Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-16 00:00:00

У червні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до відповідача [PERSON], в якій просить визнати останнього таким, що втратив право користування квартирою № 3 будинку № 26 по вул. І.Котляревського м. Добропілля. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй та членам її сімї належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS], в якій вона постійно проживає. У вказаному будинку зареєстроване місце проживання її сина [PERSON], [INFO]. Син у 2011 році вирішив почати самостійне життя, виїхав з квартири і з того часу у ній не проживав. Відповідач постійно змінював своє місце проживання у звязку з роботою. Де він проживає на теперішній час їй не відомо. Зазначила, що вимушена сплачувати комунальні послуги з врахуванням того, що у квартирі прописаний відповідач, хоча фактично там не проживає, що завдає їй зайвих витрат та негативно впливає на її матеріальне становище. Крім того, вона не може визначити юридичну долю квартири, оскільки вона обтяжена правом проживання відповідача. Просила задовольнити заявлені вимоги. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Зазначила, що її інтереси у судовому засіданні буде представляти довірена особа [PERSON]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що визнає ті обставини, що відповідач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS]. Однак, де знаходиться зараз відповідач позивачу невідомо. Останніми відомими місцями перебування відповідача є Республіка Білорусь, а потім Російська Федерація. Зазначила, що позивач серйозно хворіє, а зайві витрати на сплату комунальних послуг за відповідача негативно відбиваються на її матеріальному становищі. Заявлені позивачем вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Заяв про відкладення розгляду справи з повідомленням причин неявки, а також відзиву на позовну заяву з запереченнями проти заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надходило. Згідно ч. ч. 1, 8 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ЦПК України. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до відповідача [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування квартирою № 3 будинку № 26 по вул. І.Котляревського м. Добропілля, не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до\~ЦПК України,\~в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст.\~12\~та ч. 1 ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що квартира 3 будинку 26, розташованого по вул. І.Котляревського м. Добропілля Донецької області, належить як позивачу, так і відповідачу на праві спільної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 07 лютого 1995 року (а.с.5) та довідкою ТОВ «Добропільське бюро технічної інвентаризації» від 16 серпня 2018 року про наявність нерухомості за архівними даними станом на 31 грудня 2012 року. Як вбачається з домової книги для реєстрації громадян, які проживають за адресою вул. Свердлова ([PERSON])[ADDRESS], та підтверджується довідкою Відділу реєстрації Добропільської міської ради від 25 червня 2018 року [PERSON] зареєстрований за даною адресою з 01 серпня 2008 року (а.с. 7-8, 14) Згідно акту від 19 липня 2018 року, складеного комісією ПП «ДРЕС «Південний», відповідач [PERSON], [INFO], за адресою [ADDRESS], не проживає з лютого 2011 року (а.с. 9). Згідно ч. 1 ст. 355 ЦПК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 317\~ ЦК\~України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до\~ст. 369 ЦК України,\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Частиною 1 ст. 321 ЦК України\~передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41Конституції України\~передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. З 11 вересня 1997 року в Україні набула чинності Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. У ст. 1 першого протоколу до цієї Конвенції, зокрема, записано: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Відповідно до статті 9 ЖК УРСР,\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Оскільки\~статтею 317 ЦК України\~\~ визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, задоволення вимог позивачки про визнання відповідача\~\~[PERSON]\~\~таким, що втратив право користування житловим приміщенням, призведуть до\~\~порушення норм матеріального права, фактично позбавивши власника права користування належним йому майном. Що ж стосується посилання позивача на норми ст. 405 ЦК України, то суд вважає, що воно є безпідставним, оскільки відповідно до ч. 2\~ст. 405 ЦК України,\~член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є членами сім'ї. А позивач не є одноосібним власником спірної квартири, а є лише співвласником квартира [ADDRESS], як і відповідач [PERSON], який наділений тими ж правами власності, що і позивач. Тому відповідач не може бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою як член сім'ї власника, оскільки сам є співвласником даної квартири. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт, що відповідач по справі є співвласником спірної квартири і має на свій розсуд користуватись належним йому на праві власності житлом, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed