Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Павлоградська міська рада Дніпропетровської області, [PERSON], про визнання права власності за набувальною давністю на частину житлового будинку, в якій просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/4 частину житлового будинку № 13 по вулиці Герцена в місті Павлограді Дніпропетровської області, яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 червня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області [PERSON], р. № 2-1341. В обґрунтування заявленого позову позивач посилалася на те, їй належить 1/4 частина житлового будинку № 13 по вул. Герцена в м. Павлограді Дніпропетровської області. 1/2 частина зазначеного будинку на праві власності належить [PERSON] на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2015 року. 1/4 частина зазначеного будинку належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 червня 2002 року. Право власності [PERSON] на 1/4 частину будинку було зареєстровано в КП Павлоградське МБТІ 13.06.2002 року. Відповідач у будинку не зареєстрований та ніколи не проживав. Місце знаходження відповідача їй не відомо, він більше десяти років не виявляє цікавості до зазначеного частини житлового будинку, не утримує її. Вона більше десяти років відкрито володіє та користується належною відповідачеві частиною житлового будинку, утримує її, за власні кошти проводить поточний ремонт, сплачує комунальні послуги. У зв'язку з зазначеним, вона змушена звернутися до суду. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити на доводах та підставах, викладених у позові. Відповідач у судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про день та час слухання справи, причини неявки суду не відомі. Відомостей про неможливість зявитися в судове засідання відповідач суду не надав. Суд, на підставі ст. 225 ЦПК України, ухвалив розглядати справу заочно. Представник третьої особи Павлоградської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, при винесенні рішення покладається на розсуд суду. У судовому засіданні третя особа [PERSON], який також був допитаний в якості свідка, пояснив, що дійсно позивач більше десяти років відкрито володіє та користується 1/4 частиною житлового будинку № 13 по вул. Герцена в м. Павлограді Дніпропетровської області, яка належить [PERSON], сплачує комунальні послуги, робить поточний та капітальний ремонт зазначеної частини житлового будинку. Вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі. У судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила той факт, що позивач дійсно більше десяти років відкрито володіє та користується 1/4 частиною житлового будинку № 13 по вул. Герцена в м. Павлограді Дніпропетровської області, яка належить [PERSON], сплачує комунальні послуги, робить поточний та капітальний ремонт зазначеної частини житлового будинку. Суд, вислухавши доводи учасників процесу, пояснення свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає за можливе задовольнити позов з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом по справі встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 07 березня 2007 року, посвідченого нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу [PERSON], р. № 858, [PERSON] є власником 1/4 частини житлового будинку № 13, житловою площею 41,5 кв.м, загальною площею 92,9 кв.м., по вул. Герцена в м. Павлограді Дніпропетровської області. На підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2015 року [PERSON] є власником 1/2 частини (прим. 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5) житлового будинку № 13 по вул. Герцена в м. Павлограді Дніпропетровської області. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] є власником 1/4 частини житлового будинку № 13, житловою площею 41,5 кв.м, загальною площею 92,9 кв.м., по вул. Герцена в м. Павлограді Дніпропетровської області. Позивач з 2005 року проживає за адресою: [INFO], та, окрім своєї частини зазначеного житлового будинку, відкрито володіє та користується 1/4 частиною житлового будинку № 13 по вул. Герцена в м. Павлограді Дніпропетровської області, яка належить [PERSON], сплачує комунальні послуги, робить поточний та капітальний ремонт зазначеної частини житлового будинку. Натомість, [PERSON] у зазначеному будинку не зареєстрований та не проживає більше 10 років, місцезнаходження його не відоме. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Виходячи зі змісту вказаної статті, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК України, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об'єкт третіми особами за набувальною давністю. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. У відповідності зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Беручи до уваги вищевикладене, суд, враховуючи те, що позивач дійсно відкрито і добросовісно володіє спірним майном більше 10 років, інші особи на спірне майно не претендують, позивач є добросовісним набувачем, вважає, що позовні вимоги позивача доведені матеріалами справи, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved