Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-06 00:00:00

У травні 2019 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері або у супроводі уповноважених нею осіб до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим до досягнення [PERSON] 16 років без дозволу та супроводу батька [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 16.08.2013 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають дочку [PERSON] , [INFO] . Позивач з дитиною постійно проживають та зареєстровані в Автономній Республіці Крим, однак вона має намір і бажання систематично приїжджати на підконтрольну Україні територію разом з дитиною. Відповідач відмовляється виїхати на підконтрольну Україні територію для оформлення нотаріальної згоди на виїзд дитини до Автономної Республіки Крим. Оформити таку згоду на території Російської Федерації також неможливо, так як Російська Федерація вважає АР Крим власною територією. Останнє відоме місце проживання відповідача зареєстровано на тимчасово окупованій території України за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Київського апеляційного суду від 29.05.2019 на підставі ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» підсудність даної справи визначена Дарницькому районному суду м. Києва. Ухвалою від 12.06.2019 позов [PERSON] залишено без руху та надано десятиденний строк для усунення недоліків. 11.01.2020 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 17.02.2020 (а.с. 29-30). Ухвалою від 17.02.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 07.05.2020 (а.с. 35). Представником позивача подано заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідач [PERSON] , місце проживання якого зареєстровано на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, повідомлявся про розгляд справи у встановленому законом порядку через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Зважаючи на неявку відповідача в судове засідання та неподання відзиву на позов, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Нез`явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. [PERSON] та [PERSON] 16.08.2013 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів про шлюб реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим, актовий запис № 628 (а.с. 10). [INFO] у подружжя народилася дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.07.2018, повторно виданим Мелітопольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Запорізькій області (а. с. 13). Позивач та неповнолітня дитина сторін постійно проживають на тимчасово окупованій території України Автономної Республіки Крим у м. Сімферополі, що підтверджено паспортом позивача (а. с. 6-8). З позовної заяви вбачається, що відповідач теж зареєстрований та проживає на [ADDRESS] . При вирішенні спору суд керується положеннями міжнародного та національного сімейного законодавства, які регулюють питання здійснення батьківських прав, та нормами цивільного законодавства, які встановлюють умови реалізації права неповнолітньої особи на свободу пересування. Так, Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, яка є першим і основним міжнародно-правовим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959. Згідно з визначеними Декларацією принципами, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності... Одним із принципових положень, закріплених у Декларації, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 2 статті 150 Сімейного кодексу України). Стаття 141 Сімейного кодексу України встановлює принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини незалежно від розірвання шлюбу між батьками і проживання їх окремо від дитини, а стаття 157 цього Кодексу закріплює правило, відповідно до якого питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Водночас відповідно до положень частини 2 статті 155 цього Кодексу батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. За приписом частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом . Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, підстави тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв`язання спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України». Згідно положень статті 3 цього Закону правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22.02.2019 № 117) встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку (пункт 3). Відповідно до Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї» від 04.06.2015 №367, виїзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умовами пред`явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи у супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. В`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України. Отже за результатами оцінки наведених у позовній заяві доводів і аргументів та оцінки наданих позивачем доказів, суд дійшов висновку про можливість надання дозволу на виїзд [PERSON] на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим у супроводі матері без згоди та супроводу батька вважаючи, що таке рішення відповідає інтересам дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved