Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 05 листопада 2010 року уклав договір позики, згідно якого позичив [PERSON] 24 000 грн. на ремонт автомобіля строком на 18 місяців, тобто до 05 травня 2012 року. Однак, відповідач не виконав своїх зобов'язань, коштів у строк не повернув, тому позивач вимушений звернутись до суду (а.с.2). Заочним рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 26 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.26). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі (а.с.30). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Із матеріалів справи вбачається, що 05 листопада 2010 року [PERSON] позичив у [PERSON] 24 000 грн., які пообіцяв повернути протягом 18 місяців, про що написав власноручно розписку, яка є у матеріалах справи (а.с.22). Зазначених коштів у визначений договором строк відповідач не повернув. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності. Проте погодитись із таким висновком не можна, оскільки він зроблений з порушенням норм матеріального права. Так, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові, а згідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Отже, для застосування позовної давності необхідна заява відповідача, якої у справі немає. За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, оскільки воно ухвалено з порушенням норм матеріального права (застосовано закон, який не підлягав застосуванню), (п.4 ч.1, ч.2 ст. 309 ЦПК України), з ухваленням нового рішення. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як вбачається з розписки, від 05.11.2010 року [PERSON] взяв у [PERSON] 24 000 грн. та зобов'язався повернути борг на протязі 18 місяців (а.с.4,22). Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Проте, в порушення зазначених норм борг позивачу [PERSON] не повернув, тому позовні вимоги підлягають повному задоволенню. На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути понесені судові витрати у розмірі 365грн.40коп. (243 грн.60 коп.+121грн.80коп., а.с.1, 29).

Outcome: approved