Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

У червні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, який обґрунтовував тим, що [PERSON] 07 жовтня 1991 року був постановлений на облік у відділі соціального забезпечення Сумського облвиконкому для забезпечення автомобілем «Запорожець» в модифікації ЗАЗ-968-М з правом передачі керування транспортним засобом [PERSON] 01 квітня 1992 року інваліда [PERSON] безкоштовно забезпечено автомобілем ЗАЗ-968-М, який на той час був зареєстрований в [ADDRESS] і був узятий на облік у Головному управлінні праці та соціального захисту населення Полтавської облдержадміністрації для забезпечення автомобілем «Таврія» на пільгових умовах з оплатою 7% вартості та правом передачі члену сім'ї - [PERSON] 04 липня 2013 року громадянин Литви [PERSON] передав вищевказаному головному управлінню в якості гуманітарної допомоги легковий автомобіль «МАZDA 626» для подальшої передачі інваліду [PERSON] 15 квітня 2004 року [PERSON] був забезпечений вказаним вище легковим автомобілем у якості гуманітарної допомоги з правом передачі керування зятю [PERSON] 27 липня 2004 року вказаний автомобіль зареєстровано у Лохвицькому ВРЕР ДАІ на ім'я [PERSON] без права продажу, передачі та даруванню іншій особі з правом передачі керування ним [PERSON] З середини 2006 року [PERSON] переїхав проживати та зареєструвався в [ADDRESS] та взятий на облік за новим місцем реєстрації. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті вказаного інваліда в порушення п.41 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19 червня 2006 року, за вказаний автомобіль членами сім'ї (відповідачами по справі) протягом шестимісячного терміну після смерті інваліда не сплачено усі визначені законом митні платежі, у сім'ї померлого відсутні будь-які особи, які мають статус інваліда, і перебувають у черзі по забезпеченню автомобілем на пільгових умовах, а також спірний автомобіль не повернули, і з питанням перереєстрації цього транспортного засобу до позивача відповідачі не звернулися, а тому вказаний департамент просив вилучити гуманітарний автомобіль «МАZDA 626», 1995 року випуску, синього кольору, державний номерний знак [NUMBER], із чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON], передавши вказаний автомобіль позивачу. Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутність та про підтримання заявлених позовних вимог. У письмових поясненнях на позов позивач суду повідомив про те, що відповідач [PERSON] має право керування спірним автомобілем, а [PERSON] є дочкою померлого батька і бувшим членом його сім'ї, а тому наявні усі законні підстави для вилучення вказаного автомобіля (а.с.52-53). Відповідач [PERSON], фактично не визнавши позов, суду пояснив про те, що автомобілем марки «МАZDA 626» він із дозволу і в присутності гр. [PERSON] лише керував цим біля 1,5 роки, поки його тесть жив і був зареєстрований в [ADDRESS], а після 2007-2008 років з переїздом гр. [PERSON] в [ADDRESS] він взагалі перестав ним користуватися. Через місяць після переїзду до [ADDRESS] гр. [PERSON] повідомив йому про відчуження вказаного автомобіля (прізвищ нових володільців чи власників цього автомобіля він йому не повідомляв). Пізніше він дізнався, що у 2007-2008 року вказаний автомобіль потрапив у ДТП і був механічно пошкоджений на території с. Підставки Липоводолинського району Сумської області, а потім через знайомих йому осіб він дізнався про те, що вказаний автомобіль спостерігали на території м. Чернігова. Відповідачка [PERSON] також зазначила про те, що ніякого відношення до спірного автомобіля вона взагалі не має. Також відповідачі підтвердили те, що вони особисто будь-яких актів прийому-передачі спірного автомобіля на їх ім'я не підписували, розписок чи інших зобов'язань про схоронність вказаного рухомого майна також не давали; наміру сплачувати обов'язкові митні платежі і користуватися в подальшому гуманітарним автомобілем вони не мають, як через відсутність грошей на це, так і через фактичну відсутність у них спірного автомобіля, фактичне місце розташування останнього їм не відоме; жодного разу як за життя [PERSON], так і після його смерті в комісійному порядку по місцю проживання відповідачів не проводилася перевірка фактичної наявності чи відсутності зазначеного вище автомобіля. Заслухавши відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає пред'явлений позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на нижчевикладене. Судом встановлено ту обставину, що [PERSON] станом на 28 вересня 1990 року мав статус інваліда другої групи безстроково, як захисник СРСР (а.