Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

У червні 2019 року адвокат Лисиця Т.І. звернувся до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою в інтересах [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок вчинення злочину пов`язаного із незаконним заволодінням коштами у розмірі 86 160 гривень, грошову суму кошів у розмірі 123 938,88 грн. інфляційних втрат в період з червня 2013 року по лютий 2018 року від суми коштів, якою Відповідач незаконно та неправомірно заволоділа, грошову суму кошів у розмірі 14 806, 72 грн. 3% річних за період з червня 2013 року по лютий 2018 року від суми коштів, якою Відповідач незаконно та неправомірно заволоділа та компенсацію за заподіяну йому моральну шкоду внаслідок вчинення злочину пов`язаного із незаконним заволодіння коштами, в розмірі 224 905,60 грн. Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2019 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості передано до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, оскільки останнє відоме місце реєстрації відповідача [PERSON] в Дзержинському районі м. Кривого Рогу. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2019 року відкрито провадження по вказаній справі за правилами загального позовного провадження. В обґрунтування позовних вимог представник позивач зазначила, що між [PERSON] та [PERSON] у 2013 році було укладено усну угоду про співпрацю. Відповідач, будучи членом Криворізького благодійного фонду в ім`я Святої Великомучениці Анастасії Узорешительниці «ВІДРАДА», під приводом партнерства у здійсненні підприємницької діяльності, пов`язаної з придбанням товарів «секондхенд» і подальшої його експлуатації для отримання фінансового прибутку, обумовивши заздалегідь умови його розподілу отримала від Позивача грошові кошті в загальній сумі 86 160 гривень. Представник позивача зазначає, що отримання коштів відбувалось декількома частинами в різний період часу, а саме: 29.04.2013р., перебуваючи у приміщенні квартири, яку орендувала гр. [PERSON] , розташованої за адресою: [ADDRESS] , Позивач передав Відповідачеві грошові кошти у сумі 17000 гривень для придбання товарів «секондхенд», 29.05.2013 року, перебуваючи у приміщенні орендованої квартири, передав [PERSON] , для закупівлі товарів «секондхенд», грошові кошти в сумі 20000 гривень, того ж дня шляхом здійснення електронного переказу «Приват Мані», передав Відповідачу для закупівлі товарів «секондхенд» грошові кошти в сумі 9000 гривень, 11.06.2013 року, перебуваючи у приміщенні орендованої квартири, передав [PERSON] для закупівлі товарів «секондхенд» грошові кошти в сумі 40160 гривень. Так Відповідач отримала від Позивача грошові кошти в загальній сумі 86160 гривень, взяті на себе зобов`язання щодо придбання товарів «секондхенд» та подальшої його партнерської реалізації з метою отримання та розподілу спільного прибутку не виконала, в результаті чого отриманні від [PERSON] грошові кошти у сумі 86160 гривень використала на свій власний розсуд, чим заподіяла [PERSON] матеріальний збиток на загальну суму 86160 гривень. 20 вересня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальне провадження №12013040720003572, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2, ч.4 ст.190 КК України. Відносно Відповідача [PERSON] . Станом на день звернення з Позовом про стягнення заборгованості матеріали кримінального провадження до суду не передані, місцезнаходження Відповідача невідоме. Разом з тим, в ході досудового розслідування Відповідачем під аудіозапис було визнано, що вона шляхом обману заволоділа коштами Позивача. Представником позивача у позові зазначено, що позивач станом на 18 лютого 2019 року не заявляв цивільного позову в межах розгляду кримінальної справи, а тому на її думку, не позбавлений права пред`явити такий цивільний позов в прядку цивільного судочинства до особи яка скоїла злочин та з вини якої була заподіяна шкода, а саме до [PERSON] , яка всупереч домовленості використала кошти не за призначенням, заволодівши ними шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство). Тому посилаючись на вимоги ст. ст. 525, 526, 625, 1166 ЦК України та ст. 25 КПК України просила суд позов задовольнити. Крім того, представник позивача у позові зазначила, що Позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що Позивач обговорюючи умови партнерства у здійсненні підприємницької діяльності у 2013 році реально розраховував на отримання прибутку в подальшому. Окрім того грошові кошти, які були передані Відповідачці були узяті з сімейного бюджету, для сім`ї Позивача є досить значними, що мало наслідком погіршення умов побуту Позивача та його сім`ї. За таких обставин позивач відчуває постійні моральні страждання, переживання, депресії та пригнічений стан пов`язаний з витраченням шалених коштів, які вінзароблявпротягом тривалого часу та змиритися з тим, що їх не можливо повернути із за шахрайських дій з боку Відповідача Позивач не може, що тримає його у постійній нервовій та психологічній напрузі. Від цього страждає не лише позивач, але й його близькі рідні. У зв`язку з чим, посилаючись на те, що суб`єктом відповідальності згідно ст. 1167 ЦК України є відповідач [PERSON] , остання зобов`язана відшкодувати Позивачу (потерпілому) моральну шкоду, яку останній оцінює рівномірно до завданої шкоди, а саме в розмірі 224 905, 60 грн. виходячи з характеру скоєного злочину, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або В судовому засіданні позивач присутній не був, поза межами судового засідання 06 лютого 2020 року, від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без участі позивача, щодо прийняття по справі заочного рішення зазначив, що не заперечує. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, що підтверджується поштовим конвертом разом з рекомендованими повідомленнями повернутим до суду без вручення, про причини поважності неявки суд не сповістив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Частиною 3 та частиною 4 ст. 130 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Відповідно до положень ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до положень ч. 7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. До матеріалів справи позивачем долучено витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12013040720003572 від 20.09.2013 року, з якого вбачається, що [PERSON] звернувся з заявою вчинення злочину, в якій зазначив, що у період часу з 29.04.2013 року по 08.06.2013 рік невідомо особа, шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами, які належали гр. [PERSON] . Сума збитків встановлюється. За наслідками розслідування, повідомлено про підозру [PERSON] , [INFO] . (а.с.12-14) Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч.1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. За змістом ст.1166 ЦК України, для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування шкоди, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Відповідно до вимог ст. 28 КПК України, у разі вчинення кримінального правопорушення, особа, яка зазначала матеріальної шкоди від злочину, вправі пред`явити до обвинуваченого цивільний позов, який розглядається судом разом з кримінальною справою. Особа не позбавляється права надати цивільний позов в порядку цивільного судочинства, однак, доказами неправомірних дій з боку винної особи, може бути вирок, який набрав законної сили. Враховуючи встановлені у справі обставини та зазначені норми права, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не надав достатніх доказів неправомірних дій з боку відповідача, а саме, щодо незаконного заволодіння коштами Позивача. Суд відхиляє посилання позивача на те, що вчинення відповідачами правопорушення та факт неправомірного заволодіння нею належними позивачу грошовими коштами встановлені у кримінальному провадженні №12013040720003572, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2, ч.4 ст.190 КК України. Вина особи у вчиненні злочину відповідно до ст. 62 Конституції України та норм чинного Кримінального процесуального кодексу може бути встановлена лише обвинувальним вироком суду. Водночас, суду не надано будь-яких відомостей про те чи було постановлено вирок у зазначеному кримінальному провадженні та чи встановлено у ньому вину відповідачів. Відшкодування потерпілому шкоди, завданої злочином можливе після встановлення вини особи, що вчинила злочин. Щодо заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає, що статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду слід встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Крім того, позивач [PERSON] згідно резолютивної частини позовної заяви, просить стягнути матеріальну та моральну шкоду на користь [PERSON] , який не є учасником по справі. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] , задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed