Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

У травні 2015 року позивачі звернулися до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначали, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS]. Дана квартира набута ними внаслідок приватизації державного житлового фонду та її співвласниками є: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] При цьому, вказували на те, що їм як співвласникам належить по 1/5 частці у квартирі №1 будинку №3 по провулку Турецькому, 3 в м. Чернівці. 02 грудня 2012 року [PERSON] померла, та після її смерті, відкрилася спадщина на належне їй на праві власності майно й відповідно відповідача звернувся із заявою про прийняття спадщини, подавши до Першої Чернівецької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Посилаючись на те, що відповідач у справі не отримує свідоцтво про право власності на спадкове майно, а також те, що у нього виникли боргові зобовязання перед третіми особами, вважають, що при таких обставинах порушено їх право як співвласників, а тому просили скасувати спільну сумісну власність на спірну квартиру та визнати за ними право на 1/5 частину вказаної квартири, тобто визначити частку кожного в спільному сумісному майні. У судове засідання позивач та його представник не зявились. При цьому, представником позивача на адресу суду подано заяву, в якій просив розгляд справи провести у його відсутності, а також відсутності його довірителів на підставі ст. 158 ЦПК України. Крім того, вказав на те, що поданий позов підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився. При цьому, подав через канцелярію суду заяву, в якій вказав на те, що проти заявленого позову не заперечує та просив розгляд справи провести у його відсутності. Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, за змістом ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS], загальною площею 70, 20 кв. м. належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло (а.с. 5). При цьому, належні сторонам частки у праві власності на спірну квартиру не визначені. Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачі вказувала на те, що оскільки частки кожного із співвласників у спільній сумісній власності на квартиру не визначено, й відповідач має боргові зобовязання, існування яких можуть призвести до порушення їх права власності й відповідно позбавляє їх можливості у визначеному законом порядку розпорядитись своєю власністю, з метою захисту своїх прав, просили суд визначити розмір часток кожного із співвласників в праві спільної сумісної власності на спірну квартиру та право спільної сумісної власності припинити. При цьому, як убачається зі змісту поданої відповідачем письмової заяви, він не заперечує проти заявленого позову щодо визначення часток кожного із співвласників у спірній квартирі й відповідно не заперечує щодо того, що йому та позивачам на праві спільної сумісної власності належить спірна квартира та їх частки у спільному майні були рівними. Також судом також встановлено, що 2 грудня 2012 року померла [PERSON] й відповідно після її смерті відкрилась спадщина на належне їй на праві власності нерухоме майно, у тому числі й на частку у спірній квартирі. Так, статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту порушених прав визначені у ст.16 ЦПК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Крім того, згідно положень ч. 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. При цьому, частиною 1 ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Як убачається з розяснень, які містяться в абз. 2 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК) ( 435-15 ). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Разом з тим, відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Зокрема, відповідно до ч. 1, 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Таким чином, положеннями ст. 370 ЦК України врегульовано як питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, так і те, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду. Крім того, згідно із положеннями ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також\~\~слід\~\~зазначити, що згідно із ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Порядок та підстави визначення часток у\~\~праві\~\~спільної часткової власності\~\~ визначено\~\~у\~\~ ст. 357 ЦК України. Зокрема, зі змісту ст. 357 ЦК України\~\~вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки\~\~співвласника\~\~ у спільному\~\~ сумісному\~\~ майні. Таким чином, враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що між сторонами відсутній договір щодо визначення розміру часток у спільному майні, суд виходячи із принципу рівності часток кожного із співвласників спільного сумісного майна, вважає, що частка кожного із сторін у спільному майні складає по 1/5 частці у квартирі [ADDRESS]. При цьому, відповідачем в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на спростування вказаного. За таких обставин, суд вважає, що позов підлягає задоволенню й відповідно право спільної сумісної власності на спірну квартиру підлягає припиненню із визначенням часток кожного із співвласників у праві власності на спірну квартиру [ADDRESS] відповідно в розмірах по 1/5 частці за кожним.

Outcome: approved