Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до КП «Київпастранс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обгрунтовує тим, що він працював на посаді першого заступника головного інженера КП «Київпастранс», у березні 2015 року на прохання керівництва він написав заяву про звільнення за власним бажанням з 01.03.2015 року у зв'язку з відсутністю в новій структурі дирекції КП «Київпастранс» його посади. Наказом від 16.03.2015 року № 110-к його було звільнено з займаної посади з 16.03.2015 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Зазначив, що 16 березня 2015 року він написав заяву про відкликання заяви про звільнення і продовжував працювати, з 16 березня 2015 року по 23 квітня 2015 року. Крім того, як виконуючий обов'язки начальника Служби енергетичного забезпечення, він підписував накази по службі, давав розпорядження з виробничих питань, а також отримував письмові доручення безпосередньо від генерального директора, а також інших посадових осіб КП «Київпастранс». Вказав, що 09 квітня 2015 року, отримавши виписку із розрахунку заробітної плати за березень 2015 року, він дізнався, що йому було нараховано заробітну плату лише за 10 днів та лише 23 квітня 2015 року він ознайомився з наказом про його звільнення з 16 березня 2015 року. Посилаючись на викладені обставини, уточнивши позовні вимоги, беручи до уваги те, що він не був ознайомлений з наказом про його звільнення, трудову книжку йому не видавали та він продовжував працювати, [PERSON] просив поновити його на посаді першого заступника головного інженера КП «Київпастранс» з 17 березня 2015 року, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з тих же підстав, просила їх задовольнити. Представник позивача пояснила, що [PERSON], працюючи у КП «Київпастранс» належним чином виконував свої трудові обов'язки. Відповідач всупереч вимогам трудового законодавства звільнив позивача з роботи незаконно, оскільки 16 березня 2015 року ним було подано до КП «Київпастранс» заяву про відкликання заяви про звільнення та він продовжував працювати до 23 квітня 2015 року. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувааи та просила відмовити у його задоволенні. Пояснила, що вимоги позивача є необґрунтованими та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, відповідач законно, звільнив [PERSON], а тому відсутні будь-які правові підстави для поновлення останнього на роботі та стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу. Зазначила, що оскільки [PERSON] було подано заяву про звільнення за власним бажанням з займаної посади з 01.03.2015 року, 16.03.2015 року було видано наказ про його звільнення. Крім того, вказала, що у матеріалах справи відсутня заява позивача про відкликання заяви про звільнення, а тому у відповідача були відсутні правові підстави для скасування наказу від 16.03.2015 року № 110-к (а.с. 63-65). Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено та як вбачається з трудової книжки, що позивач з 2001 року працював на Комунальному підприємстві «Київпастранс» (а.с. 103-07). Наказом № 35-к від 01 березня 2013 року [PERSON] було переведено на посаду першого заступника головного інженера КП «Київпастранс» (а.с. 69) та наказом № 47-к від 18 березня 2013 року покладено на останнього тимчасово виконання обов'язків начальника Служби енергозабезпечення на період здійснення організаційно-правових заходів щодо реорганізації Служби енергетичного забезпечення (а.с. 70). 23 грудня 2014 року наказом № 323 були скорочені і виключені із штатного розпису працівників Дирекції Підприємства посади головного інженера, першого заступника головного інженера та заступника головного інженера (а.с. 9-10). Представник позивача у судовому засіданні вказувала на те, що після розмови з генеральним директором КП «Київпастранс» та на його прохання, 11 березня 2015 року [PERSON] написав заяву про звільнення його за власним бажанням з 01.03.2015 року у зв'язку з відсутністю в новій структурі дирекції КП «Київпастранс» його посади (а.с. 68), сподіваючись на те, що його призначать на іншу посаду. Наказом № 110-к від 16 березня 2015 року [PERSON] було звільнено з посади першого заступника головного інженера КП «Київпастранс» з 16 березня 2015 року (а.с. 67). Підставою наказу зазначена заява [PERSON] Наказ про звільнення [PERSON] було передано факсом тільки 23 квітня 2015 року, що підтверджується відбитком факсу та датою вхідної реєстрації. (а.с.11) 16 березня 2015 року [PERSON] було подано до КП «Київпастранс» заяву про відкликання заяви про звільнення (а.с. 13). Позивач оспорює звільнення, як незаконне, обґрунтовуючи це тим, що він з 16 березня 2015 року продовжував працювати та виконувати свої обов'язки, з заявою про звільнення його ніхто не ознайомлював, трудову книжку не видавав. Порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника, укладеного на невизначений строк, регулюється нормами ст. 38 КЗпП. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Частиною 2 даної статті передбачено, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Таке положення зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі. У п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» надано роз'яснення, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Отже, відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України працівникові надається безумовне право на відкликання поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку і працедавець не вправі звільняти особу до закінчення строку попередження. Як вбачається з журналу вхідної кореспонденції, [PERSON] 16 березня 2015 року було написано заяву про відкликання заяви про звільнення, що є його безумовним правом (а.с. 125 звор.) Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Суд не бере до уваги доводів представника відповідача про те, що у матеріалах справи [PERSON] відсутня його заява про відкликання заяви про звільнення та, що лист в.о. начальника Служби енергетичного забезпечення від 16.03.2015 року № 153 не є заявою про відкликання, оскільки свідок [PERSON], який працює начальником відділу кадрів Служби енергетичного забезпечення у судовому засіданні пояснив, що на заяві про відкликання, яка написана [PERSON] (а.с. 13) дійсно стоїть його підпис, який він поставив приблизно 22 березня 2015 року, оригінал даної заяви повинен бути у головному офісі КП «Київпастранс». Заява про відкликання була зареєстрована 16 березня 2015 року (а.с. 125 звор.) Тобто у судовому засіданні встановлено, що позивачем дійсно подавалася заява про відкликання його заяви про звільнення за власним бажанням. Крім того, позивач з 16 березня 2015 року не залишив роботу й не зажадав розірвання трудового договору, а навпаки як вбачається з наданих документів, останній, як виконуючий обов'язки начальника Служби енергетичного забезпечення, підписував накази по службі, давав розпорядження з виробничих питань, а також отримував письмові доручення безпосередньо від генерального директора, а також інших посадових осіб КП «Київпастранс», які у період з 17 березня 2015 року приходили на його ім'я (а.с. 25-47). Відповідач не надав доказів, що на місце [PERSON] з 16 березня 2015 року запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Оскільки звільнення [PERSON] за ст. 38 КЗпП України проведене з порушенням трудового законодавства, суд дійшов висновку, що позивач підлягає поновленню на роботі. За правилом ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до роз'яснень п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 р. № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. N 100. Середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи (абз. 3 п. 2 Порядку). Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період (п. 5 розд. IV Порядку). Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Крім того, положеннями розд. III Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові та соціальні виплати, окремі види премій, середній заробіток за час щорічної і додаткової відпусток та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю). Ураховуючи, що звільнення позивача відбулося 16.03.2015 року, суд дійшов до висновку про те, що середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за лютий та січень 2015 року. Суд, визначає середньоденну заробітну плату позивача на підставі довідки про доходи від 02 листопада 2015 року №52 (а.с. 128), виходячи з виплат за попередні фактично відпрацьовані два місяці роботи перед звільненням шляхом ділення на число відпрацьованих робочих днів: 13 586 грн. 14 коп. (19 відпрацьованих робочих днів за січень) + 14 370 грн. 84 коп. (21 відпрацьований робочий день за лютий) = 27 956 грн. 98 коп. : 40 днів = 698 грн. 92 коп. Середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 17.03.2015 р. по 18.11.2015 р. складає: 698 грн. 92 коп. (середньоденна заробітна плата) * 169 день = 118 117 грн. 48 коп., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. З урахуванням зазначеного суд, приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] до Комунального підприємства «Київпастранс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу знайшли свого доведення у судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Крім того, на підставі вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 1 424 грн. 77 коп. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення суду у частині поновлення [PERSON] на посаді першого заступника головного інженера Комунального підприємства «Київпастранс» підлягає негайному виконанню. На підставі наведеного,

Outcome: approved