Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

У червні 2016 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява [PERSON], яку, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження передано судді Гладун Х. А. /т. І а. с. 1/. В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивач та її малолітній син зареєстровані у трикімнатній квартирі [ADDRESS], власником якої є відповідач батько позивача і дід малолітнього [PERSON], який з часу набуття права власності на квартиру, з метою її реалізації, почав дії спрямовані на виселення позивача з дитиною, штучно створюючи складні побутові умови для спільного проживання: перешкоджав у доступі до житла та особистих речей, забороняв користуватися побутовою технікою та комунальними послугами, незважаючи на те, що позивач брала участь у сплаті за них, змінено замок вхідних дверей до квартири. Позивач неодноразово, як зазначила, зверталася до Печерського районного управління поліції, ЖБК «Граніт», Служби у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою щодо перешкоджання у доступі до квартири, однак вплинути на ситуацію, що склалася, вони не змогли, оскільки відповідач є власником квартири /т. І а. с. 3-6/. Ухвалою судді від 22 червня 2016 року у справі відкрито провадження /т. І а. с. 39/. 18 жовтня 2016 року судом до спільного розгляду з первісним позовом прийнято зустрічну позовну заяву відповідача [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, яка заявою від 03 лютого 2017 року була уточнена і [PERSON] просив визнати [PERSON] та неповнолітніх [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] /т. І а. с. 61-65, 83, 96/. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що відповідач (позивач за первісним позовом) добровільно вибула разом із сином та своїм чоловіком із квартири 20 грудня 2015 року, але знятися з реєстрації не бажає, чим позбавляє позивача (відповідача за зустрічним позовом) права на розпорядження своїм майном, оскільки він має намір її продати, а позивач не є власником квартири, тому не має права ні користуватися, ні розпоряджатися нею. Також 18 жовтня 2016 року від відповідача [PERSON] надійшли до суду письмові заперечення на позов [PERSON], у яких відповідач наполягає на тому, що позивач за первісним позовом умисно не реєструє нове місце проживання, намагаючись довести, що реєстрація у квартирі [ADDRESS], надає їй та дітям право користуватися квартирою /т. І а. с. 77-79/. Позивач за первісним позовом [PERSON] 02 лютого 2017 року подала до суду письмові заперечення на зустрічну позовну заяву відповідача [PERSON] /т. І а. с. 105-108/. На підставі розпорядження № 83 від 13 лютого 2017 року проведено повторний автоматичний розподіл справи між суддями, у звязку із самовідводом судді Гладун Х. А. від розгляду справи на підставі пункту 5 частини першої ст. 20 ЦПК України, та визначено суддю Васильєву Н. П. для розгляду справи /т. І а. с. 110, 111/. Ухвалою судді Васильєвої Н. П. від 14 лютого 2017 року справу прийнято до свого провадження /т. І а. с. 112/. Разом з тим, на підставі розпорядження № 522 від 29 вересня 2017 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ, у звязку із перебуванням судді Васильєвої Н. П. на довготривалому лікарняному, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями 29 вересня 2017 року /т. І а. с. 157-159/. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 вересня 2017 року, матеріали справи 03 жовтня 2017 року передано судді Литвиновій І. В. /т. І а. с. 156/. На підставі норми пункту 9 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15 грудня 2017 року), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 20 березня 2017 року від третьої особи у справі Служби у справах дітей Печерської районної в м. Києва державної адміністрації до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника та викладено думку по суті позову, що первісний позов є обґрунтованим /т. І а. с. 117-118/. Ухвалою суду від 02 квітня 2018 року, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу підготовчого судового засідання, постановлено долучити до матеріалів справи письмові докази, згідно з переліком вказаним у клопотанні сторони позивача від 02 квітня 2018 року /т. І а. с. 187-188/. Також у підготовчому судовому засіданні судом вирішено клопотання сторони позивача [PERSON] від 20 березня 2017 року та сторони відповідача [PERSON] від 20 лютого 2017 року про виклик свідків, за результатом чого судом ухвалено на місці, без виходу до нарадчої кімнати, викликати у судове засідання в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] /т. І а. с. 120, 121, 230, 231/. Ухвалою судді від 02 квітня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та ухвалено викликати у судове засідання свідків /т. І а. с. 232-233/. 30 січня 2019 року позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) надала суду пояснення по суті позову, що у грудні 2015 року вона винесла речі з кімнати у квартирі [ADDRESS], оскільки у кімнаті необхідно було зробити ремонт, але відповідач заборонив їх переносити в інші кімнати квартири. Приїхавши до квартири 28 лютого 2016 року позивач, як вона стверджує, не змогла потрапити у неї замок був змінений і ключа від нього відповідач не давав, тому було викликано поліцію, але двері не було відчинено. Коли позивач приїхала у березні та у грудні 2016 року до квартири, відповідач також їй не відчинив дверей. У квартирі залишалися речі позивача: ліжко, посуд, столик, дитячі іграшки /т. ІІ а. с. 50-52/. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) [PERSON] 30 січня 2019 року пояснив суду, що у грудні 2015 року [PERSON] виїхала з квартири, забравши свої речі. Надалі, 22 грудня 2015 року, вона з чоловіком забрала з квартири деякі речі і [PERSON] дав нові ключі від квартири. У лютому 2016 року [PERSON] не зміг потрапити до квартири, оскільки замок був зламаний, і тому він його змінив. Приїхавши до квартири і не маючи можливості потрапити до квартири позивач викликала поліцію /т. ІІ а. с. 53/. Відповідач визнав, що двічі змінював замки у вхідних дверях квартири першого разу позивачу він надав ключі, вдруге ні. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав покази, що проживає у [ADDRESS], та [PERSON] неодноразово звертався до нього у період 2011-2014 років за допомогою у відкритті вхідних дверей до квартири, оскільки [PERSON] закривала двері, коли він виходив палити, що було ще за життя [PERSON] Також свідок вказав, що він декілька разів змінював замок у дверях, оскільки вони були зіпсовані вставлені сірники та цвяхи. У грудні 2015 року, як стверджує свідок, [PERSON] виїхала з квартири він бачив як виносилися речі, зокрема, пральна машина, меблі /т. ІІ а. с. 53-54/. [PERSON], будучи допитаним в якості свідка, надав суду покази, що у грудні 2015 року проводив у квартирі сантехнічні роботи, у той же час у квартирі були присутні: позивач, її чоловік та дитина, [PERSON] вдома не було. За показами свідка, [PERSON] з чоловіком завантажили речі та втрьох виїхали /т. ІІ а. с. 55/. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 13 березня 2019 року, надаючи суду покази, повідомив, що також проживає [ADDRESS], і кілька разів бачив, як [PERSON] з чоловіком виїжджала з квартири восени 2015 року, коли винесли речі, та взимку 2015 року вантажили пральну машину, холодильник, дитячі речі. У судовому засіданні позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) [PERSON], яка є законним представником неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], та її представник [PERSON] вимоги первісного позову підтримали та просили задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову, просили відмовити, підтримали вимоги зустрічної позовної заяви, яку просили задовольнити. Представник третьої особи у справі Служби у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання не зявився, у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника Служби. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) [PERSON] є одноосібним власником квартири [ADDRESS], загальною площею 59,4 кв м, житловою 44,3 кв м, у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2013 року у справі 757/24589/13-ц /т. І а. с. 11-12/. 06 лютого 2014 року зареєстровано право власності [PERSON] на зазначену квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно /т. І а. с. 14/. Під час судового розгляду встановлено, що позивач за первісним позовом (відповідача за зустрічним) [PERSON] є донькою відповідача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданим повторно 16 січня 2002 року за актовим записом № 1349 Відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, та факт родинного споріднення сторонами не заперечується /т. І а. с. 19, 20/. Так само сторонами не заперечується факт, що малолітні сини позивача: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є онуками [PERSON], народженими [PERSON] у шлюбі з [PERSON] /т. І а. с. 22/. У квартирі [ADDRESS] зареєстрованими значаться: з 1981 року [PERSON], з 1988 року [PERSON], з 2012 року [PERSON]. 23 лютого 2016 року відповідач [PERSON] уклав з [PERSON] договір відповідального зберігання, відповідно до умов якого протягом півроку речі, зазначені у переліку безкоштовно зберігатимуться у підсобному приміщенні (підвалі) за адресою: [ADDRESS] /т. І а. с. 26/. Як вбачається з актів, складених за фактом вчинення перешкод у доступі до квартири та речей від 28 лютого 2016 року та 13 березня 2016 року, сусіди ([PERSON], [PERSON] та [PERSON].) та правління ЖБК «Граніт» (В. о. Голови ОЖБК [PERSON].) підтверджують факт вчинення перешкод у доступі до квартири [PERSON] та її сину, які значаться зареєстрованими у [INFO], [PERSON] /т. І а. с. 57, 58/. Позивач [PERSON] неодноразово письмово зверталася з приводу наявності перешкод у входженні до квартири до ОЖБК «Граніт», Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві, Служби у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, Печерського районного у м. Києві центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді, Відділу у справах сімї, молоді та спорту, Державної міграційної служби України /т. І а. с. 27-38, 189-207/. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Водночас, відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статті 319, частин першої, другої статті 321 Цивільного кодексу України, власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 Житлового кодексу Української РСР. Згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Водночас, статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права й обовязки. Сімя створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з абзацом пятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сімї» членами сімї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних звязках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Тобто вирішальним при застосуванні частини другої статті 405 Цивільного кодексу України є відсутність особи за місцем реєстрації понад один рік саме без поважних причин на це. Наведений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14, від якого Верховний Суд не відступав. Аналіз положень глави 32 Цивільного кодексу України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не повязане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Системний аналіз статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 Житлового кодексу Української РСР у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до частини третьої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) [PERSON] у позовній заяві вказала, що, починаючи з кінця лютого 2016 року, [PERSON] порушує її право на користування та проживання у [ADDRESS] /т. І а. с. 4/. Складені акти про вчинення перешкод у доступі до квартири та речей датовані 28 лютого 2016 року та 13 березня 2016 року, звернення позивача з приводу наявності перешкод у входженні до квартири до ОЖБК «Граніт», Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві, Служби у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, Печерського районного у м. Києві центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді, Відділу у справах сімї, молоді та спорту, Державної міграційної служби України датовані також березнем 2016 року /т. І а. с. 27-38, 57, 58, 189-207/. Відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним) [PERSON] зазначено, що припинення користування житлом [PERSON] мало місце з 20 грудня 2015 року, внаслідок добровільного виїзду з квартири, де вона зареєстрована /т. І а. с. 62/. Згідно із змістом спільної заяви мешканців будинку [ADDRESS] та сусідів по [ADDRESS] від 23 лютого 2016 року, [PERSON] разом з чоловіком та сином виїхали з квартири 21 грудня 2015 року та актом огляду квартири від 18 лютого 2016 року засвідчено, що кімната, де проживала родина [PERSON], замкнена, останні не проживають у [ADDRESS] /т. І а. с. 66, 67/. До суду із позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] [PERSON] звернулася 22 червня 2016 року /т. І а. с. 3/. Суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] вселилася до квартири та проживала у ній саме як член сімї відповідача [PERSON], водночас місце проживання малолітнього [PERSON] визначається за частиною четвертою статті 29 Цивільного кодексу України, окрім того, вони є зареєстрованими у вищевказаному житлі. Між батьком та донькою під час спільного проживання почали виникати побутові конфлікти. Підстави для задоволення зустрічного позову про визнання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS], власником якої є [PERSON], відсутні, оскільки існування умов, передбачених частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України, не встановлено: [PERSON] та [PERSON] були відсутні менший строк, ніж один рік, через наявність перешкод у користуванні квартирою, хоч і у звязку із поважними причинами, зумовлені тривалими неприязними стосунками з відповідачем. Відтак суд приходить до висновку, що наявні правові підстави для усунення перешкод у користуванні цією квартирою та вселення позивачів тобто задоволенню підлягає первісний позов, оскільки позивачі за первісним позовом є членами сімї відповідача за первісним позовом, тому вони мають право користуватися житловим приміщенням, власником якого він є. Наявність іншого житлового приміщення, право власності на яке зареєстроване за чоловіком [PERSON] та батьком [PERSON], [PERSON] [PERSON], не впливає на їхнє право користування квартирою, яка є власністю відповідача за первісним позовом, як членів сімї останнього. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обовязок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача за первісним позовом підлягає стягненню сума судового збору. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved