Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем знаходилась у зареєстрованому шлюбі з 20 квітня 1996 року по 12 вересня 2007 року. Від шлюбу у них є діти - син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO]. На теперішній час вони з відповідачем не проживають разом, а діти проживають з нею. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 18 січня 2007 року з відповідача стягнуті аліменти на її користь на утримання дітей щомісяця до досягнення повноліття. У серпні 2015 року старшій доньці виповнилось 18 років. Але вона поступила на навчання у Дніпропетровський Національний університет імені Олеся Гончара на факультет суспільних наук і міжнародних відносин строком навчання з 01.09.2015 року по 30.06.2019 року. З серпня 2015 року по травень 2016 року нею було сплачено за навчання дочки всього 53 724,60 грн., тобто в місяць сума видатків складає 5500 грн. Враховуючи, що згідно до законодавства обидва батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, то відповідно кожен з батьків в місяць повинен сплачувати суму 2750 грн. протягом терміну навчання з 01.09.2015 року по 30.06.2019 року. Відповідно до ст. 191 СК України суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки, якщо позивач подасть до суду докази того, що він вживав заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх отримати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Відповідач по справі всіляко відмовляється допомагати у навчанні [PERSON], на її прохання відмовляється, посилаючись на те, що в нього немає грошей та доходу і він буде платити аліменти тільки за рішенням суду. А тому всі її намагання в добровільному порядку отримати від відповідача марні, а тому вона змушена звернутися до суду за захистом прав дитини. Більш того, коли вона вперше звернулась з таким позовом до суду, то їй довелось залишити цей позов без розгляду, оскільки відповідач почав її шантажувати тим, що вона повинна забрати позов і тільки після цього він надасть дозвіл на виписку молодшого сина [PERSON] з квартири. А в результаті вона забрала позов, а відповідач дозволу так і не надав, оскільки він почав вимагати від доньки [PERSON], щоб вона повністю відмовилась від утримання батьком і сплати аліментів на навчання, на що донька йому відмовила. До того ж за своїм майновим станом відповідач має можливість сплачувати аліменти. В нього є рухоме та нерухоме майно, яке придбавалось на підставі договорів купівлі-продажу. Позивачка також зазначає, що обов'язок утримувати дітей не залежить від бажання батька працювати чи не працювати. До того ж відповідач молода людина і тому зобов'язаний налагодити своє життя таким чином, щоб утримувати себе та своїх дітей, тому доводи відповідача, що він не має роботи, не можуть бути причиною для його звільнення від сплати аліментів на утримання дітей. Дані обставини також встановлені в рішенні Апеляційного суду Донецької області від 15 вересня 2015 року. Окрім того, відповідач, коли був процес по позбавленню його батьківських прав відносно доньки [PERSON] і сина [PERSON] був категорично проти, оскільки казав, що любить дітей та має намір їм допомагати, однак при цьому всьому в навчанні [PERSON] ніяким чином не допомагає, прикриваючись відсутністю доходів, однак при цьому має змогу купувати будинки, автомобілі, що є несправедливим по відношенню до дітей. Ці обставини встановлені в рішенні Краматорського міського суду від 28 жовтня 2014 року. Просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON], яка продовжую навчання, в твердій грошовій сумі 2750 грн. щомісяця, починаючи з дня звернення до суду і до закінчення навчання; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON], яка продовжує навчання в твердій грошовій сумі 26 862,30 грн. за минулий час за період з 01.08.2015 року по 30.06.2016 року; стягнути з [PERSON] на її користь додаткові витрати на утримання доньки [PERSON], яка продовжує навчання, які були понесені за період з 01.08.2015 року по 30.06.2016 року в твердій грошовій сумі 26 862,30 грн. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 19 січня 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 300 грн. щомісячно на утримання повнолітньої доньки [PERSON], яка продовжує навчання, починаючи з дня звернення до суду і до закінчення навчання; в задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів в сумі 26862 грн. за минулий час відмовлено. В апеляційній скарзі позивачка просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, а саме: стягнути аліменти з відповідача щомісячно на період навчання дочки в розмірі 2750 грн. та за минулий час в твердій грошовій сумі 26 862 грн. 30 коп. В обгрунтування апеляційної скарги позивачка посилається на порушення норм матеріального та процесуального права; апелянт вважає, що суд у порушення вимог ст.ст. 213-215 ЦПК України не визначився з характером спірних відносин, які склалися між сторонами по справі; в рішенні суд не зазначив мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази; повно і всебічно не з'ясував обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень і, зокрема на те, що суд виходив із того, що позивачкою не надано доказів того, що відповідач може надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої доньки більше ніж 300 грн., але суд не в повному обсязі дослідив докази, наявні в матеріалах справи; на думку апелянта надані відповідачем пояснення в судовому засіданні свідчать про те, що відповідач ніяким чином не намагається знайти роботу а також він свідомо ніде не працює, щоб уникнути аліментних зобов'язань; щодо її матеріального стану, то висновки суду не відповідають дійсності, оскільки згідно її пояснень і пояснень її представника її доходу недостатньо для того, щоб утримувати обох дітей; більш того, суд при ухваленні рішення керувався лише поясненнями та доказами, які були надані відповідачем, при чому не приймаючи докази, надані нею, хоча згідно норм процесуального права жоден доказ не має наперед встановленої сили; судом не враховано, що той факт, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу доньці [PERSON], встановлено судом в рішенні Апеляційного суду Донецької області від 15 вересня 2015 року і згідно норм цивільного процесуального законодавства не підлягає доказуванню; згідно наданої інформації за її клопотанням відповідач має майно нерухоме, рухоме, а тому вважає, що він має змогу утримувати доньку [PERSON], а офіційно він не працює лише для того, щоб уникнути аліментних зобов'язань; апелянт також вважає, що за обставин, викладених в позовній заяві, у неї була поважна причина і вважає за можливе стягнути аліменти за минулий час. В судове засідання апеляційного суду сторони не з'явились, хоча своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи повістками та телефонограмою на імя представника позивача [PERSON], яка зареєстрована у журналі телефонограм 10 березня 2017 року за №937, а також шляхом SMS-повідомлення на ім'я [PERSON] та [PERSON] Від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON] на період її навчання, суд виходив з того, що у теперішній час відповідач не має змоги надавати матеріальну допомогу в розмірі, який запропоновано позивачкою, а саме 2750 грн. щомісячно; разом з тим суд дійшов висновку про можливість відповідача надавати таку допомогу в розмірі 300 грн., на що згоден відповідач. Проте повністю погодитися з такими висновками неможливо, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Тобто повнолітні діти, які продовжують навчання, відповідно до вимог ст. 199 СК України для виникнення права на утримання повинні потребувати матеріальної допомоги. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Частиною 1 ст. 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу положення статті 199 Сімейного кодексу України вбачається, що батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину. Згідно з частиною 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року по справі № 6-1296цс15 та від 24 грудня 2014 року № 6-186цс14, правовідносини обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Частиною 1 статті 360-7 ЦПК України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятий за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції [PERSON], [INFO], є студенткою денного відділення Дніпропетровського Національного університету імені Олеся Гончара, загальний термін навчання з 01.09.2015 року по 30.06.2019 року; навчається за рахунок бюджетного фонду. Сторони по справі є батьками [PERSON]. Судом також встановлено, що на теперішній час на утриманні відповідача перебуває двоє малолітніх дітей, а саме [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. На утримання [PERSON] з відповідача стягнуті аліменти в твердій грошовій сумі - 1000 грн. щомісячно. При розгляді позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дочки на період її навчання відповідач [PERSON] не заперечував надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої дочки на період її навчання в розмірі 300 грн., з чим і погодився суд першої інстанції. Разом з тим, апеляційний суд вважає, що зазначений розмір матеріальної допомоги не є достатнім на період навчання повнолітньої дитини у вищому навчальному закладі, який, до того ж, знаходиться в іншому від постійного місця проживання дитини місті та з огляду на обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Донецької області від 15 вересня 2015 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], тобто на час, коли [PERSON] почала навчання у навчальному закладі і яким стягнуто на її утримання як неповнолітньої 1000 грн. щомісячно. Як встановлено зазначеним рішенням, відповідач [PERSON] визнав, що після розлучення з позивачкою придбав для особистого проживання жилий будинок, спочатку площею 36 кв.м, а після народження дитини (в іншому шлюбі) покращив свої житлові умови, придбавши жилий будинок більшого розміру для проживання його сім'ї, де виховуються двоє дітей; одна дитина від першого шлюбу його дружини; під час укладання договору купівлі-продажу він сплатив продавцю 18 тисяч доларів США; визнав відповідач в засіданні суду факти купівлі-продажу автомобілів, якими він користується до теперішнього часу. Так, як Апеляційним судом Донецької області при ухваленні рішення від 15 вересня 2015 року, так і судом першої інстанції по даній справі встановлено, що відповідач не працює, роботу, яку мав раніше, втратив, доходів не має; разом з тим судом встановлено, що відповідач визнавав, що іноді працює неофіційно, отримує певні доходи. Але з огляду на обставини, встановлені зазначеним рішенням Апеляційного суду і розміру аліментів, стягнутих цим рішенням і з якими погодився відповідач, оскільки вони ним не спростовані і рішення не оскаржено, а також враховуючи, що сума 300 грн. на дорослу дитину в сучасному житті є дуже замала, апеляційний суд вважає, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на період навчання дочки у більшому розмірі, а саме в розмірі 1000 грн. щомісячно. Разом з тим, доводами апеляційної скарги і матеріалами даної справи не доведено, що матеріальне становище відповідача [PERSON] з часу ухвалення рішення Апеляційним судом Донецької області 15 вересня 2015 року значно покращилось і взагалі на теперішній час має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання у розмірі 2750 грн. щомісяця. Відмовляючи позивачці у задоволенні її позовних вимог про стягнення аліментів в сумі 26862 грн. за минулий час, суд виходив з необґрунтованості таких позовних вимог. Такі висновки апеляційний суд вважає правильними, виходячи з наступного. За правилами ч.2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Згідно з вимогами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- відеозаписів, висновків експертів. З апеляційної скарги та матеріалів справи вбачається, що позивачкою для підтвердження позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час, а саме з 1.08.2015 року по 30.06.2016 року в сумі 26 862,30 грн. надана копія ухвали Краматорського міського суду Донецької області від 22 червня 2016 року, з якої вбачається, що 01.03.2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на повнолітню дитину у зв'язку з продовженням навчання. Однак 17.06.2016 року представником позивача подана заява про залишення позову без розгляду, у зв'язку з чим позов [PERSON] залишений без розгляду. Отже, ні зазначеною ухвалою, ні будь-якими іншими належними та допустимими доказами не доведено, що [PERSON] ухилявся від сплати аліментів на утримання повнолітньої дочки на період її навчання, а сама по собі ухвала не є таким належним та допустимим доказом. Обставини, на які посилається позивачка в обгрунтування зазначених позовних вимог, також належними та допустимими доказами не доведені. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права в цій частині, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Ніяких нових обставин, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції та давали б підстави для проведення апеляційним судом переоцінки, зробленої судом першої інстанції, в апеляційному суді не наведено та нових доказів не надано. На підставі вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини на період навчання за минулий час немає. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при подачі позовної заяви і на її користь ухвалено рішення, а апеляційна скарга частково задоволена, відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 551.20 грн. за подачу позовної заяви та в сумі 606.32 грн. за подання апеляційної скарги, а всього в сумі 1157.52 грн.

Outcome: partial