Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

У травні 2015 року Київський слідчий ізолятор управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області (далі по тексту - позивач, СІЗО) звернувся до Шевченківського районного суду місті Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1, [PERSON]), [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2, [PERSON]) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач-3, [PERSON]), за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації (далі по тексту - третя особа, Орган опіки та піклування) про виселення з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги мотивовані тим, що гуртожиток Київського слідчого ізолятору перебуває на балансі Київського СІЗО й призначений для тимчасового проживання співробітників системи органів ДПтС України та осіб, що були більше десяти років пов'язані трудовими відносинами з системою органів ДПтС України, знаходиться за адресою: [ADDRESS]. А порядок вселення в гуртожиток визначено Положенням про гуртожиток Київського слідчого ізолятору, для осіб, що потребують надання помешкання за місцем проходження служби, в Київському СІЗО, існує черга з числа осіб, котрі працюють в Київському слідчому ізоляторі, системі органів ДПтС України й потребують для виконання своїх службових обов'язків наявності тимчасового помешкання за місцем несення служби чи то виконання покладених на них службових обов'язків у відповідності до КВК України, Закону України Про ДКВС України. [PERSON] в трудових відносинах з установами системи органів ДПтС України не перебуває, з 1995 року була зареєстрована та мешкала в гуртожитку Київського слідчого ізолятору разом з її батьками, котрі мешкаючи в гуртожитку отримали іншу житлову площу в порядку покращення житлово-побутових умов. Відповідач-1 продовжуючи мешкати незаконно в кімнаті гуртожитку, безпідставно й самоправно, без належного погодження з адміністрацією Київського слідчого ізолятору та без отримання відповідного ордера, відповідач зайняла кімнату [NUMBER] гуртожитку Київського слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області. Також, відповідач, у подальшому, з 2004 року грубо порушуючи встановлений порядок, фактично незаконно, безпідставно та самоправно зареєструвала за адресою гуртожитку та вселила в кімнату [NUMBER] свого чоловіка [PERSON] та сина [PERSON]. У зв'язку з незаконним проживанням відповідача-1 в гуртожитку, адміністрацією Київського слідчого ізолятору було надіслано йому лист-повідомлення за № 22123 від 22.10.2014 року, в якому зазначено, що відповідачі займають кімнату [NUMBER] незаконно й мають в добровільному порядку звільнити займану кімнату до 22.11.2014 року, в відповідачі вказану вимогу проігнорували. Посилаючись на викладене та з урахуванням додаткових пояснень по справі, позивач просив суд зобов'язати відповідачів звільнити кімнати [NUMBER] гуртожитку Київського СІЗО, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] без надання іншої житлової площі та стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати. В судовому засіданні представник позивача - Харчук В.В. позов підтримав та просив суд про його задоволення. Пояснив суду, що в жовтні 2014 року була проведена службова перевірка по факту виявлення незаконно проживаючих в гуртожитку Київського слідчого ізолятору, про що 22.10.2014 р. було складено відповідний висновок. За результатами проведеної перевірки було направлено відповідне повідомлення про безпідставність зайняття кімнати в гуртожитку відповідачами, яке останніми було проігноровано. Окрім того, провівши вивчення законності підстав вселення в кімнату гуртожитку [NUMBER] Київського слідчого ізолятора було з'ясовано, що кімната [NUMBER] була зайнята мешканцями з грубим порушенням встановленого порядку, відповідних рішень адміністрацією установи не приймалось, ордер на зайняття кімнати не видавався, що є грубим порушенням порядку вселення в кімнату гуртожитку, а відповідно й підставою для виселення з зайнятої житлової площі з підстав незаконного її зайняття. В судовому засіданні представник відповідачів - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні. При цьому пояснила, що раніше у спірній кімнаті [PERSON] проживала разом із своїми батьками та була там зареєстрована з народження - 1981 року як член родини особи (батька), яка працювала в СІЗО. Після того, як батько отримав двокімнатну квартиру для проживання в ній разом із дружиною та молодшою сестрою відповідача-1, остання залишилась проживати у спірній кімнаті. В якому в подальшому в установленому порядку було зареєстровано відповідачів 2 та 3. На даний час родина відповідачів проживає в даній кімнаті гуртожитку, добросовісно користується наданим приміщенням, сплачує комунальні платежі, відповідачі мають на утриманні неповнолітню дитину, яка ходить в школу поблизу гуртожитку та малолітню дитину, яка народилась 29.10.2015 року. Окрім того, відзначала, що до 1999 року, коли ще СІЗО входило до системи МВС, відповідач-1 вважалась співробітником органів МВС та правомірно займала кімнату в гуртожитку. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні. Пояснив, що їхньою родиною кімната в гуртожитку була зайнята правомірно та на підставі рішень відповідних органів та посадових осіб. В судове засідання відповідач-1 [PERSON], яка є і законним представником відповідача-3 [PERSON] не з'явилась, її представник [PERSON] повідомила про те, що вона на даний час знаходиться на стаціонарному лікуванні у зв'язку із передчасними пологами, про що надала відповідну довідку та копію свідоцтва про народження. В судовому засіданні представник третьої особи позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в письмових поясненнях по справі з міркувань захисту інтересів неповнолітньої та малолітньої дітей. Заслухавши представників сторін та третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] разом з чоловіком [PERSON], [INFO] та сином [PERSON], [INFO] зареєстровані та проживають в [ADDRESS], в гуртожитку, займають житлову площу кімнати 16,7 кв.м. в однокімнатній квартирі дев'ятиповерхового будинку, який знаходиться на балансі Київського слідчого ізолятору, що підтверджується Довідкою № 183/170 від 12.05.2015 року (а.с. 10). Згідно із висновком службової перевірки від 22.10.2014 року, затвердженим начальником Київського СІЗО Мастицьким В.В. встановлено, що [PERSON] працює в атогосподарстві МВС, зареєстрована та мешкає з сином [INFO] та чоловіком в кімнаті [NUMBER] гуртожитку Київського СІЗО (а.с. 8) За результатами проведеної службової перевірки, позивач направив [PERSON] повідомлення від 22.10.2014 року № 16-23123, в якому повідомив відповідача-1, що вона незаконно мешкає та зареєстрована в житловому приміщенні [NUMBER] гуртожитку Київського слідчого ізолятора, [ADDRESS] (без належних підстав, за відсутності ордера на вселення, не пов'язані трудовими відносинами з системою органів ДПтС України), та запропоновано в тридцяти денний термін звернутись до районного відділу ДМС України з Заявою - «Про зняття з реєстрації за місцем Вашого теперішнього мешкання», а також звільнити займану кімнату в добровільному порядку (а.с. 9). Порядок надання жилої площі в гуртожитку Київського слідчого ізолятора, користування ним, його утримання, компенсації його мешканцям витрат на енергоносії, газопостачання, водопостачання, водовідведення, опалення, електроенергію за тарифами, визначеними законодавством України встановлюється Положенням про гуртожиток Київського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області, затвердженим Начальником Київського слідчого ізолятора підполковником внутрішньої служби В.В. Мастицьким 08.10.2014 року (далі - Положення про гуртожиток Київського СІЗО) (а.с.11-16). Відповідно до п.п. 1, 2 Положення про гуртожиток Київського СІЗО визначено, що гуртожиток Київського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області є майном Державної кримінально-виконавчої служби України та перебуває у державній власності і використовується виключно для тимчасового проживання персоналу Державної пенітенціарної служби України (ДПтС України), що проходять службу та працюють в місті Києві в тому числі пенсіонерів ДПтС України, які звільнені з органів та установа місті Києві, за умови відсутності в нього та членів родини місця проживання у відповідному населеному пункті, перебувають на обліку і очікують покращення житлових умов, ліжко-місця, кімнату в гуртожитку особового складу. Управління гуртожитком здійснює адміністрація Київського СІЗО, на правах оперативного управління майном ДПтС України, що перебуває на його балансі, а також забезпечує його збереження та раціональне використання. Відповідно до ст. 121 Житлового кодексу Української РСР порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (ст. 122 ЖК Української РСР). Пунктами 6, 7 Положення про гуртожиток визначено, що жила площа в гуртожитку Київського СІЗО надається за рішенням адміністрації Київського СІЗО погодженого з Управлінням ДПтС України в місті Києві та Київській області та профспілковим комітетом, яке оформлюється у формі протоколу. На підставі спільного рішення про надання жилої площі в гуртожитку, адміністрація Київського СІЗО видає громадянинові спеціальний ордер, встановленого зразка, у відповідності до додатку Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою РМ Української РСР від 03.06.1986 року № 208, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Згідно із п. 25 Положення про гуртожиток встановлено, що особи, що працювали, проходили службу в Київському СІЗО, УДПтС України в місті Києві та Київській області, а також ДПтС України в межах міста Києва, і які припинили такі трудові відносини з Київським СІЗО, системою підрозділів ДПтС України, підлягають виселенню з гуртожитку без надання їм іншого жилого приміщення. Осіб, з числа жильців гуртожитку, які систематично грубо порушують правила внутрішнього розпорядку в гуртожитку та громадський порядок, а також осіб, що самоправно або з порушенням встановленого порядку вселення зайняли жилу площу в гуртожитку Київського СІЗО, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Водночас, з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб коло яких визначено ст. 125 ЖК України. За ст. 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Разом з тим, відповідно до ст. 125 ЖК Української РСР визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці I і II груп, інвалідів I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Надаване громадянам у зв'язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу (ст. 126 ЖК Української РСР).. У відповідності до ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 24 червня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-191цс15, предметом якої був спір про виселення з гуртожитку. Суд зробив правовий висновок про те, що згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Крім того, згідно із чч. 2, 3 ст. 132 ЖК Української РСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Так, ст. 125 ЖК Української РСР визначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, а саме у разі, якщо робітники і службовці припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією за власним бажанням, не може бути виселено певне коло осіб, у тому числі пенсіонерів по старості. Отже, за змістом наведеного ст. 125, ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР застосовуються до житлових правовідносин, одним із суб'єктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах. Таким чином, закріплені в ст. 125 та ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах. Матеріалами справи підтверджується, що відповідач-1 [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON]) з 1981 року була зареєстрована та проживала разом із своїми батьками [PERSON] та [PERSON] та сестрою [PERSON] в кімнаті [NUMBER] в гуртожитку Київського СІЗО по [ADDRESS], що підтверджується Висновком службової перевірки від 22.10.2014 р. та довідкою (а.с. 55). Батько відповідача-1 [PERSON] з 1983 року проходив службу в органах внутрішніх справ та в системі виконання покарань, тобто більше 10 років, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 57-58). [PERSON] згідно з даними трудової книжки з 1995 року працювала в системі внутрішніх справ, до якої в тому числі входило Київське СІЗО до 1999 року. Після забезпечення у встановленому порядку батьків та сестри відповідача-1 житлом, остання продовжила проживати у спірній кімнаті в гуртожитку, в яку в подальшому також було зареєстровано членів її родини - відповідачів 2 та 3. Згідно із довідкою № 786 від 16.09.2015 року [PERSON] перебуває на квартирному обліку з 16.11.1995 року у складі сім'ї з 3 осіб (а.с. 85). Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, позивачем не надано доказів того, що відповідачі самоправно зайняли житлове приміщення, а тому підстави для їх виселення без надання іншого житлового приміщення відсутні. Також матеріали справи не містять доказів того, що їх реєстрація у спірній кімнаті стала можливою через вчинення ними або будь-якими іншими особами неправомірних дій, вчинених з порушенням встановленого порядку вселення в гуртожиток Київського СІЗО. Окрім того, суд враховує пояснення Органу опіки та піклування та ту обставину, що у відповідачів відсутнє інше житлове приміщення. Згідно із ч. 3 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (редакція зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 року, держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 64, 116, 121, 122, 124-126, 132 Житлового кодексу Української РСР, та

Outcome: dismissed