Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

У червні 2016 року позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про звільнення майна з-під арешту. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 04.01.2008 року уклали кредитний договір №НАЕ2GK01270146, відповідно до п. 1.1 якого банк зобов'язався надати останньому кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 24205, 31 доларів США строком 03.01.2028 року, а [PERSON] зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] 04.01.2008 року уклали договір іпотеки №НАЕ2GK01270146, згідно п. 3.3 якого [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 29, 40 кв. м., житловою площею 16, 40 кв. м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. У 2009 році Дзержинським районним судом м. Харкова винесено заочне рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки. 02.12.2011 року Дзержинським відділом державної служби Харківського міського управління юстиції при примусовому виконанні постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №30159240 від 02.12.2011 року, накладено арешт на вищевказану іпотеку, яка належить на праві власності [PERSON] Вищезазначене обтяження зареєстровано в Державному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за №11917539 від 02.12.2011 року. 16.10.2013 року Дзержинським відділом державної служби Харківського міського управління юстиції при примусовому виконанні постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №28897672 від 16.10.2013 року, накладено арешт на вищевказану іпотеку, яка належить на праві власності [PERSON] Вищезазначене обтяження зареєстровано в Державному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за №2936625 від 18.10.2013 року. В даному випадку, право застави у ПАТ КБ «Приватбанк» виникло 04.01.2008 року, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження були винесені у 2011 році, та у 2013 році тобто пізніше ніж було укладено договір застави. Просить суд позов задовольнити та з урахуванням уточнених позовних вимог: зняти арешт, накладений 02.12.2011 року державним виконавцем, Дзержинським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, зареєстрованого в Державному реєстрі відчуження нерухомого майна за №11917539 від 02.12.2011 року, майно належне на праві власності [PERSON], а саме: квартира загального площею 29, 40 кв. м., житловою площею 16, 40 кв. м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]; а також зняти арешт, накладений 16.10.2013 року державним виконавцем, Дзержинським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, зареєстрованого в Державному реєстрі відчуження нерухомого майна за №2936625 від 18.10.2013 року, майно належне на праві власності [PERSON], а саме: квартира загального площею 29, 40 кв. м., житловою площею 16, 40 кв. м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]; зобов'язати Дзержинський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції внести до Єдиного реєстру відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру обтяжень нерухомого майна відповідні записи про зняття арешту з квартири, загальною площею 29, 40 кв. м., житловою площею 16, 40 кв. м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача - Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Гвоздь А. М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Так, у позовній заяві позивачем зазначено підставу арешту майна, а саме те, що 02.12.2011 року старшим державним виконавцем Дзержинського ВДВС Харківського міського управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, проте позивачем не надано цієї постанови, яку було винесено у рамках виконавчого провадження №30159240. Підставою для відкриття виконавчого провадження №30159240 стало виконання ухвали 2-4079/11 від 13.09.2011 року, постановленої Дзержинським районним судом м. Харкова про накладення арешту на майно [PERSON] в межах суми заявлених позовних вимог, а саме 29529, 06 доларів США, однак вищевказаної ухвали позивачем до суду не надано. Також, у позовній заяві про звільнення майна з-під арешту позивачем не обґрунтовано, яку інформацію щодо предмета доказування містить заочне рішення від 17.09.2009 року, що було скасоване. Одночасно, документи, які є підставою арешту майна, а саме: ухвала № 2-4079/11 постановлена Дзержинським районним судом м. Харкова 13.09.2011 року про накладення арешту на майно [PERSON], а також постанова Дзержинського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції від 02.12.2011 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ПАТ КБ «Приватбанк» не надано суду. Тому, суд позбавлений можливості встановити обставини та підстави накладення арешту на майно, з якого ПАТ КБ «Приватбанк» просить зняти арешт, що унеможливлює винесення обґрунтованого рішення у справі №638/10220/16-ц. Із змісту позовної заяви ПАТ КБ «Приватбанк», вбачається, що арешт на майно, яке належить [PERSON] на праві власності, було накладено державним виконавцем Дзержинського відділу ДВС Харківського міського управління юстиції постановою від 02.12.2011 року. Таким чином, відповідно до чинного цивільного законодавства України, на сьогоднішній день сплив строк позовної даності, оскільки позовні вимоги про зняття арешту з вказаного вище майна ПАТ КБ «Приватбанк» мав право пред'явити до 03.12.2014 року. Позовну заяву про звільнення майна з-під арешту, яке належить на праві власності [PERSON], було подано ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно позивач вважає, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить саме йому. Проте, доказів, що підтверджують право власності ПАТ КБ «Приватбанк» на вищевказану квартиру позивачем суду не надано і позову про визнання права власності ПАТ КБ «Приватбанк» на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] до суду подано не було. Представник Дзержинського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням розглядати справу без його участі. Суд, дослідивши доводи представників позивача та відповідача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 04.01.2008 року уклали кредитний договір №НАЕ2GK01270146, відповідно до п. 1.1 якого банк зобов'язався надати останньому кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 24205, 31 доларів США строком 03.01.2028 року, а [PERSON] зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а. с. 6-10). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] 04.01.2008 року уклали договір іпотеки №НАЕ2GK01270146, згідно п. 3.3 якого [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 29, 40 кв. м., житловою площею 16, 40 кв. м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] (а. с. 11-16). Як визначено у частині 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У судовому засідання сторонами не заперечувалось, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.05.2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24.11.2011 року, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задоволені частково: звернуто стягнення на однокімнатну квартиру загальною площею 29, 40 кв. м., яка розташована за адресою [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 04.01.2008 року, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі договору іпотеки №НАЕ2GK01270146 від 04.01.2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням витягу з Державного реєстру права власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, в рахунок погашення за кредитним договором №НАЕ2GK01270146 від 04.01.2008 року в розмірі 155112, 80; у задоволенні вимог в частині виселення [PERSON] зі зняттям з реєстраційного обліку відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат. Як вбачається із постанови про відкриття провадження від 02.12.2011 року, старшим державним виконавцем Дзержинського ВДВС Харківського міського управління юстиції [PERSON] розглянуто заяву стягувача ПТ КБ «Приватбанк» про примусове виконання ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова м. Харкова №2-4079/2011 від 13.09.2011 року, згідно якої з метою забезпечення позову накладено арешт на майно відповідача [PERSON] в межах суми заявлених позовних вимог, а саме 29529, 06 доларів США, що за курсом НБУ складає 235051, 32 грн. (а. с. 20). За змістом статей 572, 575 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 4 Закону України «Про іпотеку», обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно з частиною 6 статті 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до частини 7 статті 3 Закону України «Про іпотеку», пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Іпотекодержателю належить право на вибір способів звернення стягнення на предмет іпотеки: позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»); на підставі виконавчого напису нотаріуса; в судовому порядку шляхом пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з частиною 3 статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року (чинного на час виконання ухвали про арешт майна), для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Право на іпотеку на спірну квартиру [PERSON] у іпотекодержателя ПАТ КБ «Приватбанк» виникло 04.01.2008 року, в той час як ухвала суду про арешт майна [PERSON] на суму 29529, 06 доларів США, що за курсом НБУ складає 235051, 32 грн. постановлена 13.09.2011 року. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, іпотекодержатель має право на звернення до суду з позовом про звільнення іпотечного майна з-під арешту, оскільки у нього в силу статті 3 Закону України «Про іпотеку», є переважні права перед іншими стягувачами на задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна, а накладення арешту на нерухоме майно у виконавчому провадженні унеможливлює виконання умов договору та рішення суду, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки і позбавляє ПАТ КБ «Пиватбанк» права на продаж іпотечного майна в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у порядку визначеному рішенням суду. Враховуючи, що вжиті запобіжні заходи в майбутньому перешкоджатимуть позивачу ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити заходи по реалізації предмета іпотеки, зокрема, прав продажу предмета іпотеки у порядку визначеному судовим рішенням, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині зняття арешту, накладеного 02.12.2011 року державним виконавцем Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, зареєстрованого в Державному реєстрі відчуження нерухомого майна за №11917539 від 02.12.2011 року, майно належне на праві власності [PERSON], а саме: квартира загального площею 29, 40 кв. м., житловою площею 16, 40 кв. м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Водночас, згідно пункту 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», на позовні вимоги про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна поширюється передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності. Перебіг цього строку починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт (опис) належного їй майна. У разі пред'явлення позову про зняття арешту з майна з пропущенням установленого законом строку на заявлення таких вимог, суддя не вправі з цих підстав відмовити у відкритті провадження у справі. Поважність причин пропущення позовної давності та наслідки цього необхідно вирішувати в установленому законом порядку (стаття 267 ЦК). Із позовом Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON], Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про звільнення майна з-під арештузвернулося 16.06.2016 року. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частинами першою, п'ятою статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до частини 1 статті 260 Цивільного кодексу України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Враховуючи, що загальний строк позовної давності встановлений у три роки, та представником відповідача заявлено вимогу про його застосування, суд вважає, що вимога позивача заявлена поза межами строку позовної давності. Згідно статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Відповідно до вимог статті 58 ЦПК України, згідно з якою належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не спростовують предмета доказування. Згідно з пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14 при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність та допустимість. Обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З огляду на зазначені вимоги цивільного процесуального закону ПАТ КБ «Приватбанк» повинен був подати докази на підтвердження заявлених позовних вимог поза межами строку позовної давності та обгрунтувати пропуск строку. Окрім того, у даній справі суд застосовує правову позицію Верховного суду України від 16.11.2016 року по справі №6-2469цс16, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Беззаперечним є факт прийняття рішення на користь позивача про звернення стягнення на іпотеку, проте в порушення вимог цивільного законодавства щодо доведеності обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в розумінні статей 57 та 58 ЦПК України про те, що про порушення свої прав позивач дізнався лише у 2016 році. У позовній заяві, як первісній, так і уточненій, позивачем не вказано, чи був взагалі факт звернення із виконавчим листом до органу виконавчої служби, чи відкрито виконавче провадження, які дії проведені державним виконавцем на виконання рішення, чи винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, і т. д. Як роз'яснено у пункту 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року №6, стягувач, який подав до відповідного органу заяву про відкриття виконавчого провадження і не отримав у визначений законом строк (з урахуванням поштового обігу) задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи та чи ознайомлений він із матеріалами виконавчого провадження. Тобто, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Після набрання рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.05.2011 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON], третя особа: [PERSON], про звернення стягнення за кредитним договором (справа №2-1488/11) - 24.11.2011 року, тобто постановленням ухвали Апеляційного суду Харківської області за результатами перегляду рішення, позивач із даним позовом звернувся до суду 16.06.2016 року, тобто майже через 5 років. Окрім того, ухвала, якою накладено арешт на майно була постановлена ще 13.09.2011 року. Щодо позовної вимоги про зняття арешту, накладеного 16.10.2013 року державним виконавцем, Дзержинським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, зареєстрованого в Державному реєстрі відчуження нерухомого майна за №2936625 від 18.10.2013 року, майно належне на праві власності [PERSON], а саме: квартира загального площею 29, 40 кв. м., житловою площею 16, 40 кв. м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], суд зазначає наступне. Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 179 ЦПК України визначено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частини 1 статті 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу сторони у справі зобов'язані довести в судовому засіданні обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач як заперечення проти позову. Обтяження, яке зареєстровано в Державному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за №2936625 від 18.10.2013 року стосується фізичної особи - [PERSON] (а. с. 36). При цьому, позивачем не зазначено, яким чином це обтяження стосується вирішення спору у даній справі, на підставі чого виникло це обтяження нерухомого майна, хто є стягувачем у даному виконавчому провадженні, що позбавляє суд встановити належне коло зацікавлених осіб, без залучення яких та вирішення спору щодо цієї вимоги порушуватимуться їхні права, чому арештовано 1/2 спірного майна та ін., а тому і ця вимога задоволенню не піддягає. Оскільки суд відмовляє у задоволенні вимог про зняття арешту, то і вимога про зобов'язання Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції внести до Єдиного реєстру відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру обтяжень нерухомого майна відповідні записи про зняття арешту з квартири, теж задоволенню не підлягає. Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що права та інтереси позивача - Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»,що звернулося до суду із вказаним позовом порушені, та підлягають відновленню шляхом зняття арешту, накладеного 02.12.2011 року державним виконавцем Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, зареєстрованого в Державному реєстрі відчуження нерухомого майна за №11917539 від 02.12.2011 року, майно належне на праві власності [PERSON], а саме: квартира загального площею 29, 40 кв. м., житловою площею 16, 40 кв. м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], проте у зв'язку із заявленням даної позовної вимоги поза межами встановленого строку позовної давності, що встановлена у три роки, дана позовна вимога задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги про зняття арешту, накладеного 16.10.2013 року державним виконавцем, Дзержинським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, зареєстрованого в Державному реєстрі відчуження нерухомого майна за №2936625 від 18.10.2013 року, майно належне на праві власності [PERSON], а саме: квартира загального площею 29, 40 кв. м., житловою площею 16, 40 кв. м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], то в цьому випадку права позивача жодним чином не порушені. Порушення своїх прав та необхідність їх захисту, особи, що звертаються до суду, повинні довести належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України. У порушення цього, позивачем не зазначено, в чому полягає порушення, невизнання чи оспорювання його прав та інтересів з боку відповідачів - [PERSON], Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 88 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON], Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про звільнення майна з-під арешту задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed