Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

У червні 2019 року Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради звернулось до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Департамент адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивач є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] . Відповідно до рішення виконкому міської ради від 26.02.2003 р. № 35/7 «Про прийняття майна у комунальну власність територіальної громади та подальше його використання». Згідно рішення виконкому міської ради № 937 від 22.10.2010 року «Про передачу у комунальну власність територіальної громади міста житлового фонду та гуртожитків ДП «Дніпропетровський домобудівельний комбінат», рішення виконкому міської ради № 110 від 13.03.2013 року «Про внесення змін до рішення виконкому міської ради № 937 від 22.10.2010 року «Про передачу у комунальну власність територіальної громади міста житлового фонду та гуртожитків ДП «Дніпропетровський домобудівельний комбінат», гуртожиток по [ADDRESS] переданий на баланс та обслуговування в КП «Жилсервіс-5» ДМР. Отже, КП «Жилсервіс-5» ДМР є власником відокремленої частини майна, до якої відноситься вказаний гуртожиток. Згідно актів від 19.12.2018 р., від 28.03.2019 р., від 20.05.2019 р. під час проведення контролю паспортного режиму КП «Жилсервіс-5» ДМР був встановлений факт не проживання відповідача за місцем реєстрації в кімнаті [ADDRESS] . Спірна кімната закріплена на праві користування за [PERSON] відповідно до ордеру № 39 від 11.06.2013 р., та її сином [PERSON] , [INFO] , що підтверджено довідкою № 992 від 29.05.2019 р., довідкою від 29.05.2019 р. про відкриття особового рахунку. Відповідач [PERSON] тривалий час (більше 3 років) не проживає у кімнаті гуртожитку, його речі відсутні, добровільно знятись з реєстрації місця проживає не бажає, чим порушує право [PERSON] вільно користуватися кімнатою у гуртожитку та порушує право на приватизацію даної кімнати. За таких обставин позивач вважає, що [PERSON] втратив право на користування цим житловим приміщенням та просить суд визнати його таким, що втратив право користування кімнатою [ADDRESS] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2019 року відкрито провадження у справі. У зв`язку із закінченням строку відрядження судді Томаша В.І. до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська справа згідно протоколу повторного авторозподілу від 22.10.2019 року передана судді [PERSON] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2019 року справа прийнята в провадження судді [PERSON] . Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 грудня 2019 року суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] було відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із притягненням до дисциплінарної відповідальності у вигляді подання про звільнення з посади. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 10.03.2020 року справа передана судді [PERSON] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2020 року справа прийнята в провадження судді [PERSON] . Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 29 липня 2020 року за № 2299/3дп/15-20, суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із внесенням подання про звільнення судді з посади. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 17.11.2020 року справа передана судді Яковлеву Д.О. Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02 грудня 2020 року суддю Яковлева Д.О. було відсторонено від здійснення правосуддя. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 27.01.2021 року справа передана в провадження судді Кондрашова І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2021 року справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А. З урахуванням характеру спірних правовідносин, обсягу доказів, складності та категорії справи, її значення для сторін, суд вважає доцільним продовжити розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши до канцелярії суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник третьої особи в засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. За змістом ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на те, що відповідач не надав відзиву на позовну заяву, не з`явився в судове засідання без поважних причин (без повідомлення причин неявки), суд дійшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. В силу унормувань ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, яку правову норму належить застосувати до цих відносин, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що згідно рішення Дніпропетровської міської ради № 35/7 від 26.02.2003 року «Про прийняття майна у комунальну власність територіальної громади та подальше його використання», було прийнято у комунальну власність територіальної громади майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, що перебуває на балансі обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя», «Аеродром», житлово-комунальної контори м. Дніпропетровська, розташоване на території міста. Засноване КП «Жилсевіс-5» та затверджено його статут. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 937 від 22.02.2010 року передано в комунальну власність територіальної громади міста на баланс Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного виробничого підприємства Бабушкінського району гуртожиток літ. А-9 по [ADDRESS] . Відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 110 від 13.03.2013 року, внесені зміни до рішення виконавчого комітету ДМР від 22.02.2010 р. № 937, та замість «Комунальне житлове ремонтно-експлуатаційне виробниче підприємство Бабушкінського району» зазначено «Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради». Викладено п. 1.1.2 рішення у новій редакції, та зазначено «1.1.2. На баланс Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради гуртожиток літ. А-9, по [ADDRESS] ». За змістом п. п. 3.1., 3.2. Статуту КП «Жилсервіс-5» ДМР, майно підприємства є комунальною власністю територіальної громади міста та закріплюється за ним на праві господарського відання. Майно підприємства складають основні фонди, оборотні кошти, та інше майно, цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Частиною першою ст. 136 ГК України закріплено положення про те, що право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Аналізуючи вищенаведені рішення органів місцевого самоврядування та положення, які містяться в Статуті КП «Жилсервіс-5» ДМР, суд вважає, що позивач є власником переданого йому комунального майна та може в інтересах територіальної громади здійснювати правомочності щодо володіння, користування та розпорядження переданим йому майном, з обмеженням розпорядження щодо окремих видів майна. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем -громадянином, на ім`я якого видано ордер. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Статтею 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. Відповідно до ордеру № 39 від 11.06.2013 року, гр. [PERSON] отримала у користування кімнату [ADDRESS] . Як видно з довідки від 29.05.2019 р., виданої КП «Жилсервіс-5» ДМР, у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , відкрито особистий рахунок № [NUMBER] на ім`я [PERSON] . Згідно довідки № 992 від 29.05.2019 року, що видана КП «Жилсервіс-5» ДМР, у кімнаті № [ADDRESS] , зареєстровано 3 особи: мати - [PERSON] , син - [PERSON] та особа, яка не має родинних зв`язків з [PERSON] - [PERSON] , [INFO] ; реєстрація з 22.02.2007 року по 22.02.2010 р. (тимчасова). Актами про не проживання в гуртожитку від 19.12.2018 р., 28.03.2019 р., 20.05.2019 р. підтверджено, що відповідач тривалий час не проживає за місцем реєстрації. Відтак, є доведеним факт того, що відповідач не мешкає тривалий час у кімнаті № [NUMBER] , в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 383 Цивільного кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника втрачає право на користування житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Таким чином, законодавством встановлюються різні строки збереження житла за особою, яка тимчасово відсутня за місцем реєстрації (проживання). Так, за основним квартиронаймачем та іншими наймачами, які не є членами сім`ї, житло зберігається 6 місяців. За членами сім`ї наймача право на користування приміщенням зберігається протягом одного року. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №209/2642/18 вказав на підстави втрати права користування житловим приміщенням, зокрема, при вирішені спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно з`ясувати наявність поважність причин не проживання такої особи в приміщенні понад строки, встановлені чинним законодавством. Крім цього, статті 71 та 72 ЖК УРСР встановлюють загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, визначають судовий порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що в силу ст. 61 ЖК житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення. Вони вправі, зокрема, пред`являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст.18 ЖК (наприклад, про визнання ордера недійсним, надання, бронювання або обмін жилого приміщення, визнання права на жиле приміщення крім випадків, коли в ньому проживають інші члени сім`ї наймача), належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду. Додатково суд враховує, що положеннями ЖК Української РСР не передбачено право наймача кімнати в гуртожитку та членів його сім`ї звертатись до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку, разом з тим положеннями ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, саме власник гуртожитку може звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у ньому. Аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 року по справі № 459/1238/16-ц. Беручи до уваги, що [PERSON] не проживає у спірній кімнаті понад строки, встановлені законодавством, не виявив бажання добровільно знятись з реєстрації, будь-яких перешкод у проживанні йому ніхто не чинить, поважних причин не проживання судом не встановлено, суд приходить до переконання, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою [ADDRESS] . Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, тому його належить задовольнити у повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача понесені позивачем судові витрати, що складаються з судового збору в розмірі 1921, 00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved