Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

У червні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, посилаючись на те, що 02 липня 2008 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір № GOАWGK40000207, за яким останній отримав кредит на суму 114792 гривні зі сплатою 20,04 % за користування кредитом строком повернення до 02 липня 2018 року. Для забезпечення виконання зобов'язань, цього ж дня між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки № GOАWGK40000207, згідно до якого останній надав в іпотеку квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 2008 року, з обумовленою сторонами ціною 143000 гривень. Позичальник прийняті на себе зобов'язання належним чином не виконує, внаслідок має заборгованість за кредитним договором, яка станом на 03 квітня 2013 року складає 361434,63 гривні. У зв'язку із цим позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на вищезазначену квартиру шляхом продажу вказаного предмету іпотеки позивачем з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, а також виселити відповідача з зазначеної квартири. Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 листопада 2013 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №GOАWGK40000207 від 02 липня 2008 року в розмірі 361434,63 гривні звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS], загальною площею 57,60 кв.м., житловою площею 42,80 кв.м., Виселено [PERSON], зареєстрованого у квартирі квартирі [ADDRESS], зі зняттям з реєстраційного обліку. Вірішено питання про судовий збір. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 березня 2014 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 14 листопада 2013 року залишено без задоволення. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт посилається на те, що судом не перевірялась сума заборгованості, не були залучені до участі у справі треті особи та орган опіки та піклування. Відповідач заперечує проти надання Банку права на розпорядження квартирою, оскільки він такого права не надавав і договором це не передбачено. Крім того, судом залишена без уваги його заява про застосування строків позовної давності. В судовому засіданні апеляційного суду представник ПАТ КБ «Приватбанк» Бондаренко Д.Ю. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін. Відповідач [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить своєчасно отримана телефонограма. Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно із п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом установлено, що 02 липня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № GOАWGK40000207, за яким останній отримав кредит на суму 114792 гривні зі сплатою 20,04 % за користування кредитом строком повернення до 02 липня 2018 року (а.с.12-15). Для забезпечення виконання зобов'язань, 02 липня 2008 року між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки № GOАWGK40000207, згідно до якого останній надав в іпотеку квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 2008 року, з обумовленою сторонами ціною 143000 гривень (а.с.20-22). Станом на 03 квітня 2013 року [PERSON] має заборгованість за кредитним договором у розмірі 361434,63 гривень (а.с.7-8). Задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідача, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не виконуються забов*язання за кредитним договором, у зв*язку із чим виникла заборгованість за кредитом, процентам, комісії та штрафних санкцій. Проте повністю погодится з таким висновком суду, а саме в частині визначення суми заборгованості та виселення відповідача, не можна з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно п. 16.7.1 Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із забов*язань, передбачений кредитним договором, вини не будуть виконані. Відповідно до п.22 іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на іпотечне майно на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі. Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. З матеріалів справи вбачається, що банком були дотримані вимоги щодо направлення [PERSON] письмової вимоги про усунення порушення та витримано тридцятиденний строк залишення боржником вимоги без задоволення (а.с.9). Таким чином, у зв'язку із неналежним виконанням боржником забов*язання за кредитним договором та наявністю кредитної заборгованості, банк вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок її погашення, а тому рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є законним та обґрунтованим. Разом з тим, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про необхідність перевірки суми заборгованості за кредитним договором, на що суд першої інстанції не звернув увагу. Апеляційний суд також звертає увагу, що резолютивна частина рішення не відповідає вимогам ст.39 Закону України Про іпотеку», а саме задовольняючи позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, судом першої інстанції не зазначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно з п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Перевіряючи суму заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд приходить до висновку, що визначена сума заборгованості станом на 03 квітня 2013 року, а саме: заборгованість за кредитом в розмірі 104135,86 гривень, заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 92481,12 гривень, заборгованість по комісії за користування кредитом в розмірі 17419,32 гривні та штраф (фіксована частина) в розмірі 250 гривень є правильною і підтверджена наданим розрахунком заборгованості. Доводи апеляційної скарги про незастосування судом строків позовної давності до зазначеної заборгованності, апеляційний суд знаходить необґрунтованими. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов*язку. Згідно до ч.ч.1, 3 ст.264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно до п.5.5 Кредитного договору термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, за домовленістю між сторонами було визначено тривалістю 5 років. Останній платіж боржником [PERSON] за тілом кредиту та процентам було зроблено 07 квітня 2009 року. До суду з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся 13 червня 2013 року. Таким чином, з 07 травня 2009 року позивач довідався про порушення свого права на отримання боргу за тілом кредиту та процентам і саме з цього часу почався визначений сторонами п'ятирічний строк позовної давності, який на час звернення позивача з позовом до суду не минув. Разом із тим, вирішуючи питання про правильність нарахування заборгованості по пені, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати норму закону щодо позовної давності, на чому наполягав відповідач. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою. Отже, пеня за несвоєчасне виконання забов*язань за кредитним договором за останні 12 місяців перед зверненням банку до суду становить 64139,64 гривні. Ураховуючи, що п.5.3 Кредитного договору штраф у розмірі + 5% передбачений від суми позову, тому штраф (процентна складова) підлягає корегуванню у відповідності до зменшення суми позову, який складає 13908,80 гривень. Таким чином, станом на 03 квітня 2013 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором складає 292334,73 гривні, а саме: заборгованість за кредитом в розмірі 104135,86 гривень, заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 92481,12 гривень, заборгованість по комісії за користування кредитом в розмірі 17419,32 гривні, пеня за несвоєчасне виконання забов*язань за договором в розмірі 64139,64 гривень, штраф (фіксована частина) в розмірі 250 гривень, штраф (процентна складова) в розмірі 13908,80 гривень. Разом з тим, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції відносно задоволення вимоги банку щодо виселення відповідача із спірної квартири, яку передано в іпотеку, є передчасним. Згідно з ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. З аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що на момент звернення ПАТ КБ «Приватбанк» до суду із позовом про виселення, його права повинні бути порушені відповідачем шляхом невиконання вимоги про звільнення житлового приміщення. Наявність письмової вимоги про звільнення житлового приміщення є обов'язковою умовою при задоволенні позову про виселення із іпотечного житла. З матеріалів справи вбачається, що 21 лютого 2013 року банк направив [PERSON] попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому вимагав у тридцятиденний строк погасити заборгованість за кредитом (а.с.9). Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що попередження позивача від 21 лютого 2013 року є повідомленням про виселення у розумінні ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», оскільки у цьому листі йдеться про те, що у разі неповернення кредиту протягом 30 днів, банк розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто на момент направлення цього листа банк не звернув стягнення на предмет іпотеки, а, відтак, даний лист не може вважатися повідомленням про виселення із іпотечного житла. Оскільки на час звернення позивача до суду та на час ухвалення оскаржуваного рішення відсутні виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених частиною 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та частиною 3 ст. 109 ЖК України, щодо процедури виселення відповідача, то підстави для виселення відсутні. За приписами частини 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» перебіг місячного строку для добровільного звільнення житлового приміщення починається саме з дня отримання такої вимоги мешканцями, а тому позовні вимоги про виселення відповідача, який є предметом іпотеки, не ґрунтуються на законі. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта про те, що він не надавав банку права на розпорядження спірною квартирою, оскільки така умова була узгоджена сторонами при підписанні договору іпотеки.. Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про залучення до справи органу опіки та піклування, у зв'язку із тим, що у спірній квартирі зареєстрована дитина відповідача. Судом першої інстанції були всебічно з'ясовані справи відносно того, кому належить спірна квартира та хто був у ній зареєстрований на час укладання іпотечного договору. Так, квартира [ADDRESS], що є предметом іпотеки, належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 2008 року. При цьому, на час укладання іпотечного договору дружина відповідача та його неповнолітня дитина в спірній квартирі зареєстровані не були, квартирою не користувались, а тому відсутні будь-які підстави для порушення їх прав. Інші доводи апеляційної скарги також були предметом дослідження суду першої інстанції і не спростовують правових висновків суду стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки. З урахуванням того, що при вирішенні спору судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, апеляційний суд скасовує рішення суду і ухвалює нове про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial