Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-07 00:00:00

У червні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], який обґрунтований тим, що відділом регулювання земельних відносин Маріупольської міської ради 07.08.2013 року була проведена перевірка дотримання вимог земельного законодавства України гр.. [PERSON], в результаті якої було складено акт перевірки 07.08.2013 року, згідно якого встановлено, що відповідачка самовільно займає та використовує земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови за адресою: [ADDRESS] загальною площею 0,0001825 га., у зв'язку з чим 07.08.2013 року відповідачці була видана вказівка від 07.08.2013 року №116/2013 про усунення даних порушень, протягом 30 днів. Працівниками сектору землеустрою та охорони земель відділу регулювання земельних відносин Маріупольської міської ради вдруге складено відповідний акт перевірки від 07.09.2013 року, згідно якого відповідачка вимоги вказівки та усунення порушень не виконала. 03.03.2014 та 20.03.2014 року працівниками сектору землеустрою та охорони земель відділу регулювання земельних відносин Маріупольської міської ради були складені відповідні акти перевірки, згідно яких відповідачка вимоги вказівки та усунення порушень не виконала. Крім того згідно акту перевірки від 20.03.2014 року було встановлено, що самовільно займає та використовує земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови за адресою: [ADDRESS] загальною площею 0,000518 га., на якій розміщено навіс, у зв'язку з чим 20.03.2014 року відповідачці була видана вказівка від 20.03.2014 року №24/2014 про усунення даних порушень, протягом 30 днів, але при перевірці 22.04.2014 року дані порушені усунуті не були та вказівки не виконані. Таким чином відповідач змушений звернутися до суду з даним позовом, яким просить зобов'язати [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку загальною площею 0,0001825 га., на якій розміщено паркан, та земельну ділянку загальною площею 0,000518 га., на якій розміщено навіс, що розташовані за адресою: [ADDRESS] із земель житлової та громадської забудови підпорядкованих Маріупольській міській раді, та привести їх у придатний для використання стан, включаючи знос паркану та навісу. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити на підставах, викладених в позовній заяві. Відповідачка в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, при цьому вказуючи, що навіс вже був наявний при покупці нею вищевказаного будинку, та документи на нього маються в БТІ м. Маріуполя. Третя особа в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити, при цьому зауваживши, що допущенні порушення вимог земельного законодавства були здійснені саме відповідачкою. Суд заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до акту від 07.08.2013 року, складеного спеціалістом сектору землеустрою та охорони земель відділу регулювання земельних відносин Маріупольської міської ради, встановлено, що гр.. [PERSON] самовільно зайняла та використовує земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови міста загальною площею 0,0001825 га. за адресою: [ADDRESS] під розміщення паркану. 07.08.2013 року [PERSON] була отримана вказівка вказівка (попередження) за №116/2013 про усунення вищевказаних порушень земельного законодавства у тридцятиденний строк. 07.09.2013 року та 03.03.2014 року спеціалістом сектору землеустрою та охорони земель відділу регулювання земельних відносин Маріупольської міської ради складені акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства, згідно яких виявлені порушення [PERSON] щодо самовільного зайняття та використовування земельної ділянки площею 0,0001825 га. за адресою: [ADDRESS] під розміщення паркану, та останньою відповідно до вимог вказівки порушення усунуті не були, земельну ділянку не звільнення та не приведено її до придатного до використання стану. Також 30.03.2014 року, складеного спеціалістом сектору землеустрою та охорони земель відділу регулювання земельних відносин Маріупольської міської ради, встановлено, що гр.. [PERSON] самовільно зайняла та використовує земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови міста загальною площею 0,000518 га., на якій розміщено навіс. 20.03.2014 року [PERSON] була отримана вказівка вказівка (попередження) за №24/2014 про усунення порушень земельного законодавства, щодо зайняття та використання земельної ділянки із земель житлової та громадської забудови міста загальною площею 0,000518 га., на якій розміщено навіс у тридцятиденний строк. 22.04.2014 року спеціалістом сектору землеустрою та охорони земель відділу регулювання земельних відносин Маріупольської міської ради складений акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства, згідно яких виявлені порушення [PERSON] щодо самовільного зайняття та використовування земельної ділянки площею 0,000518 га. на якій розміщено навіс, за адресою: [ADDRESS] під розміщення паркану, та останньою відповідно до вимог вказівки порушення усунуті не були, земельну ділянку не звільнення та не приведено її до придатного до використання стану. Відповідно до довідки МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 13.03.2014 року №71 інформацію відносно того, хто та яким чином проводив технічну інвентаризації і який фактичний стан об'єкту не зможе дати інформацію жодне підприємство БТІ. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Скориставшись даним правом позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача. У відповідності до ст. ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.4 ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно із ч.2 ст.14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ст.83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі земельні ділянки в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Окрім того, відповідно до положень ст.ст. 12,116,118,122-126 ЗК України, - право розпорядження земельними ділянками комунальної власності надано виключно органам місцевого самоврядування у порядку передбаченому законом. Згідно ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Відповідно до ст.126 Земельного кодексу України, власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. В свою чергу, відповідно до вимог ч.1 ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Самовільне, без оформлення права власності або користування, користування земельною ділянкою порушує інтереси держави в особі Маріупольської міської ради у вигляді обмеження повноважень щодо можливості розпорядження відповідною земельною ділянкою. В судовому засіданні достовірно встановлено, що земельна ділянка площею 0,0001825 га., та земельна ділянка площею 0,000518 га., що розташовані за адресою: [ADDRESS], належать до земель житлової та громадської забудови підпорядкованих Маріупольській міській раді, а відповідач самовільно зайняла дану земельну ділянку, встановивши на них навіс та паркан, що підтверджується вищевказаними актами перевірки дотримання вимог земельного законодавства. При цьому відповідачкою відповідно до вимог ст. 57-60 ЦПК України даний факт не спростовано. Відповідно до ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Так як спірна земельна ділянка зайнята відповідачкою самовільно, то відповідно до ст.212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власнику землі. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому, з врахуванням всіх наявних в суді доказів, підлягають задоволенню. Судові витрати поне6сені позивачем підлягають стягненню з відповідачки на підставі ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved