила щомісячні зобов`язання з погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом ще у жовтні 2015 р., а з січня 2016 р. вона взагалі перестала виконувати зобов`язання за кредитним договором. Банк звернувся до суду з позовом 01.06.2019, тобто з пропущенням строків позовної давності щодо частини позовних вимог, і доказів поважності причин їх пропущення, суду не надано. Зважаючи на викладене, суд застосовує позовну давність до вимог про стягнення простроченої заборгованості по тілу кредиту та відсотках за дев`ятьма щомісячними платежами в загальному розмірі 6 173,91 грн. (685,99х9) та з урахуванням позиції відповідача визнає обґрунтованими і доведеними вимоги про стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотках в загальному розмірі 3 520,32 грн. (7 113,58 +2 580,65) - 6 173,91). З огляду на умови підписаного сторонами договору та встановлений судом факт порушення відповідачем строків погашення заборгованості більше, ніж на 31 день, підстав для застосування позовної давності до вимог банку про стягнення штрафу суд не вбачає вважаючи, що за порушення зобов`язань відповідач має нести передбачену договором цивільно-правову відповідальність у вигляді сплати штрафу. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] в загальному розмірі 4 699,27 грн., що включає заборгованість по тілу кредиту та відсотках в розмірі 3 520,32 грн. та штраф в розмірі 1 178,95 грн. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви позивач сплатив судовий збір в розмірі 1 921 грн. Оскільки позов задоволений на 21% (4 699,27х100/22 539,32), суд покладає відповідача судовий збір в розмірі 403,41 грн. (1 921х21%). На підставі викладеного,

Outcome: partial