Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

У травні 2014 року позивач - заступник прокурора м. Києва звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив: -визнати незаконним та скасувати пункт 906 додатку № 1 до рішення Київської міської ради від 18.12.2008 року № 922/922 про передачу [PERSON] у приватну власність земельну ділянку, площею 0,1000 га, що розташована за адресою: м. Київ, [ADDRESS]; -визнати недійсним державний акт серії [NUMBER], який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 22.12.2012 року за №07-7-05092; -відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради земельної ділянки, площею 0,100 га на [ADDRESS] у Голосіївському районі м. Києва м/р «Жуляни»), вартістю 449 968,26 гривень, кадастровий номер [NUMBER]. В обґрунтування позовних вимог зазначає про те, що рішенням Київської міської ради від 18.12.2008 року № 922/922 «Про передачу громадянам України земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарський будівель і споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах міста Києва» (пунктом 906 додатку №1) [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га на [ADDRESS] (м/р «Жуляни») у Голосіївському районі м. Києва для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На виконання вище вказаного рішення [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 22.12.2012 року за №07-705092. На думку позивача, вказане рішення Київської міської ради та державний акт на право власності на земельну ділянку не відповідають вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим рішення має бути визнано незаконним і скасовано в частині передачі [PERSON] спірної земельної ділянки, а державний акт - визнаний недійсним, оскільки проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею - 0,1000 га, що розташована по [ADDRESS] в м. Києві, кадастровий номер - [NUMBER], першим власником вказаної земельної ділянки - [PERSON] не розроблявся, контролюючими органами не розглядався та не погоджувався, а проект рішення Київської міської ради про передачу у власність земельної ділянки Головним управлінням земельних ресурсів виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не готувався та на розгляд до Київської міської ради не направлявся, що на думку позивача свідчить про те, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування є незаконним та прийняте з порушенням встановленої Земельним Кодексом України процедури, відповідно і правовстановлюючий документ (державний акт на право власності на земельну ділянку), який був виданий [PERSON], на підставі вищевказаного рішення Київської міської ради та укладений правочин (договір купівлі продажу-спірної земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лахно Ю.В. 31 липня 2013 року за реєстровим номером №2297) між [PERSON] та [PERSON] також є недійсним. Крім того, на думку позивача, землевпорядна експертиза проекту землеустрою та містобудівної документації не проводилась, також оспорюваним рішенням Київської міської ради внесено зміни до Генерального плану міста Києва без проведення обов'язкової державної екологічної експертизи документації. Окрім цього, позивач зазначає, що Київська міська рада при прийнятті рішення №922/922 від 18.12.2008 року, діяла без врахування публічних інтересів територіальної громади м. Києва, без інформування громадськості через засоби масової інформації про заплановану зміну цільового призначення земельних ділянок та про заплановану передачу цих земельних ділянок у приватну власність, при затвердженні містобудівного обґрунтування та внесенні змін до Генерального плану були порушені також громадські і приватні інтереси. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з наведених у позовній заяві підстав. Відповідач - Київська міська рада в судове засідання не забезпечила явку свого представника, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином. Також, у судове засідання не з'явився відповідач [PERSON], з не відомих для суду причин. Представник третьої особи Обслуговуючого кооперативу «Власна квартира 3» та інші треті особи у судовому засіданні категорично заперечував проти задоволення позовних вимог, просили розглянути справу без їхньої участі. Суд заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до наступних висновків. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що пунктом 7 рішення II сесії IV скликання Київської міської Ради за №922/922 від 18.12.2008 року «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах м. Києва» було передано 975 громадянам у приватну власність земельні ділянки, загальною площею - 99 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, а також цим же рішенням передано 315 громадянам у приватну власність земельні ділянки, загальною площею - 38 га, цільове призначення - для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах м. Києва. Пунктом 7 (додатку 1 до рішення під порядковим номером 906) рішення II сесії IV скликання рішення Київської міської Ради за №922/922 від 18.12.2008 року «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах м. Києва» відповідачу - [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку, площею - 0,1000 га, кадастровий номер - [NUMBER], цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована по [ADDRESS] в м. Києві. На виконання вищевказаного рішення Київської міської Ради [PERSON], відповідно до п.9 ст.118 та ст.ст.125,126 ЗК України, (в редакції Закону, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), а також наказу Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року №43 та який зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 04 червня 1999 року за №354/3647 «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі» (який діяв на момент спірних правовідносин), видано Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, серії [NUMBER], який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 22.12.2012 року за № 07-7-05092. В подальшому, 31 липня 2013 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею - 0,1000 га, кадастровий номер - [NUMBER], цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована по [ADDRESS] в м. Києві, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лахно Ю.В. за реєстровим №2297. Право власності [PERSON] на вищевказану земельну ділянку зареєстроване 31 липня 2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Державним реєстратором Лахно Ю.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за номером запису про право власності - 1973042, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна - 123121580000, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №7413271 від 31 липня 2013 року, виданим Державним реєстратором Лахно Ю.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. 31 квітня 2014 року між головою правління Обслуговуючого кооперативу «Власна квартира 3» Носковим Олександром Сергійовичем та асоційованим членом обслуговуючого кооперативу - [PERSON] укладено кооперативну угоду №30/40/14-ВКЗ, про закріплення паю за асоційованим членом кооперативу та порядок сплати пайових внесків у обслуговуючому кооперативі «Власна квартира 3». Згідно п.2.1. розділу 2 кооперативної угоди №30/40/14-ВКЗ від 31.04.2014 року пайовик - [PERSON] здійснює пайовий внесок земельною ділянкою площею площею - 0,1000 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] в м. Києві, з кадастровим номером - [NUMBER], що належить йому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 31 липня 2013 року Лахно Ю.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №2297, а кооператив закріплює за пайовиком пай в пайовому фонді кооперативу визначений згідно із реєстром паїв кооперативу, який складається з нежитлового приміщення №3 у житловому будинку, що споруджується за адресою [ADDRESS], з проектними характеристиками: нежитлове приміщення №3, поверх - цоколь, загальною площею 45,13м2. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав про відсутність проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у приватну власність та відсутність погодження з контролюючими органами проекту відведення спірної земельної ділянки, відсутність землевпорядної експертизи цього проекту землеустрою та містобудівної документації, а також те, що проект Київської міської ради про передачу у власність земельної ділянки Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації не був виготовлений та на розгляд Київській міській раді не був направлений. Проте, слід зазначити, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів в розумінні ст. 58, 59 ЦПК України на обґрунтування та підтвердження вищевказаних обставин, як то матеріалів перевірки або висновків. Натомість, в матеріалах справи міститься проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам України для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у мікрорайоні Жуляни в кварталі, обмеженому вулицями Онуфрія Трутенка, Академіка Вільямса та провулком Московським у Голосіївському районі м. Києві за 2008 рік. Як зазначено у пояснювальній записці проекту землеустрою, щодо відведення земельних ділянок громадянам України для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у мікрорайоні Жуляни в кварталі обмеженому вулицями Онуфрія Трутенка, Академіка Вільямса та провулком Московським у Голосіївському районі, розроблений ПП «[PERSON]» відповідно до доручення заступника Київського міського голови - секретаря Київради. Враховуючи велику кількість звернень громадян, госпрозрахунковою організацією «Центр містобудування та архітектури» детальний план території мікрорайону Жуляни Солом'янського району м. Києва, затверджено рішенням Київської міської ради від 14.06.2007 р. №796/1457 «Про затвердження детального плану території мікрорайону Жуляни в Солом'янському районі м. Києва». Оскільки земельні ділянки, стосовно яких розроблялися проекти землеустрою згідно з детальним планом території, розташовані поряд - проекти їх відведення об'єднанні в одну кадастрову справу і замовником на розробку проекту землеустрою являється ГО Громадське об'єднання забудовників мікрорайону Жуляни. Так, відповідно до земельно-кадастрової інформації та додатку до технічного завдання, що містяться в проекті землеустрою за [PERSON] значиться земельна ділянка за кадастровим номером [NUMBER], площею 1000 кв.м., по [ADDRESS]. Тобто, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що проект землеустрою (технічна документація) земельної ділянки, площею - 0,1000 га, кадастровий номер - [NUMBER], цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по [ADDRESS] в м. Києві, існував, як складова частина проекту землеустрою, щодо відведення земельних ділянок громадянам України для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у мікрорайоні Жуляни в кварталі обмеженому вулицями Онуфрія Трутенка, Академіка Вільямса та провулком Московським у Голосіївському районі, що розроблений ПП «[PERSON]», а тому, доводи та твердження позивача щодо відсутності зазначеного проекту землеустрою спростовується наявними в матеріалах справи доказами. Крім того, в ході розгляду справи, позивачем не доведено та не обґрунтовано, якою ж саме перевіркою прокуратури достовірно встановлено, що проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки не розроблявся, контролюючими органами не розглядався та не погоджувався, землевпорядна експертиза проекту землеустрою та містобудівної документації не проводилась, а проект рішення міської ради про передачу у власність земельної ділянки Головним управлінням земельних ресурсів виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не був виготовлений та на розгляд Київської міської ради не направлений. Також, в судовому засіданні представником позивача не доведено та не обґрунтовано наявність правових підстав для визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, площею - 0,1000 га, розташована по [ADDRESS] в м. Києві, що був виданий [PERSON], і зареєстрованого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 22.12.2012 року за № 07-7-05092, а так само і наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею - 0,1000 га, кадастровий номер - [NUMBER], цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташована по [ADDRESS] в м. Києві, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лахно Ю.В. за реєстровим №2297. В своїй позовній заяві позивач просить визнати незаконним та скасувати пункт 906 Додатку №1 до рішення Київської міської ради від 18.12.2008 р. №922/922; визнати недійсним Державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га на [ADDRESS] у Голосіївському районі м. Києва (м/н «Жуляни»), кадастровий номер [NUMBER], виданий [PERSON], і зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 22.12.2008 р. №07-7-05092. Позивачем, в обґрунтування своїх позовних вимог до матеріалів справи було долучено Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.11.2011 р. по справі №2а-16462/10/2670 та Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2012 року у справі №2а-16462/10/2670. Однак, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2015 року у справі апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON], подані на вказану вище постанову, задоволені повністю, постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2011 року у справі №2а-16462/10/2670, за адміністративним позовом позивача - заступника прокурора м. Києва в інтересах Держави в особі Державного агентства земельних ресурсів до відповідача - Київської міської Ради та третіх осіб - [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON],[PERSON], [PERSON] [PERSON] [PERSON] [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення II сесії IV скликання Київської міської Ради за №922/922 від 18.12.2008 року «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах м. Києва» скасована, а провадження у вказаній справі закрито з підстав п.1 ч.1 ст.157 КАС України, а відповідно після скасування 02 липня 2015 року вказана постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 листопада 2011 року не може розцінюватись як доказ в розумінні ч.3 ст.61 ЦПК України. Тому суд звертає увагу на те, що рішення Київської міської ради від 18.12.2008 року №922/922 на сьогоднішній день жодним судом не скасоване та є чинним, а тому і акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га по [ADDRESS] (м/р «Жуляни») у Голосіївському районі м. Києва, виданий на підставі рішення Київської міської ради від 18.12.2008 року №922/922 також є чинним. Відповідно до ст.12 Земельного кодексу України відповідна рада, а в даному випадку - Київська міська рада, має право розпоряджатися землями територіальних громад, яким вона користується шляхом: передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб; надання земельних ділянок у користування і вилучення їх із земель комунальної власності; викупу земельних ділянок для суспільних потреб відповідної територіальної громади; організації землеустрою; координації діяльності місцевих органів земельних ресурсів; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного й екологічного законодавства; обмеження, тимчасової заборони (зупинення) використання земель громадянами та юридичними особами в разі порушення ними вимог земельного законодавства; підготовки висновків щодо вилучення (викупу) і надання земельних ділянок; інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; внесення пропозицій щодо встановлення і зміни меж міста; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону, тобто власником земель, що є у комунальної власності є відповідна територіальна громада (сільська, селищна, міська, районна чи обласна) Ради. З матеріалів цивільної справи вбачається, що позов пред'явлений до одного із відповідачів - Київської міської Ради, яка, як власник та розпорядник земель, що перебувають у комунальній власності з позовом про витребування майна до суду не зверталась, а згідно з приписами ст.ст. 330, 388 ЦК України та роз'ясненнями, що були надані в п.21-25 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право на витребування майна з чужого незаконного володіння має лише власник (титульний володілець). Представник позивача, надаючи свої пояснення на обґрунтування позовних вимог зазначила лише, що під час проведення перевірки законності рішення II сесії IV скликання Київської міської Ради за №922/922 від 18.12.2008 року «Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах м. Києва» прокуратурою було виявлено ряд порушень вимог Земельного законодавства України за результатами якої в березні 2010 року внесено протест на зазначене рішення органу місцевого самоврядування та подано адміністративний позов до окружного адміністративного суду м. Києва, однак жодного письмового доказу результатів вказаної перевірки позивачем надано не було та матеріали цивільної справи таких доказів не містять. Суд також звертає увагу на те, що після набуття права власності на земельну ділянку на підставі цивільно-правової угоди, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого здійснюється відчуження земельної ділянки. Земельна ділянка площею 0,100 га по [ADDRESS] (м/р «Жуляни») у Голосіївському районі м. Києва, відповідно до договору купівлі-продажу від 31 липня 2013 року перебувала у власності [PERSON], який 30.04.2014 року став пайщиком Обслуговуючого кооперативу «Власна квартира 3» та вніс вказану земельну ділянку як пайовий внесок, про що свідчить нотаріально посвідчена кооперативна угода № 30/04/14-ВК3 з актом прийому-передачі земельної ділянки від 30.04.2014 року та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. В подальшому Обслуговуючий кооператив «Власна квартира 3» переоформив право власності на земельну ділянку площею 0,100 га по [ADDRESS] (м/р «Жуляни») у Голосіївському районі м. Києва на себе, про що свідчить Витяг № НВ-8000104562014 від 17.06.2014 року з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим планом земельної ділянки. До початку будівництва Обслуговуючим кооперативом «Власна квартира 3» було здійснено погодження зі всіма державними службами та органами та отримано наступні документи: 1.Акт про відновлення на місцевості, меж земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків власнику земельної ділянки від 07.05.2014 року. 2.Черговий кадастровий план від 21.05.2014 рок. 3.Погодження Комунальної організації «Інститут генерального плану м. Києва» виконавчого органу КМР за № 15-603 від 14.08.2014 року. 4.Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 20.10.2014 року де в п. 8 зазначено, генеральний план міста Києва та проект планування його приміської зони на період до 2020 року, затверджений рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року № 370/1804. Як видно з наданих документів (Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 20.10.2014 року) спірна земельна ділянка була в планах забудови ще з 2002 року та включена до проекту планування Генерального плану міста Києва. На сьогоднішній день на земельній ділянці по [ADDRESS] у Голосіївському районі м. Києва знаходиться 5-ти поверховий будинок. Згідно з ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ст.10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту відновлення становища, яке існувало до порушення та визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу незаконності вказаних рішень. При цьому юридично важливою обставиною для застосування такого способу захисту як визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових, в даному випадку, рішення Київської міської ради від 18.12.2008 року №922/922 є доведеність факту, що вказане рішення суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси, а для застосування такого способу захисту як відновлення становища, яке існувало до порушення є необхідним доведення факту добросовісності чи недобросовісності передачі або набуття майна, при чому в даному випадку, такий спосіб захисту може бути реалізований шляхом повернення спірної земельної ділянки в розпорядження Київської міської ради, тобто витребуванням майна від добросовісного набувача. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужено особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано в нього. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, лише в випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання, згідно зі ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не реституція, як того вимагає позивач, а повернення майна із чужого незаконного володіння (віндикація). Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають підстави витребувати майно в добросовісного набувача. Відповідно до положень ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до п.п.4,10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі ст.ст.387,388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права. Це випливає з того, що оскільки добросовісне набуття відповідно до ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, то наслідком угоди, вчиненої з таким порушенням, є повернення майна з незаконного володіння, якщо для цього є передбачені законом підстави. Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 частини 1 статі 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання, згідно статті 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Відповідно до п.21-25 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади, а наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. У цій справі Європейський суд дійшов висновку, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Проаналізувавши усі необхідні вимоги, додержання яких є необхідним для визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб та для відновлення становища, яке існувало до порушення суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а тому у задоволенні позову слід відмовити. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: dismissed