Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

У травні 2019 року до суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про збільшення розміру коштів стягнутих за рішенням суду на утримання малолітньої дитини (аліментів), в якому просила збільшити розмір коштів (аліментів), які були стягнуті за рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 грудня 2013 року у справі № 524/9822/13-ц за її позовом до цього відповідача про стягнення коштів на утримання малолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 жовтня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття, шляхом збільшення розміру аліментів до 1/2 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цим рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття - [INFO] . Вказувала, що дочка проживає з нею та перебуває на її утриманні. Кошти, які сплачує відповідач, не покривають всі витрати, які вона несе на утримання дочки, котра потребує також медичного лікування. Посилалася на те, що відповідач спроможний сплачувати аліменти у більшому розмірі, зокрема у розмірі Ѕ частини своїх доходів, оскільки на його утриманні не перебувають діти або інші особи, має достатній майновий стан, підтвердженням чого є наявність у відповідача на праві власності квартир та автомобіля. Ухвалою судді від 28 травня 2019 року у справі було відкрито провадження, залучено сторони, постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження, запропоновано сторонам у справі можливість виконати вимоги ст. ст. 178 - 181 ЦПК України щодо надання відзиву на позов, заперечення на відзив та відповідні докази на обґрунтування та/або заперечення позову. У вересні 2019 року відповідач надав відзив на позов, в якому зазначив про незгоду з позовом, посилаючись на те, що є пенсіонером за віком, має численні захворювання, переніс неодноразово оперативні лікування, потребує постійного медикаментозного лікування для підтримки відповідного стану здоров`я. Позивач та/або її представник заперечення на відзив відповідача на позов не подавали. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, які були вказані у позовній заяві. Крім того, позивач у судовому засіданні 19 листопада 2019 року пояснила, що не може обґрунтувати необхідність стягнення аліментів у розмірі Ѕ частини доходів відповідача. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] з позовом не погодилися, посилаючись на обставини і підстави, які були зазначені у відзиві на позов. Додатково пояснили, що дочка сторін у справі проживає станом на 27 лютого 2020 року майже два тижні у відповідача. Суд, вислухавши пояснення сторін у справі, їх представників, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] , котра станом на день розгляду справи є зареєстрованою та проживає постійно з позивачем - матір`ю за адресою: [ADDRESS] , та перебуває на утриманні матері. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 грудня 2013 року у справі № 524/9822/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів на утримання малолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , - позов було задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти на утримання дочки (аліменти) в розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 жовтня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Вказане рішення набрало законної сили. У квітні 2014 року на виконання рішення суду позивачеві було видано виконавчий лист, який було пред`явлено до виконання. Станом на день розгляду справи відповідач не має заборгованості по сплаті позивачеві аліментів присуджених судом на утримання дочки. Також, відповідач надає періодично допомогу у придбанні санаторно-курортних путівок на оздоровлення та відпочинок дочки. Дані обставини сторонами у справі та їх представниками не заперечувалися. Посилання відповідача та його представника на проживання дочки з батьком майже два тижні станом на день розгляду справи, за висновком суду, не свідчить про факт зміни постійного місця проживання малолітньої дочки та її перебування на утриманні лише батька - відповідача у справі, оскільки таке проживання має тимчасовий характер. Позивач працює, має стабільні доходи, які не є значними за своїми розмірами. Дочка сторін перебуває на обліку у медико-лікувальних закладах, потребує періодичного лікування. Відповідач не працює, отримує пенсію за віком, розмір якої станом на день розгляду справи за поясненнями відповідача становить близько 10 тис.грн. щомісячно. Будь-які особи, у тому числі непрацездатні та/або малолітні чи неповнолітні діти, не перебувають на утриманні у відповідача. Крім того, відповідач за своїм станом здоров`я переніс неодноразові лікування, у тому числі оперативні, та потребує постійного вживання лікарських засобів для підтримання належного стану здоров`я. Однак, відповідач не має ознак інвалідності, йому не встановлено відповідні ступінь втрати працездатності та групи інвалідності. Також, судом встановлено, що відповідач має на праві власності квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною пл. 157,9 кв.м., житловою пл. 89,3 кв.м., в якій є зареєстрованим та проживає фактично один, де самостійно сплачує вартість житлово-комунальних послуг. Відповідач має на праві власності також легковий автомобіль, який повністю обслуговує за власні кошти. Крім того, відповідач має укладений з АТ КБ «Приватбанк» договір про надання банківських фінансових послуг у формі відкритого особового рахунку з видачою платіжної кредитної картки «Універсальна Голд» з лімітом у 30 тис. грн. Разом з тим, відповідач та його представник не надали обґрунтованих пояснень з наданням належних і допустимих доказів щодо джерел доходів відповідача, за рахунок яких останній забезпечує повністю власне утримання та лікування, дозвілля, утримання об`єктів нерухомого та рухомого майна, тобто не пояснили суду який повний розмір витрат відповідач несе фактично в цілому на власне утримання. Звідси, суд вважає, що відповідач спроможний надавати належну матеріальну допомогу позивачеві на утримання дочки, котра має відповідні захворювання, у більшому розмірі, ніж той, який відповідач надає на утримання та який не є, за висновком суду, достатнім для забезпечення належного утримання дитини. Однак, суд констатує, що позивач та її представник не надали суду належні і допустимі докази на підтвердження запропонованого у позовній заяві розміру аліментів в Ѕ частину доходів відповідача. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною першою ст. 141 СК України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Частинами 1, 3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У ч.1 ст. 182 СК України визначено, що суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст. 182 цього Кодексу розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. У ст. 183 СК України визначено розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, зокрема: 1. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. 2. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. 3. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. 5. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Статтею 192 цього Кодексу передбачено зміна розміру аліментів, а саме: розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, у ст. ст. 181, 183 та 192 СК України не йде мова про сталий характер аліментів, тобто про незмінний розмір аліментів. Зазначене кореспондується із нормами статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», згідно із якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Таким чином, нормами сімейного законодавства України презюмується рівність обов`язків обох батьків з утримання дитини до досягнення повноліття, при цьому способи виконання батьками такого обов`язку можуть визначатись як за домовленістю, так і судом за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина. Тобто, законодавцем право на отримання аліментів пов`язано саме із проживанням дитини з одним із батьків, а також фактом прийняття участі в утриманні дитини. Суд також зазначає, що у принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: «...Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». У частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: «...Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її. здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091 / 13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді спору пов`язаного з призначенням та стягненням аліментів необхідно також враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року N 789 - XII, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - XII, визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому, поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ, де предметом спору є питання щодо виховання дитини, прийняття участі у такому, щодо місця проживання дитини, сплати аліментів, тощо суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також, при розгляді справ стосовно дітей пов`язаних з їх вихованням та утриманням, забезпеченням їх розвитку необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ч. 2 ст. 18 СК України встановлено, що суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Однією із основоположних засад цивільного судочинства є його диспозитивність, яка, зокрема, полягає у розгляді судом справ виключно за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог та на підставі поданих доказів. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Спір між сторонами у справі про стягнення аліментів було фактично вирішено 17 грудня 2013 року, коли було ухвалено рішення про стягнення з відповідача на користь позивача кошти на утримання дочки у розмірі 1/5 частини його доходів. За наведених і встановлених обставин, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та збільшення розміру аліментів присуджених за рішенням суду з 1/5 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 жовтня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття, до ј частини з усіх видів заробітку, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цим рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття - [INFO] . Визначаючи розмір аліментів в ј частину доходів, як у збільшення розміру аліментів, суд виходив з того, що такий розмір не призведе до погіршення майнового стану відповідача, та, водночас буде достатнім для належного утримання дочки сторін у справі. При цьому, суд враховує, що відповідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України судовий захист гарантовано кожному чиї права порушені, невизнані або оспорювані, тому відповідач не позбавлений права на звернення до суду в подальшому із позовом про зменшення розміру аліментів. Також, суд враховує і ту обставину, позивач не позбавлена можливості подання позову до відповідача щодо стягнення додаткових витрат на утримання дочки у випадку настання особливих обставин у відповідності до ст. 185 СК України. Крім того, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 768,40 грн. за ставкою на день подання позову відповідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що позивач є звільненою від сплати судового збору при поданні позову про стягнення аліментів. Позивач та її представник не ставили будь-які вимоги щодо стягнення з відповідача інших судових витрат. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів необхідно допустити до негайного виконання в межах сум платежів за один місяць. Однак, суд вважає за необхідне не застосовувати за даних обставин положення вказаної норми, оскільки рішення суду від 17 грудня2013 року в частині стягнення аліментів за один місяць було допущено до негайного виконання, та, окрім того, збільшення розміру аліментів відбудеться після набрання рішенням суду законної сили.

Outcome: partial