Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним, в обґрунтування позову вказувала, що у період з 26.09.1977 року по 19.01.2015р. вона працювала на ПАТ «Азовзагальмаш», де їй перестали виплачувати заробітну плату, після чого 19.01.2015 року її було звільнено за ініціативою власника, або уповноваженого ним органу, у зв'язку зі скороченням штату працівників за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України. Після звільнення остаточний розрахунок із позивачкою проведений не був. В квітні 2015 року позивачка зверталася до відповідача із письмовою заявою про надання їй відомостей щодо розміру заборгованості по заробітній платі та іншим платежам, які належать до виплати, а саме розмір компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги згідно статті 44 КЗпП України. Однак відповідач відмовив у надані такої інформації. Сума заборгованості по заробітній платі за період роботи з серпня 2014р. по 19.01.2015р. після утримання податків складає 5 816,37 грн. У зв'язку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за весь час затримки з 19.01.2015р. по день винесення рішення. Також зазначає, що в зв'язку з порушенням права на заробітну плату їй була завдана моральна шкода, розмір якої позивачка оцінює в 2000,00 грн. На підставі викладеного, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 5 816,37 грн.; вихідну допомогу, в розмірі не менше середнього заробітку; компенсацію за невикористану відпустку; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період 20.01.2015р. по час постановлення рішення суду, а також моральну шкоду в сумі 2 000,00 грн. Також просила витребувати у відповідача необхідні довідки-розрахунки про розмір всіх сум, які належать до виплати, а також про розмір середньоденного заробітку. У червні 2015 року позивачка уточнила позовні вимоги відповідно до представленої відповідачем довідки про суми заборгованості та просила стягнути на її користь заробітну плату в сумі 5 816,37 грн. вихідну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку3 033 грн. 14 коп.; середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільнені за період з 20.01.2015р. по 14.05.2015р. в сум 5 407,39 грн., а також за період з 15.05.2015р. по день постановлення судом рішення 09.06.2015р. в сумі 1 115,79 грн., а всього середній заробіток у сумі 6 523,08 грн. Позивачка у судове засідання не з'явилася, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач позовні вимоги не визнав, надіслав письмові заперечення, в яких зазначив, що заборгованість із заробітної плати складає з серпня 2014р. по січень 2015р. - 8 849,51 грн., в тому числі вихідна допомога - 2 198,99 грн., компенсація відпустки - 1 471,48 грн. Сума боргу вказана з урахуванням утриманих податків. Зазначає про те, що сума заборгованості по заробітній платі перед позивачкою є меншою ніж просить стягнути позивач, а тому середній заробіток повинен бути зменшений судом згідно ч. 2 ст. 117 КЗпП України. Заявлений позивачем розрахунок середньоденної заробітної плати в розмірі 85,83 грн. відповідач визнав та згідно вимог статті 61 ЦПК України не просив доводити. Спричинення моральної шкоди не визнав. На підставі зазначеного просив відмовити в задоволені позову повністю. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивачка у період з 26.09.1977 року по 19.01.2015 року працювала у відповідача, що підтверджується записами в її трудовій книжці. 19.02.2015р. позивачка була звільнена з підприємства за ініціативою власника, або уповноваженого ним органу, у зв'язку зі скороченням штату працівників за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України. За період роботи позивача їй нараховувалась заробітна платня. Згідно наданої відповідачем довідки від 05.06.2015р. сума заборгованості по заробітній платі з урахуванням вже утриманих обов'язкових податків та зборів перед [PERSON] за період її роботи з серпня 2014р. по січень 2015р. складає: серпень 2014р. - 1 408,80 грн., вересень 2014р. - 1 884,92 грн., жовтень 2014р - 1228,54 грн., листопад 2014р. - 660,68 грн., грудень 2014р. - 633,43 грн. та за січень 2015р. - 3033,14 грн., а всього 8 849,51 грн. При цьому, із дослідженої довідки вбачається, що розрахунок суми заборгованості за січень 2015р. складається з 13,33 грн. як повернення за газету, сум вихідної допомоги - 2 198,99 грн. та компенсації за відпустку - 1 471,48 грн., а безпосередня сума заборгованості по заробітній платі за період роботи з серпня 2014р. по січень 2015р. складає 5 816,37 гривень. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обов'язок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася та остаточний розрахунок при звільненні не проведений, що підтверджується власною довідкою відповідача та його письмовими поясненнями, внаслідок цього по сьогоднішній день існує заявлена позивачем заборгованість по заробітній платі та платежах, які належать до виплати, в розмірі 8 849,51 грн. з вирахуванням вже сум, які підлягають утриманню як обов'язкові податки та збори, тому вказана сума заборгованості підлягає стягненню в судовому порядку. Одночасно з цим суд зазначає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження заперечення відповідача в частині наявності доведеного спору про суми заборгованості та їх меншого розміру ніж заявлено позивачем. Так позивачем була заявлена основна сума заборгованості по заробітній платі в розмірі 5 816,37 грн., яка повністю підтверджена даними, що містяться в представленій відповідачем довідці та розрахункових листах позивачки. Стосовно сум вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку, то позивачкою цілком обґрунтовано не було одразу визначено суми цих виплат в заявленому позові, адже відповідач відмовився повідомити цю інформацію на письмовий запит позивачки та вказати суми цих виплат в досудовому порядку. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Станом на день прийняття цього рішення відповідачем не надано до суду доказів, які б свідчили про виплату заборгованості по заробітній платі перед позивачем, тому розрахунок середнього заробітку має відбуватися з наступного дня після звільнення по день постановлення рішення, як просить позивач. У зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, тобто за період з наступного дня після звільнення з 20.01.2015р. по день винесення рішення суду 09.06.2015р. При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за частиною 3 пункту 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Позивачка була звільнена 19 січня 2015р., тому для розрахунку беруться останні два повних календарні місяцями роботи - листопад та грудень 2014р. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивачем був наданий до суду власний розрахунок середньоденної заробітної плати за останні два календарних місяці роботи, що передували дню звільненню. Згідно даних зазначених позивачем в позові розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 85,83 грн. Відповідач в своїх письмових запереченнях повністю погодився із розрахованим позивачем розміром середньоденного заробітку в сумі 85,83 грн. і не заперечував цю обставину та не наполягав на її доведенні згідно вимог ст. 61 ЦПК. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, нормами ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також за принципом диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на вказані принципи та обставини того, що суд не може вийти за межі позовних вимог позивача, який в своєму позові наполягає на розмірі середньоденного заробітку в розмірі 85,83 грн., а відповідач повністю визнає вказаний розмір, тому вказана обставина не підлягаю доведенню іншими доказами, та вважається судом встановленою у зазначеному розмірі - 85,83 грн. За даними представленого відповідачем графіку № 1 для працюючих в одну зміну з робочим днем тривалістю 8,2 години на 2015р. рік середньостатистична кількість робочих днів за період з дня після звільнення - з 20.01.2015р. по 09.06.2015р. складає 76 днів. На зазначеній сумі кількості робочих днів наполягає позивач. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 20.01.2015р. по 09.06.2015р складає - 6 523,08 грн. (76 днів х 85,83 грн.). Законних підстав, передбачених статтею 117 КЗпП України, для зменшення сум середнього заробітку у суду не має, оскільки відсутній спір між сторонами про розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем. За таких обставин та положень закону, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає задоволенню складає 6 523,08 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 2000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 300 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у сумі 243,60 грн. за вимоги майнового характеру та 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру, а всього 487,20 грн.

Outcome: partial