с.5). На підставі рішення головного управління праці та соціального захисту населення Полтавської облдержадміністрації від 29 січня 2003 року гр.[PERSON], як інвалід війни другої групи, на підставі п.21,28 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 1997 року № 999, в порядку черги підлягав забезпеченню автомобілем «Таврія» на пільгових умовах з оплатою 7% вартості автомобіля з правом передачі керування члену сім'ї [PERSON], який проживає разом з інвалідом і має посвідчення водія (а.с.6). 04 липня 2003 року громадянин Литви [PERSON] в нотаріальному порядку погодився передати головному управлінню праці та соціального захистку населення Полтавської області республіки Україна, в якості гуманітарної допомоги, автомобіль марки «МАZDA 626», 1995 року випуску, 1800 см3 об'єм двигуна, номер кузова [NUMBER], інваліду другої групи [PERSON], мешканцю [ADDRESS] (а.с.7). 14 квітня 2004 року вищевказаний транспортний засіб в якості гуманітарної допомоги самоходом пересік митну територію України, його вартість на цей час складала 29300 гривень (а.с.9). 15 квітня 2004 року [PERSON] звернувся до позивача з письмовою заявою про забезпечення його автомобілем «МАZDA 626» як гуманітарною допомогою з правом передачі керування [PERSON] (а.с.10). Цього ж дня [PERSON], який на той час мешкав в [ADDRESS], підписав письмове зобов'язання зберігати, своєчасно проводити ремонт, правильно експлуатувати і користуватись автомобілем марки «МАZDA 626», отриманого ним від Головного управління праці та соціального захисту населення Полтавської облдержадміністрації в якості державної власності (а.с.10). З 27 липня 2004 року зазначений вище автомобіль зареєстрований на ім'я [PERSON] в Лохвицькому ВРЕР ДАІ без права відчуження з правом керування ним [PERSON] (а.с.12,13). З 13 березня 2007 року [PERSON] був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] (а.с.24) і до дня смерті [INFO] проживав спільно з дочкою [PERSON], [INFO] (а.с.25). 24 жовтня 2013 року та 10 грудня 2013 року на адресу відповідачів позивач надсилав листи- повідомлення щодо терміну можливої перереєстрації спірного автомобіля, який спливав 16 грудня 2013 року, та про необхідність для подальшого користування ним сплатити податки і збори за ставками за вказаний автомобіль, які діяли на день здійснення митного оформлення зазначеного автомобіля (а.с.26,27,28). З огляду на пояснення відповідачів, сутність підстави позову та встановлені обставини справи, суд вважає, що між сторонами виник спір з приводу повернення гуманітарного автомобіля із чужого незаконного володіння, який врегульований нижченаведеними нормами законодавства. У відповідності до ст. 387 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави, заволоділа ним. Згідно з нормами ч.2,3 ст.11-1 Закону України «Про гуманітарну допомогу» від 22 жовтня 1999 року №1192- ХVІ (в редакції, чинній на день смерті [PERSON].) після смерті інваліда автомобіль, визнаний гуманітарною допомогою, який інвалід був забезпечений через органи соціального захисту населення і користувався менше 10 років, може бути переданий у власність одному із членів сім'ї за рішенням центрального органу соціального захисту виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері соціального захисту населення за умови сплати податків і зборів за ставками діючими на час здійснення митного оформлення автомобіля. У разі несплати членом сім'ї інваліда вказаних обов'язкових платежів автомобіль повертається (вилучається) органом соціального захисту населення у порядку та на умовах, що визначається Кабінетом Міністрів України. Абзац 7 пункту 41 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року №999 (в редакції чинній на день смерті [PERSON].), передбачав сплату вищевказаних платежів членом сім'ї померлого інваліда протягом шести місяців з дня смерті інваліда. Згідно п.16 абз.8 п.41 вищевказаного Порядку автомобіль, строк експлуатації якого менше, ніж 10 років, після смерті інваліда залишається у користування сім'ї, якщо в ній є інвалід, який: - мав підстави для забезпечення автомобілем на час смерті інваліда або протягом не більше шести місяців з дня його смерті; - був зареєстрований час смерті інваліда за місцем його реєстрації; - не має іншого автомобіля, у тому числі отриманого через головне управління соціального захисту або управляння виконавчої дирекції. Пунктом 16, абз.10 п.41 Порядку визначено юридичні наслідки невчинення членом сім'ї померлого інваліда дій по сплаті обов'язкових платежів протягом визначеного вище строку: примусове вилучення вказаного вище автомобіля органами державної виконавчої служби за рішенням суду за поданням головного управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції. Вирішуючи даний спір по суті, суд виходить з недоведеності позивачем належними та допустимими доказами, обставини фактичного перебування спірного автомобіля у володінні чи користуванні відповідачів, а також перебування вказаного нерухомого майна на зберіганні у відповідачів, як це передбачено абз.7 п.16 вищевказаного Порядку. Зокрема, позивачем не надано документальних підтверджень огляду місця проживання відповідачів, в тому числі прибудинкової території та господарських споруд (гаражу) тощо в с.Колядинець у період життя та після смерті гр.[PERSON] і по день пред'явлення даного позову, а також фактичного виявлення у них у вказані періоди зазначеного автомобіля; також оформлення будь-яких актів прийомки-передачі позивачем спірного автомобіля у володіння відповідачів чи будь-яких інших письмових зобов'язань про його повернення відповідачами після смерті інваліда [PERSON] Також не підтверджено засобами доказування факт експлуатації спірного автомобіля особисто [PERSON] після смерті його тестя. На думку суду, внесення особливих приміток у відомості баз ДАІ про право на керування спірним автомобілем [PERSON] без права відчуження, а також фактичне проживання відповідача [PERSON] на день смерті з інвалідом [PERSON], за змістом вищевказаних норм закону, не є ні юридичною, ні фактичною підставами для вилучення зазначеного вище автомобіля із чужого незаконного володіння саме відповідачів при фактичній відсутності доказів перебування такого майна у [PERSON] і [PERSON] Обов'язок повідомляти органи соціального захисту населення про виникнення підстав для подальшого користування автомобілем членами сім'ї померлого інваліда з підтвердженням фактичної наявності у них транспортного засобу, як гуманітарної допомоги, не передбачено ні Законом України «Про гуманітарну допомогу», ні вищевказаним Порядком. Також у матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачами будь-яких дій щодо отримання у власність спірного автомобіля (в тому числі, і по сплаті податків і зборів за митне оформлення цього транспортного засобу), а також наявності їх звернень до позивача про залишення автомобіля у їх користування, що свідчить про втрату з боку цих осіб інтересу до цього майна. Ураховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що доказування у цивільній справі не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК України), викладених стороною по справі, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову у зв'язку з його необґрунтованістю. Окремо слід роз'яснити позивачу те, що у разі здобуття у визначеному законом порядку доказів фактичного перебування вказаного вище автомобіля у відповідачів чи інших осіб, перший не позбавлений процесуальної можливості звернутися до суду з додатково обгрунтованим цивільним позовом. Оскільки позивач в силу п.20 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» не звільнений від сплати судового збору при подачі позовів про витребування майна від фізичних осіб і не сплатив розмір судового збору з однієї вимоги майнового характеру в розмірі 293 грн. 00 коп. (з урахуванням митної вартості автомобіля на час перетинання митного кордону України), то при вирішенні даного позову по суті з позивача слід додатково достягнути несплачений при зверненні до суду судовий збір.

Outcome: approved