Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

У червні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказує, що вона і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.08.1993 по 13.10.2015. Від шлюбу мають дочку [PERSON] , [INFO] . 21.06.1995 відповідачка [PERSON] придбала та зареєструвала на своє ім`я квартиру [ADDRESS] для проживання сім`ї її сина [PERSON] . З дня народження доньки вся сім`я - [PERSON] , [PERSON] та їх донька [PERSON] проживали у зазначеній квартирі. В квартиру сім`я вселилась за згодою власника житла, з якою не було узгоджено умов вселення, порядку користування житлом, строків проживання, а тому позивачка вважає, що вона на законних підставах набула права користування цією квартирою. Квартира є її єдиним житлом. Вона сплачувала житлово-комунальні послуги самостійно, іноді для цього надавала разом з чоловіком кошти відповідачці. Влітку 2015 року [PERSON] пішов із сім`ї до іншої жінки і до цього часу проживає разом з нею. Відповідачка завірила, що квартира залишиться їй з донькою, оскільки вони іншого житла не мають, а відповідачка має інше житло за адресою [ADDRESS] , де і проживає. Проте, влітку 2017 року [PERSON] повідомив, що має намір зі своєю дружиною переїхати проживати у квартиру своєї матері, після чого [PERSON] почала вимагати звільнити квартиру, почала приходити до квартири, влаштовувати дебоші, через що позивачка викликала поліцію. Позивачка з донькою не заперечують, щоб відповідачка чи [PERSON] зі своєю дружиною користувалися цією квартирою, звільнили для цього одну кімнату від своїх речей. З наведених підстав, з метою захисту порушених житлових прав, просить на підставі ст.ст. 64, 65 ЖК України, ст. 405 ЦК України визнати за нею право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] надала відзив на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що вона є власницею квартири, якою не може користуватися та розпоряджатися на власний розсуд, оскільки позивачка та [PERSON] чинять в цьому перешкоди. Вони не були і наразі не є членами її сім`ї, вона надала дозвіл вселитися в квартиру для проживання разом з її сином, однак син [PERSON] з 2014 року не проживає у квартирі. [PERSON] має інше житло, у якому зареєстровано її місце проживання. З огляду на сутність правовідносин, на них не поширюються норми ст.ст. 64, 65, 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України. В судовому засіданні позивачка, її представник позов підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Відповідачка, її представник у позові просили відмовити. Третя особа [PERSON] , її представник надали пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, та просили позов [PERSON] задовольнити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідачці [PERSON] належить на праві власності квартира, розташована за адресою [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.1995 №2069, зареєстрованого в ТОВ ЗМБТІ за р.№34813. Позивачка [PERSON] і син відповідачки [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.08.1993 по 13.10.2015, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] , копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] . Від шлюбу народилась донька [PERSON] , [INFO] . Згідно пояснень сторін, [PERSON] , [PERSON] та їх донька [PERSON] з жовтня 1995 року стали проживати у квартирі [ADDRESS] , зі згоди власника [PERSON] . Ці обставини підтвердили у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] . Позивачка просить визнати за нею право на користування зазначеною квартирою з підстав, передбачених ст.ст. 65, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЖК України. Згідно зі ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Позивачка просить визнати за нею право користування спірним житловим приміщенням, посилаючись на положення ст. 65 ЖК УРСР, яка регулює питання користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Як встановлено судом, спірне житлове приміщення на момент вселення у нього [PERSON] і до теперішнього часу належить до приватного житлового фонду, відтак, на правовідносини щодо користування цим житловим приміщенням не поширюються норми ст. 65 ЖК України. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) визначаються ст. 156 ЖК УРСР, відповідно до якої члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналогічні положення містить ст. 405 ЦК України. Відповідно до ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Згідно ст. 160 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Згідно ст. 161 ЖК УРСР, наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові, розірвання договору за вимогою наймодавця, регулюється ст. 168 ЖК УРСР, відповідно до змісту якої укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги. Встановлено, що між власником квартири [PERSON] і її сином [PERSON] укладалися строкові договори найму квартири [ADDRESS] від 01.07.1996 та від 01.07.1999. Позивачка [PERSON] як дружина наймача квартири вселилась у вказане житлове приміщення зі згоди власника [PERSON] . Строк дії договору найму від 01.07.1999 закінчився 01.07.2002, однак після цього [PERSON] і позивачка продовжили проживати у зазначеній квартирі. З 2015 року [PERSON] припинив проживати у спірній квартирі, у 2015 році шлюб між ним і [PERSON] було розірвано. Вимогу власника квартири [PERSON] звільнити жиле приміщення, оскільки воно необхідне для проживання їй та членам її сім`ї, [PERSON] не визнає. Наразі на розгляді суду перебуває справа за позовом власника квартири [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення. За приписами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як встановлено судом, власник квартири [PERSON] не проживала у квартирі [ADDRESS] , не проживала однією сім`єю з сином [PERSON] , його дружиною [PERSON] і їх донькою. Суд не бере до уваги надані позивачкою в якості доказів копії платіжних доручень по оплаті донькою позивачки [PERSON] комунальних послуг, оскільки вони стосуються виконання обов`язків щодо утримання спірного житлового приміщення, і не стосуються питань щодо набуття права користування таким приміщенням. [PERSON] вселилась у спірну квартиру та користувалась нею як член сім`ї наймача квартири, яка належить [PERSON] на праві приватної власності. Питання щодо наявності правових підстав для подальшого користування [PERSON] спірним житловим приміщенням наразі вирішується судом. Крім того, з довідки про реєстрацію місця проживання особи №997 від 22.01.2018 судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 24.07.2013 була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , згідно запису Департаменту реєстраційних послуг ЗМР в паспорті [PERSON] , вона знялась з реєстрації за вказаною адресою 21.10.2019, тобто, на момент звернення з цим позовом до суду позивача мала право користування житлом, розташованим за адресою [ADDRESS] . З огляду на сутність встановлених правовідносин, на них не поширюються норми ст.ст. 65, 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, які зазначені позивачкою в обґрунтування підстав позову про визнання за нею права користування жилим приміщенням, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed