Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

У червні 2011 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до громадянина Португальської Республіки [PERSON] про визнання його батьком малолітньої [PERSON], [INFO], та стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/3 усіх видів його заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття. Під час розгляду справи [PERSON] доповнила позов вимогою про зобов'язання відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві внести відповідні зміни до актового запису про народження дочки, записавши її батьком [PERSON] (т. 1 а.с.). На обґрунтування позову зазначила, що з [PERSON] вона у шлюбі не перебувала, але підтримувала з ним близькі стосунки як з чоловіком у жовтні 2009 р. в м. Києві, в період з 22 грудня 2009 р. по 5 січня 2010 р. в Португалії, де він проживає, та в Іспанії, де він на той час працював, а також у квітні 2010 р. і квітні 2011 р. , коли він приїжджав до Києва. [INFO] вона народила від [PERSON] дочку [PERSON]. І під час вагітності, і після пологів відповідач визнавав своє батьківство і обіцяв зареєструвати себе батьком дитини та надати їй своє прізвище, але при останньому візиті відмовився це робити. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. Будучи допитаною в якості свідка [PERSON] підтвердила викладені у позовній заяві обставини. Пояснила, що познайомилась з відповідачем наприкінці літа 2009 р. в м. Маріуполі в ресторані, де вона була з подругою [PERSON] Невдовзі після знайомства [PERSON] приїхав до неї в Київ, де між ними зав'язались близькі стосунки. Потім на запрошення відповідача вона їздила до нього у гості в Португалію. Тоді ж вони відвідали і Італію, де знаходиться головний офіс його компанії. В Португалії вона познайомилась з матір'ю відповідача, її чоловіком та дочкою [PERSON], якій на той час було 13-14 років. На старшу дочку він виплачував колишній дружині аліменти. Під час поїздки до Португалії вона завагітніла. У них склалися дуже близькі і теплі стосунки, відповідач телефонував їй звідусіль кожного дня, а то і двічі на день, обіцяв одружитися, проте своєї обіцянки не виконав. Коли народилась [PERSON], яка зовні дуже схожа [PERSON], він визнав її своєю дочкою, допомагав їй матеріально, присилав гроші та подарунки і обіцяв зареєструвати своє батьківство. Коли вона стала наполягати на офіційному оформленні батьківства, а потім подала позов до суду, їх спілкування майже припинилося. Навесні 2013 р. в телефонній розмові з [PERSON] вона повідомила його про призначення судом генетичної експертизи, на що він відповів, що це, мабуть, дуже дорого, і він буде чекати офіційного листа з суду. Після цієї розмови він до 2015 р. більше з нею на зв'язок не виходив. У липні 2015 р. [PERSON] сам зателефонував їй і повідомив, що на його роботу надійшли судові документи, але він знаходиться в Португалії, де буде чекати офіційних документів. Тоді він їй повідомив, що приїхати до України не може, так як мати тяжко хвора і знаходиться в хоспісі. До середини вересня 2015 р. він неодноразово їй телефонував і обіцяв зареєструвати батьківство в Португалії, а тому вона на його прохання електронною поштою надіслала йому свідоцтво про народження дитини. Оскільки відповідач [PERSON] є громадянином Португальської Республіки, проживає і працює за межами України, суд відповідно до положень Конвенції про вручення за кордоном судових або позасудових документів у цивільних або комерційних справах, вчиненої у Гаазі 15 листопада 1965 р. (далі - Гаазька конвенція 1965 р.), тричі звертався до компетентних органів за місцем його роботи в Республіці Італія (DANIELI HEADQUARTERS Via Nazionale, 41 33042 Buttrio (UD) Italy) та за місцем його постійного проживання в Республіці Португалія (Rua Luis de Camoes 130 2 FRT 2835-135 Baixa da Banheira Portugal) з проханням про вручення копій позовної заяви з доданими до неї документами, повідомлення про необхідність здачі зразків ДНК, необхідних для проведення медико-генетичної експертизи, та повідомлення про дати судових засідань (т. 2 а.с. 203, 208-224; т. 3 а.с. 3, 4-18, 19, 24, 37-38, 39-45, 50). Проте компетентні органи Республік Італія та Португалія повернули прохання без виконання пославшись на неможливість вручення судових документів. З повідомлень компетентних органів іноземних країн вбачається, що співробітник відділу кадрів компанії DANIELI відмовився отримувати документи для передачі [PERSON] пославшись на те, що він не є працівником цієї компанії, а за місцем постійного проживання відповідача відшукати не вдалося (т. 2 а.с. 207-241; т. 3 а.с. 26-31, 48, 51-107, 108-114). Враховуючи, що судові документи для відповідача передавались у спосіб, передбачений Гаазькою конвенцією 1965 р., з дати їх направлення сплинули усі встановлені судом терміни для розгляду цієї справи, але незважаючи на усі зусилля документи так і не були вручені, суд відповідно до ст. 15 вищевказаної Конвенції та ст. 224, 225 ЦПК України вбачає підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування просив ухвалити рішення відповідно до закону з максимальним урахуванням інтересів малолітньої дитини. Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві свого представника до суду не направив, подавши клопотання про розгляд справи у відсутність його представника (т. 3 а.с. 126). Заслухавши пояснення позивача, представника органу опіки та піклування, допитавши свідків та дослідивши письмові та інші докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. [INFO] позивач [PERSON] народила дочку [PERSON] (т. 2 а.с. 147). Враховуючи, що на той час [PERSON] у шлюбі не перебувала, реєстрація народження дочки проведена відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України, за приписом якої при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відтак в актовому записі про народження [PERSON] № 3484, складеному 12 жовтня 2010 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, її батьком зазначений [PERSON] (т. 2 а.с. 148). При вирішенні вимог [PERSON] про встановлення батьківства суд керується положеннями статей 126, 128 Сімейного кодексу України, відповідно до яких походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, а за відсутності таких заяв батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. За приписами частини 2 статті 128 Сімейного кодексу України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Судом встановлено, що батьком малолітньої [PERSON] являється громадянин Португальської Республіки [PERSON], з яким мати дівчинки перебувала у близьких стосунках, що підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, а саме: вищевикладеними поясненнями позивача [PERSON], які вона дала під присягою, показаннями інших свідків, письмовими та речовими доказами. Так, зведений брат позивача [PERSON] пояснив в суді, що познайомився з [PERSON] восени 2009 р., коли на прохання [PERSON] зустрічав його в аеропорту Бориспіль. Тоді він на таксі відвіз його за місцем проживання сестри. Наступного разу він зустрівся з [PERSON] у Києві навесні 2010 р. Через рік, коли у [PERSON] вже була дитина, він знову бачився з [PERSON]. Останній називав [PERSON] своєю дочкою, тоді він привіз подарунки для дівчинки - іграшки та одяг, звертався до дитини: «my daughter». В його присутності [PERSON] говорив, що збирається зареєструвати з [PERSON] шлюб. Йому відомо, що [PERSON] і в подальшому надсилав для дитини подарунки і гроші та регулярно спілкувався з [PERSON] по телефону і скайпу. Проте після того як [PERSON] заговорила про генетичну експертизу, їх спілкування припинилося. Свідок [PERSON] - чоловік близької подруги позивача (на цей час померлої), пояснив в судовому засіданні, що навесні 2011 р. [PERSON] разом з [PERSON] та дитиною були у них в гостях. В розмові з [PERSON], з яким вони спілкувались на англійській та німецькій мовах, останній називав дівчинку своєю дочкою, говорив, що забере [PERSON] з дитиною в Португалію, але наразі є певні проблеми з документами. На тій їх зустрічі були зроблені фотографії, частина яких долучена до матеріалів справи. Згідно з аффідевітом, вчиненим 19 травня 2014 р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Лапшиною Н.Г., подруга позивача [PERSON], давши клятву свідчити правду і тільки правду, підтвердила показання [PERSON] щодо обставин її знайомства з [PERSON] 5 серпня 2009 р. в кафе «Гуси-лебеді» в м. Маріуполі, їх подальші близькі стосунки, поїздку [PERSON] до [PERSON] в Португалію, часті телефонні розмови сторін, вагітність [PERSON] і їх спільне очікування народження дитини. [PERSON] також засвідчила, що після народження дитини, [PERSON] визнавав своє батьківство, допомагав [PERSON] матеріально, надсилав іграшки та дитячий одяг, обіцяв оформити батьківство та забрати [PERSON] з дитиною до Португалії (т. 2 а.с. 75). Копія закордонного паспорта [PERSON] з візою Республіки Португалія та відмітками про перебування її у цій країні в період з 22 грудня 2009 р. по 5 січня 2010 р. (т. 2 а.с. 151) та копії документів, які надавались до посольства Республіки Португалія для відкриття візи (т. 2 а.с. 187, 188, 191, 192-193), є доказом близьких стосунків сторін, а в сукупності з медичними документами щодо вагітності та пологів [PERSON] (т. 2 а.с. 179, 180, 181) дають підстави вважати, що зачаття дитини відбулося під час перебування матері на території Португалії, де вона перебувала за запрошенням відповідача і на його утриманні. Надані позивачем фотокартки відповідача з дитячим візочком та дитиною на руках доводять спілкування відповідача з дочкою та участь батька у її вихованні (т. 1 а.с. 58-62). З квитанцій на посилки, відправником яких значиться [PERSON], а отримувачем - [PERSON], вбачається, що після народження дитини відповідач надсилав позивачу іграшки, одяг та взуття (т. 2 а.с. 194). Довідка з банку підтверджує, що протягом червня 2010 р.- листопада 2011 р. з різних країн світу (Німеччина, Бельгія, Португалія, США) [PERSON] надсилав [PERSON] регулярні грошові перекази (т. 1 а.с. 219). Зазначені письмові докази є підтвердженням виявлення відповідачем турботи про дитину та її матір, спільного утримання дитини позивачем і відповідачем. З метою з'ясування, чи є [PERSON] біологічним батьком [PERSON], за клопотанням позивача суд призначав медико-генетичну експертизу (т. 2 а.с. 202). Враховуючи, що відповідач [PERSON] повідомлявся про призначення експертизи відповідно до положень Гаазької конвенції 1965 р., проте свої зразки ДНК на експертизу не надав, що унеможливило її проведення, суд на підставі положень частини 1 статті 146 Цивільного процесуального кодексу України вбачає підстави для визнання факту походження [PERSON] від [PERSON]. З огляду на встановлені обставини, суд вважає доведеним, що відповідач [PERSON] являється біологічним батьком [PERSON]. Враховуючи, що за приписом статті 134 Сімейного кодексу України рішення суду про визнання батьківства є підставою для внесення органом державної реєстрації актів цивільного стану відповідних змін до Книги реєстрації народжень та видачі нового Свідоцтва про народження, є обґрунтованими і вимоги про внесення до актового запису про народження дитини змін щодо особи батька. Судом встановлено, що малолітня [PERSON] мешкає разом з матір'ю в однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 149, 150). Позивач [PERSON] опікується дитиною і матеріально забезпечує її, а батько [PERSON] матеріальної допомоги на утримання дочки не надає. Згідно приписів статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Оскільки сторони не домовились про добровільну участь батька в утриманні дитини, спір про стягнення аліментів підлягає вирішенню судом. Враховуючи, що [PERSON] є здоровим працездатним чоловіком і при цьому у нього немає інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім'ї, яких він повинен утримувати, суд вважає обґрунтованою вимогу про стягнення аліментів в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), що на думку суду забезпечить належне утримання дитини обома батьками і не поставить платника аліментів у скрутне матеріальне становище. На підставі статті 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються від дня пред'явлення позову. Оскільки позивачі за подання позовів про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору, суд відповідно до положень частини 3 статті 88 ЦПК України стягує з відповідача судовий збір в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial