Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

У червні 2018 р. позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просять визнати в порядку спадкування за позивачами право постійного користування земельною ділянкою, розташованою на території [ADDRESS] ; визнати неправомірні дії відповідача-2 стосовно проставлення у технічному паспорті на будинок штампу «Самочинне будівництво»; зобов`язати відповідача-1 зареєструвати за позивачами право спільної часткової власності на житловий будинок; стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.09.2018 р. відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.03.2019 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивачі підтримують вимоги позову з підстав, зазначених у ньому. Представник відповідача заперечує вимоги позову, просить відмовити у його задоволенні. Представник відповідача Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив обставини, що викладені нижче. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 р.). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Так судом встановлено, що Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 13.03.1972 року №755 за [PERSON] та [PERSON] в рівних долях по1/2 частині) визнано право власності на домоволодіння за адресою [ADDRESS] . 05.04.1972 року на Ѕ частину домоволодіння [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житловий будинок. [INFO] [PERSON] помер і після його смерті Ѕ частина домоволодіння була успадкована [PERSON] , який помер [INFO] . 15.04.2003 року на вказану частину в рівних долях по ј частині було видано спадкоємцям [PERSON] та [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом. Інший співвласник домоволодіння [PERSON] помер [INFO] . Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 08.07.2009 року у справі №2-64/2009 було припинено право власності [PERSON] на Ѕ частину будинку по [ADDRESS] у зв`язку із пожежею та збільшено розмір часток [PERSON] та [PERSON] з ј частки до Ѕ частки кожному. [INFO] померла [PERSON] , спадкоємцями якої є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Оскільки відновлений після пожежі будинок не було введено до експлуатації, то рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 30.01.2013 року по справі №2608/5260/12 за позивачами визнано право власності на відповідні частини житлового будинку, а саме: за [PERSON] на Ѕ частину, за [PERSON] на 1/6 частину , за [PERSON] на 1/6 частину, за [PERSON] на 1/6 частину. Перед проведенням державної реєстрації права власності позивачі замовили у Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] , проте у виготовленому технічному паспорті спеціалістами БТІ було проставлено відмітку «самочинне будівництво», незважаючи на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 30.01.2013 року по справі №2608/5260/12. В подальшому рішенням державного реєстратора від 05.20.3026 року №31725889 Департаменту з питань державної реєстрації КМДА було відмовлено у реєстрації вказаного права власності по причині наявності в технічному паспорті відмітки про самочинне будівництво. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена. Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування. Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. При цьому правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що питання земельних відносин вирішуються відповідно до закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 350/67/15-ц. Позивачами не надано суду рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування щодо передачі у власність чи користування спірної земельної ділянки, не надано доказів щодо оформлення спадкодавцем права на земельну ділянку або розпочатої процедури приватизації спадкодавцем, отже позовні вимоги про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про визнання неправомірними дій стосовно проставлення у технічному паспорті на будинок штампу «Самочинне будівництво» Відповідно доп.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127від 24.05.2001,у редакції,чинній на момент виникнення спірних правовідносин виявлені в установленому порядку самочинно збудовані будинки або прибудови до будинків, господарські будівлі(прибудови),торговельні,господарські кіоски та павільйони,металеві гаражі, підлягають технічній інвентаризації з включенням їх у планові та інші матеріали. У разі самочинного будівництва на оригіналах інвентаризаційної справи,технічного паспорта і копіях планових матеріалів,що їх видають власникам,на вільному від записів місці, з лицьового боку проставляють штампи встановленого зразка. При виявленні об`єктів, які відповідно до цієї Інструкції вважаються об`єктами самочинного будівництва, суб`єкт господарювання зобов`язаний повідомити про це органи державного архітектурно-будівельного контролю, а для квартир багатоквартирних житлових будинків, одноквартирних (садибних), дачних та садових будинків, гуртожитків - також місцеві органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування за формою згідно з додатком 19. Повідомлення заповнюються особами, які проводять інвентаризацію, підписуються відповідальними посадовими особами суб`єкта господарювання. Отже судом не встановлено порушенням вимог законодавства при проставленні у технічному паспорті на будинок штампу «Самочинне будівництво», у зв`язку з чим такі позовні вимоги є безпідставними. Стосовно позовних вимог про зобов`язання Департаменту з питань державної реєстрації вчинити дії щодо реєстрації права спільної часткової власності слід зазначити наступне. Відповідно до ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено дії, які вчиняє державний реєстратор. Згідно ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено порядок, в якому проводиться державна реєстрація прав. Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно п.4 ч.1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» при проведенні державної реєстрації здійснюється перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації та прийняття відповідних рішень. Статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік підстав, за наявності яких у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено. Частиною 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майна та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: - відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; - відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; - відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; - наявність обтяжень прав на нерухоме майно; - наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Суд погоджується з доводами відповідача Департаменту з питань державної реєстрації що останній є лише «інструментом» для офіційного визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому рішення державного реєстратора від 05.20.3026 року №31725889 Департаменту з питань державної реєстрації КМДА в установленому законом порядку не оскаржувалось. Державна реєстрація є дискреційним повноваженням державного реєстратора. Дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта. Під дискреційними повноваженнями суд розуміє сукупність прав та обов`язків, закріплених у встановленому законодавством порядку посадовій особі як адміністратором, які він застосовує на власний розсуд. Наділивши державний орган або його уповноважену особу дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення. Крім того, відповідно до наукового висновку Верховного Суду щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією від 13 квітня 2018 року: - дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи без діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким; - дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни може, має право, за власної ініціативи, дбає, забезпечує, веде діяльність, встановлює, визначає, на свій розсуд. Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним; - при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних атах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог. - критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття. З огляду на викладені обставини, суд не вправі своїм рішенням втручатися у дискреційні повноваження відповідача та визначати, який саме зміст управлінського рішення слід приймати за результатом розгляду наданих для реєстрації документів, у зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed