Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою, у якій з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просили суд: - стягнути з держави Україна шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] у відшкодування упущеної вигоди в розмірі 57 290.00 грн. (збитків) завданих при виконанні виконавчих листів №2-23-1/09 від 18 і 19 серпня 2009 р. державним виконавцем Татарчук Ольгою Володимирівною під контролем начальника Відділу державної виконавчої служби Іванець Галини Олександрівни; - стягнути з держави Україна шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] у відшкодування упущеної вигоди в розмірі 40 261.00 (збитків), завданих при виконанні виконавчих листів №2-23-1/09 від 18 і 19 серпня 2009 р. державним виконавцем Татарчук Ольгою Володимирівною під контролем начальника Відділу державної виконавчої служби Іванець Галини Олександрівни; - стягнути з держави Україна шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державну казначейську службу України на користь [PERSON] 60 000 .00 грн. моральної шкоди завданої з вини державного виконавця Татарчук Ольги Володимирівни і начальна Відділу державши виконавчої служби Іванець Галини Олександрівни; - стягнути з держави Україна шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] 60 000,00 грн моральної шкоди, завданої з вини Державного виконавця Татарчук Ольги Володимирівни і начальника Відділу державної виконавчої служби Іванець Галини Олександрівни. Свої позовні вимоги мотивують тим, що Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва №2-23-1/09 від 06 серпня 2009 року позовні вимоги позивачів про стягнення із [PERSON] коштів у відшкодування шкоди задоволено і в подальшому позивачам у справі №2-23-1/09 , видано 18 і 19 серпня-2009р. шість виконавчих листів №2-23-1/09 які було пред`явлено до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві із заявами від 19 і 26 серпня 2009 року про відкриття виконавчого провадження. Вказали, що на виконанні на виконанні у ВДВС Шевченківського ГУЮ в м. Києві знаходилися виконавчі провадження: - №1266 (ВП №14816192), по виконанню виконавчого листа №2-23-1/09 виданого Солом`янським районним судом 18.09.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу на загальну суму 25,00 гривень та надано боржнику семиденний строк, з дня отримання постанови про відкриття виконавчого провадження на добровільне виконання; - №1256 (ВП №14811745) по виконання виконавчого листа №2-23-1/09 виданого Солом`янським районним судом м. Києва 18.09.2011 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу на загальну суму 17 000,00 гривень та надано боржнику семиденний строк на добровільне виконання; - №1268 (ВП №14816630) по виконання виконавчого листа №2-23-1/09 виданого Солом`янським районним судом м. Києва 19.09.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу на загальну суму 22 000,00 гривень та надано боржнику семиденний строк на добровільне виконання; - №1270 (ВП №14817018) по виконанню виконавчого листа №2-23-1/09 виданого Солом`янським районним судом м. Києва 18.09.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу на загальну суму 2 219,63 гривень та надано боржнику семиденний строк на добровільне виконання; - №1269 (ВП№1416799) по виконанню виконавчого листа № 2-23-1/09 виданого Солом`янським районним судом м. Києва 18.09.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу на загальну суму 17 000,00 гривень та надано боржнику семиденний строк на добровільне виконання; - №1267 (ВП№14816411) по виконанню виконавчого листа №2-23-1/09 виданого Солом`янським районним судом м. Києва 18.09.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу на загальну суму 18,17 гривень та надано боржнику семиденний строку на добровільне виконання. В подальшому вказані виконавчі провадження було об`єднано у зведенні виконавчі провадження. Проте під час вчинення виконавчих дій, норма закону ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції на вересень 2009р. була порушена посадовими особами ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві, оскільки не направивши постанови про відкриття виконавчих проваджень, в свою чергу не міг розпочатися перебіг строку для добровільного виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06.08.2009 року, проте державним виконавцем в супереч даному були вчинені подальші дії, спрямовані щодо примусового виконання боржником рішення. Вказане було встановлено ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.06.2012 року. Вказаною ухвалою суду скаргу позивачі було задоволено частково, зокрема, було визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Татарчук Ольги Володимирівни та начальника Відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві по незабезпеченню належного контролю за своєчасністю та правильністю проведення виконавчих дій у виконавчих провадженнях №№1256/4, 1266/4, 1267/4, 1268/4, 1269/4, 1270/4 та їх об`єднанню у зведене виконавче провадження, скасовано ряд постанов. Позивачі вказують, що у зв`язку з несвоєчасним виконанням виконавчих листів призвело до того, що з набранням законної сили 23 квітня 2013 року вироком суду від 25 січня 2012 року відносно [PERSON] , проведення стягнення коштів за виконавчими листами №2-23-1/09 стало неможливим. Дане стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 червня 2015 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Юзьковій О.Л. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. 16 липня 2015 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 липня 2015 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду. У судовому засіданні, яке відбулося 30 вересня 2015 року третьою особою - [PERSON] було заявлено клопотання про уточнення суб`єктного складу учасників справи, долучено документів до справи, а також пред`явлено позов третьої особи на стороні позивачів - [PERSON] до держави Україна в особі державного виконавця Татарчук (Лукашенко) Ольги Володимирівни Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, начальника Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Іванець Галини Олександрівни, Головного управління державної казначейської служби України у м. Києві, Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди, упущеної вигоди. Відповідно до вказаної позовної заяви, [PERSON] просила суд: - стягнути з держави Україна шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] у відшкодування упущеної вигоди в розмірі 17 025,00 (збитків), завданих при виконанні виконавчих листів №2-23-1/09 від 18 і 19 серпня 2009 р. державним виконавцем Татарчук Ольгою Володимирівною під контролем начальника Відділу державної виконавчої служби Іванець Галини Олександрівни; - стягнути з держави Україна шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державну казначейську службу України на користь [PERSON] 60 000 .00 грн. моральної шкоди завданої з вини державного виконавця Татарчук Ольги Володимирівни і начальна Відділу державши виконавчої служби Іванець Галини Олександрівни . 09 листопада 2015 року на адресу суду надійшла заява від [PERSON] про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року в задоволені заява [PERSON] про відвід судді було відмовлено. У судовому засіданні, яке відбулося 18 грудня 2015 року [PERSON] було подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, одночасно з цим заявлено клопотання про збільшення позовних вимог з урахуванням індексу інфляції. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року було вирішено забезпечити докази у справі, шляхом їх витребування з Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року було виправлено описки, допущені в ухвалі Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року про забезпечення доказів. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року було вирішено довести до відома керівника Головного територіального управління юстиції у м. Києві про виявлені порушення з метою усунення останніх. 29 січня 2016 року на адресу суду надійшли витребуванні документи з Головного територіального управління юстиції у м. Києві. 22 березня 2016 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про відвід судді та секретаря судового засідання. 18 квітня 2016 року на адресу суду надійшла заява від Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо витребуваної інформації. 12 травня 2016 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про відвід судді та секретаря судового засідання. 16 червня 2016 року до суду надійшла заява про зміну найменування відповідача, відповідно до якої позивачі просили вважати вірним наступне найменування відповідача - Шевченківський районний відділ державно виконавчої служби у м. Києві. Також 16 червня 2016 року позивачкою було заявлено клопотання по прийняття доказів, та про відвід судді. Двома ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва від 01 серпня 2016 року в задоволені заяв [PERSON] про відвід судді було відмовлено. 23 вересня 2016 року на адресу суду надійшла заява від [PERSON] про відвід складу суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року заяву головуючого судді Юзькової О.Л. про самовідвід було задоволено, справу передано для повторного розподілу між суддями. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 вересня 2016 року матеріали цивільної справи було передано а розгляд судді Піхур О.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року було прийнято справу до провадження судді Піхур О.В. У судовому засіданні, яке відбулося 17 листопада 2016 року позивачкою [PERSON] було заявлено відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді. 17 листопада 2016 року Шевченківським районним судом м. Києва було направлено запит до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо витребування інформації. 29 листопада 2016 року на адресу суду надійшла витребувана інформація. 14 лютого 2017 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про відвід №1 14 лютого 2017 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про відвід №2 (про відвід судді і секретаря судового засідання). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді та секретаря судового засідання. 21 червня 2017 року на адресу суду надійшла заява про заміну відповідача, у якій [PERSON] просила замінити Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві на Державну казначейську службу України. У судовому засіданні, яке відбулося 04 жовтня 2017 [PERSON] було подано до суду позовну заяву із змінами, у якій, зокрема, збільшено розмір позовних вимог щодо розміру моральної шкоди, уточнено найменування відповідачів. 04 жовтня 2017 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року було зупинено провадження до вирішення питання щодо відводу головуючого судді у справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2018 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2018 року було відновлено провадження у справі. 26 січня 2018 року на адресу суду надійшла апеляційна скарга [PERSON] на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року в частині зупинення провадження у справі Постановою Апеляційного суду міста Києва від 26 лютого 2018 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року в частині зупинення провадження у справі було залишено без задоволення. 05 березня 2018 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року було визнано заявлений відвід необґрунтованим, та зупинено провадження у справі для вирішення питання про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2018 року було відновлено провадження у справі. 25 вересня 2018 року на адресу суду надійшла заява про відвід судді від [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2018 року було визнано заявлений відвід необґрунтованим, та зупинено провадження у справі для вирішення питання про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2018 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді. 06 грудня 2018 року [PERSON] було подано заяву про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року було визнано заявлений відвід необґрунтованим, та зупинено провадження у справі для вирішення питання про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2018 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року було відновлено провадження у справі. 19 березня 2019 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року було визнано заявлений відвід необґрунтованим, та зупинено провадження у справі для вирішення питання про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 березня 2019 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2019 року було відновлено провадження у справі. 15 квітня 2019 року на адресу суду надійшло клопотання від старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державно виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Красноштан І.Л. у якому остання просила суд розглядати справу за відсутності представників Шевченківського районного відділу державно виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. 17 квітня 2019 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року було визнано заявлений відвід необґрунтованим, та зупинено провадження у справі для вирішення питання про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2019 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді. 28 травня 2019 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 травня 2019 року було визнано заявлений відвід необґрунтованим, та передано справу для вирішення питання про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді. 25 липня 2019 року на адресу суду надійшла позовна заява в уточненій редакції. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2019 року позовну заяву [PERSON] , представників [PERSON] і [PERSON] , позивача [PERSON] у справі №761/18174/15-ц, що подана в порядку ст. 49 ЦПК України було залишено без розгляду. 21 серпня 2019 року на адресу суду надійшла апеляційна скарга [PERSON] на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2019 року. Постановою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено частково. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2019 року скасовано та направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. У судовому засіданні, яке відбулося 28 листопада 2019 року позивачкою [PERSON] було заявлено відвід. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року заяву про відвід було задоволено. Справу передано для повторного автоматизованого розподілу в порядку ст. 14 ЦПК України. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 листопада 2019 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року справу було прийнято до провадження судді Фролової І.В. 17 березня 2020 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] щодо уточнення найменування відповідачів, у якій просила замінити Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві на Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). 20 березня 2020 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про відвід складу суду, а саме: судді та секретаря судового засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2020 року було визнано заявлений відвід необґрунтованим, та передано справу для вирішення питання про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 березня 2020 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді. 28 травня 2020 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про відвід складу суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2020 року було визнано заявлений відвід необґрунтованим, та передано справу для вирішення питання про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді. 16 листопада 2020 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді. 17 листопада 2021 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про відвід складу суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року було визнано заявлений відвід необґрунтованим, та передано справу для вирішення питання про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2020 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді. 16 березня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання [PERSON] про долучення доказів, у якому позивачка просила суд долучити до матеріалів справи Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.02.2019 у справі №818/674/17, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №216/3521/16-ц, та Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.07.2020 у справі №760/4478/13-ц Також 16 березня 2021 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] , відповідно до якої, остання просить відвести суддю. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2021 року у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді було відмовлено. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2021 року у справі було закрито підготовче провадження, призначено до розгляду по суті. Також 16 березня 2021 року протокольною ухвалою суду було задоволено клопотання [PERSON] про допит останньої в якості свідка. 29 квітня 2021 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про відвід судді. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 квітня 2021 року у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді було відмовлено. 22 липня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання [PERSON] про долучення доказів. 02 вересня 2021 року на адресу суду надійшла заява від [PERSON] про відвід судді. Протокольною ухвалою віл 02 вересня 2021 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді. У судовому засіданні, яке відбулося 12 жовтня 2021 року [PERSON] було подано заяву про долучення до матеріалів справи доказів у справі. Позивач - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити позов. Позивач - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, проте в судовому засіданні була присутня представник - [PERSON] , яка позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити позов. Відповідач - державний виконавець Татарчук (Лукашенко) Ольга Володимирівна Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з`явилася, повідомлялася судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідач - начальник Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Іванець Галина Олександрівна в судове засідання не з`явилася, повідомлялася судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідач - Державна казначейська служба України своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, проте суд зауважує, що 15 квітня 2019 року на адресу суду надійшло клопотання від старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державно виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Красноштан І.Л. про розгляд справи у їх відсутність. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлялася судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Судом під час розгляду справи було встановлено наступне. Як встановлено у судовому засіданні, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.08.2009 року позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності, відшкодування моральної і матеріальної шкоди, задоволено у повному обсязі. Зазначене рішення не оскаржувалось, тому 18 та 19 серпня 2009 року Солом`янським районним судом міста Києва було видано шість виконавчих листів по справі за № 2-23-1/09. Вказані виконавчі листи було пред`явлено до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві із заявами від 19 і 26 серпня 2009 року про відкриття виконавчого провадження. На підставі виконавчих листів органом ВДВС Шевченківського ГУЮ в м. Києві було відкрито наступні виконавчі провадження: - №1266 (ВП №14816192), по виконанню виконавчого листа №2-23-1/09 виданого Солом`янським районним судом 18.09.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу на загальну суму 25,00 гривень та надано боржнику семиденний строк, з дня отримання постанови про відкриття виконавчого провадження на добровільне виконання; - №1256 (ВП №14811745) по виконання виконавчого листа №2-23-1/09 виданого Солом`янським районним судом м. Києва 18.09.2011 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу на загальну суму 17 000,00 гривень та надано боржнику семиденний строк на добровільне виконання; - №1268 (ВП №14816630) по виконання виконавчого листа №2-23-1/09 виданого Солом`янським районним судом м. Києва 19.09.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу на загальну суму 22 000,00 гривень та надано боржнику семиденний строк на добровільне виконання; - №1270 (ВП №14817018) по виконанню виконавчого листа №2-23-1/09 виданого Солом`янським районним судом м. Києва 18.09.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу на загальну суму 2 219,63 гривень та надано боржнику семиденний строк на добровільне виконання; - №1269 (ВП№1416799) по виконанню виконавчого листа № 2-23-1/09 виданого Солом`янським районним судом м. Києва 18.09.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу на загальну суму 17 000,00 гривень та надано боржнику семиденний строк на добровільне виконання; - №1267 (ВП№14816411) по виконанню виконавчого листа №2-23-1/09 виданого Солом`янським районним судом м. Києва 18.09.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу на загальну суму 18,17 гривень та надано боржнику семиденний строку на добровільне виконання. Державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Татарчук О.В. винесено постанову від 11.09.2009 року про приєднання виконавчого провадження №14816630 з примусового виконання виконавчого листа №2-23-1/09 виданого Солом`янським районним судом м. Києва 19.08.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу на загальну суму 22000,00 гривень до зведеного виконавчого провадження №15416426. Постановами державного виконавця ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Татарчук О.В. від 11.09.2009 року приєднані виконавче провадження №14816411 з примусового виконання виконавчого листа №2-23-1/09 виданого Солом`янським районним судом м. Києва 19.08.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу на загальну суму 18,17 гривень та виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-23-1/09 виданого Солом`янським районним судом м. Києва 18.08.2009 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу на загальну суму 25,00 гривень до зведеного виконавчого провадження №15416426. Постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Татарчук О.В. винесено постанову від 11.09.2009 року про об`єднання виконавчих проваджень №1256/4, №1266/4, №1267/4, №1268/4, №1269/4, №1270/4 у зведене виконавче провадження, з присвоєнням номеру №1256/4. В подальшому державним виконавцем також було винесено ряд наступних постанов: - від 19.10.2009 року про арешт майна боржника; - від 06.11.2009 року про зупинення виконавчого провадження; - від 23.02.2010 року №247/1256/5 про поновлення виконавчого провадження. Проте, під час вчинення виконавчих дій, норма закону ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції на вересень 2009р. була порушена посадовими особами ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві, оскільки не направивши постанови про відкриття виконавчих проваджень, в свою чергу не міг розпочатися перебіг строку для добровільного виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06.08.2009 року, проте державним виконавцем всупереч даному були вчинені подальші дії, спрямовані щодо примусового виконання боржником рішення. Вказане було встановлено ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 червня 2012 року за № 4-с-10-/11, відповідно до якої об`єднані скарги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на дії посадових осіб Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Татарчук Ольги Володимирівни, Александрової Ірини Володимирівни та на дії начальника ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Гоцій Богдана Ігоровича було задоволено частково. Було вирішено: «Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Татарчук Ольги Володимирівни щодо направлення боржнику [PERSON] копій постанов про відкриття виконавчих проваджень №№14817018, 14816799, 14816630, 14816411, 14816192 та 14811745. Скасувати постанову державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Татарчук Ольги Володимирівни від 11 вересня 2009 року про об`єднання виконавчих проваджень №№1256/4, 1266/4, 1267/4, 1268/4, 1269/4 та 1270/4 у зведене виконавче провадження за №1256/4. Визнати неправомірними дії державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Татарчук Ольги Володимирівни по приєднанню виконавчих проваджень №№14817018, 14816799, 14816630, 14816411, 14816192 та 14811745 до зведеного виконавчого провадження №15416426. Скасувати постанови державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Татарчук Ольги Володимирівни від 11.09.2009 року про приєднання виконавчих проваджень №№14817018, 14816799, 14816630, 14816411, 14816192 та 14811745 до зведеного виконавчого провадження №15416426. Визнати неправомірною бездіяльність начальника Відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві по незабезпеченню належного контролю за своєчасністю та правильністю проведення виконавчих дій у виконавчих провадженнях №№1256/4, 1266/4, 1267/4, 1268/4, 1269/4, 1270/4 та їх об`єднанню у зведене виконавче провадження. Визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Татарчук Ольги Володимирівни від 19.10.2009 року про арешт майна боржника. Скасувати постанови державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Татарчук Ольги Володимирівни від 06.11.2009 року про розшук майна боржника, від 06.11.2009 року про зупинення виконавчого провадження та від 23.02.2010 року №247/1256/5 про поновлення виконавчого провадження. Визнати неповними та несвоєчасними дії державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Татарчук Ольги Володимирівни при встановленні місця реєстрації та проживання боржника [PERSON] , місця його перебування, наявного майна та джерела його доходів. В задоволенні решти вимог скарг -відмовити.». За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Щодо позовних вимог в частині відшкодування упущеної вигоди за позовом [PERSON] та [PERSON] , суд дійшов наступних висновків. Заявляючи позовні вимоги про відшкодування упущеної вигоди позивачі вказують, що у зв`язку зі зволіканням під час примусового виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва, останні не змогли одержати присудженні їм суми виплати, а саме: 24 219, 63 грн., 17 018, 70 грн., та 17 025, 00 грн. У зв`язку з чим, позивачі не змогли в подальшому здійснити обмін коштів на долари США. На підстави викладеного, [PERSON] зазначає, що, оскільки, курс 1 доларів США по курсу НБУ на 01.09.2009 року становив 8,4090 грн., а на 11.03.2010 року становив 7,9824 грн., то [PERSON] могла придбати 11.03.2020 року близько 3 034,00 доларів США, тобто сума упущеної вигоди становить 57 290,00 грн., оскільки, продавши б придбані 11.03.2010 року долари позивач могла б одержати вказану суму коштів. [PERSON] зазначає, що, оскільки, курс 1 доларів США по курсу НБУ на 01.09.2009 року становив 8,4090 грн., а на 11.03.2010 року становив 7,9824 грн., то [PERSON] могла придбати 11.03.2020 року близько 2 132,00 доларів США, тобто сума упущеної вигоди становить 40 261,00 грн., оскільки, продавши б придбані 11.03.2010 року долари позивач могла б одержати вказану суму коштів. Розрахунок упущеної вигоди позивач здійснювала відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, згідно з якою, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц , «кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблено висновок, що «збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача». Отже, при обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов`язок щодо доведення розміру тих доходів, які особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на позивача. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц зроблено висновок, що тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який має довести, що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача. Разом з тим, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачі послалися лише на розрахунок упущеної вигоди, зроблений на підставі ч. 3 ст. 22 ЦК України, виходячи з припущень про те, що кошти, які не були своєчасно отриманні позивачами, останні могли б використати для придбання доларів США. Однак жодних обґрунтованих доводів, а тим більше - доказів , які б підтверджували, що саме позивачі, як фізичні особи, могли і повинні були отримати визначені ними доходи; що зазначені суми упущеної вигоди 57 290,00 грн, а також 40 261,00 грн. не є абстрактними, а дійсно були б отримані позивачами, ними не надано. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачами не доведено, що вони могли і повинні були отримати зазначені ними доходи у розмірі 57 290,00 грн, а також 40 261,00 грн.; вказані суми не підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] про стягнення з держави Україна шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] у відшкодування упущеної вигоди в розмірі 57 290,00 грн. (збитків) завданих при виконанні виконавчих листів №2-23-1/09 від 18 і 19 серпня 2009 р. державним виконавцем Татарчук Ольгою Володимирівною під контролем начальника Відділу державної виконавчої служби Іванець Галини Олександрівни, та стягнення з держави Україна шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] у відшкодування упущеної вигоди в розмірі 40 261,00 (збитків), завданих при виконанні виконавчих листів №2-23-1/09 від 18 і 19 серпня 2009 р. державним виконавцем Татарчук Ольгою Володимирівною під контролем начальника Відділу державної виконавчої служби Іванець Галини Олександрівни., а відтак в даній частині позову слід відмовити. Щодо позовних вимог в частині відшкодування збитків за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] , суд дійшов наступних висновків. Відповідно до позовної заяви третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] , остання просила суд стягнути з держави Україна шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] у відшкодування упущеної вигоди в розмірі 17 025,00 (збитків), завданих при виконанні виконавчих листів №2-23-1/09 від 18 і 19 серпня 2009 р. державним виконавцем Татарчук Ольгою Володимирівною під контролем начальника Відділу державної виконавчої служби Іванець Галини Олександрівни. Свої вимоги третя особа з самостійними вимогами обґрунтовували тим, що, оскільки, у виконавчих листах, виданих Солом`янським районним судом м. Києва вказано суму стягнення з [PERSON] - 17 025,00 грн, то у зв`язку з тим, що вказана сума не була своєчасно стягнуто з вини посадових осіб Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), то підлягає стягненню з органів ДВС на користь третьої особи у вигляді матеріальної шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень, дій органів ДВС. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Однак, суд звертає увагу, що третьою особою з самостійними вимогами не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, що в силу вимог ст. 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача. Повторно суд наголошує, що відповідно до ч.1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У зв`язку з наведеним суд не може погодитись з вимогою про стягнення майнової шкоди, оскільки [PERSON] не втратила право на стягнення із [PERSON] грошових коштів у розмірі 17 025,00 грн. в рамках виконавчого провадження, а тому відсутні підстави для стягнення майнової шкоди. На підставі вищевикладеного, позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] в частині позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди (збитків) не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди за позовом [PERSON] та [PERSON] , та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] , суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за матеріальну шкоду, завдану незаконними діями органів державної влади та місцевого самоврядування, визначаються ст.ст. 1173 - 1176 ЦК України. Підстави стягнення з означених органів моральної шкоди регламентуються ст. 1167 ЦК України. У постанові від 15.08.2019 у справі № 823/782/16 Верховний Суд зробив висновок, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини. Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 частини 2 статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В обґрунтування моральної шкоди позивачі посилається на те, що неправомірними діями посадових осіб органу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) останнім було завдано моральних страждань. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Крім того, умовою відповідальності за моральну шкоду є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода ж безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Суд додатково звертає увагу на те, що [PERSON] під час розгляду справи було долучено копію експертного висновку від 25.11.2002 року проведеного на підставі ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 24.10.2002 року (суддя Білошкап Є.В.), проте суд критично ставить до даного доказу, оскільки останній засвідчує факт спричинення позивач моральної шкоди внаслідок затоплення квартири. На противагу зазначеному, матеріали цивільної справи не містять достатніх та належних доказів, що засвідчують факт спричинення позивачам за основним позовом, а також третій особі з самостійними вимогами, моральної шкоди, що спричинена діями/бездіяльністю посадових осіб Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). Враховуючи відсутність доказів того, що діями/бездіяльністю посадових осіб Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) було завдано моральну шкоду [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , що такі дії/бездіяльність призвели до моральних страждань та психологічних переживань, втрати нормальних життєвих зав`язків позивачів, які б вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тому факт заподіяння позивачам моральної шкоди з боку відповідача не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи. За таких обставин у задоволенні позову про відшкодування відповідачем за рахунок Державного бюджету України та користь позивачів моральної шкоди, слід відмовити. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). За таких обставин, враховуючи, що позивачами за основним позовом та третьою особою з самостійними вимогами належних та допустимих доказів, що вказували б завданням останнім матеріальної шкоди, моральної шкоди, а також завдання збитків, щоб стало підставою для стягнення упущеної вигоди не надано, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачі, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданих позовів слід відмовити у повному обсязі. Щодо судових витрат суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Суд зауважує, що відповідно до ч.7 ст. 141 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі ст.ст. 56 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 15, 16, 22, 23, 614, 623, 1167, 1173-1176 ЦК України, з урахуванням Постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц, Постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18), Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц, Постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 823/782/16, Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,

Outcome: dismissed