Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

У червні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№51)» (далі - ДП «Підприємство ДКВС України (№51), ліквідаційної комісії ДП «Підприємство ДКВС (№51), посилаючись на те, що наказом Державного підприємства кримінальновиконавчої служби України ( №51) №17/0С-18 від 07.08.2020 року його було призначено з на посаду начальника сектору організації виробництва, маркетингу, згуту та матеріально-технічного постачання державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби в Україні ( № 51)» з 07.08.2018/ року згідно 11 тарифного розряду. Наказом Державного підприємства «Підприємство Державної кримінальновиконавчої служби України (№51)» N 21/ОС-18 від 03.09.2018 року [PERSON] призначено на посаду головного інженера «Державного підприємства Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби Украіни (№51)» з 03.09.2018 року згідно 13 тарифного розряду відсторонивши від посади начальника сектору організації виробництва, маркетингу, збуту та матеріально- технічного постачання Державного підприємств «Підприємство Державної кримінально- виконавчої служби України (№51)». Наказом Міністерства юстиції України № 1880/к від 03.07.2019року. На [PERSON] було покладено о\\виконання обов`язків директора Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України ( №51 ) заступника начальника державної установи «Південна виправна колонія (№51) з виробництва з 08.07.2019 року та Наказом Державного підприємства «Підприємство Державно кримінальної-виконавчої служби України ( №51)-заступника начальника державної установи «Південна виправна колонія ( №51) № 15/ОС-19 від 08.07.2019 року. Позивач зазначав, що наказом Міністерства юстиції України №1624/к від 06 травня 2020 року його з 14.05.2020 року було звільнено з роботи з посади директора Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№51)»- заступника начальника державної установи «Південна виправна колонія (№51)» з виробництва відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 та п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та зобов`язано ДП «Підприємство ДКВС України (№51) здійснити всі необхідні розрахунки.Та вирішено виплатити компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 07.08.2018 року по 14.05.2020 року у кількості 60 днів. Вказував, що наказом Державного підприємства «Підприємство Державної кримінальновиконавчої служби України (№51)» № 21/ОС-18 від 03.09.2018 року [PERSON] призначено на посаду головного інженера Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (N51)» з 03.09.2018 року згідно 13 тарифного розряду та по теперішній час працює на державному підприємстві. Однак, відповідно до Наказу Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (N251)» N2 17/ОС-18 від 07.07.2018 року компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 07.07.2018р. по 14.05.2020 р. у кількості 60 днів, а саме нараховано-16 826 грн. йому не виплачено по теперішній час. Стверджував, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогами щодо виплати заборгованості по заробітній платі, але до теперішнього часу заборгованість по заробітній платі не виплачена. Таким чином, станом на 01. 01. 2020 року заборгованість підприємства по заробітній платі за період з травня 2019 року по грудень 2019 року складає 40651,03 грн., за період з січня по квітень 2020 року заборгованість по заробітній платі складає 28632,00 грн., заборгованість за невикористані дні щорічної відпустки складає 16826,00 грн. Отже, загальна сума заборгованості по заробітній платі станом на 01 травня 2020 року складає 69283,03 грн. з нарахуваннями, к виплаті - 55080,01 грн. Зазначав, що внаслідок протиправних дій відповідача йому завдано моральної шкоди, що виразилася у душевних стражданнях, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану, яку він оцінює у розмірі 45000,00 грн. Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати у розмірі 69283,03 грн. із стягненням всіх обов`язкових платежів, компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 16826 грн., та моральну шкоду в розмірі 45000,00 грн. Ухвалою суду від 09 червня 2020 року було відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено судове засідання . Ухвалою суду від 13 серпня 2020 року за клопотанням [PERSON] було залучено до участі в справі в якості співвідповідача ліквідаційну комісію ДП «Підприємство ДКВС (№51) . Позивач в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач, голова ліквідаційної комісії ДП «Підприємство ДКВС України (№51) Новрузов Х.Ш. огли , визнав позовні вимоги та не заперечував проти їх задоволення , надавши до суду відповідний лист від 23.09.2020 року № 2/6/02-81. Представник ДП «Підприємство ДКВС України (№51) в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся судом у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, у встановлений судом строк відзиву на позов не надав. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що ДП «Підприємство ДКВС України (№51) є юридичною особою - державним підприємством, що засновано на державній власності та належить до сфери управління Міністерства юстиції України, діє на підставі Статуту та з 30 квітня 2020 року перебуває в стані припинення, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань . Наказом ДП «Підприємство ДКВС України (№51) №17ОС/-18 від 07.08.2018 року позивача призначено на посаду начальника сектору організації виробництва, маркетингу , збуту та матеріально-технічного постачання ДП «Підприємство ДКВС України (№51) з посадовим окладом 11 тарифного розряду з 07.08.2018 року. Наказом ДП «Підприємство ДКВС України (№51) №21ОС/-18 від 03.09.2018 року позивача призначено на посаду головного інженера ДП «Підприємство ДКВС України (№51)» з посадовим окладом 13 тарифного розряду з 03.08.2018 року. Наказом Міністерства юстиції України №1880/К від 03.07.2019 року, з 08.07.2019 року на [PERSON] покладено виконання обов`язків директора ДП «Підприємство ДКВС України (№51). Судом встановлено, що наказом Міністерства юстиції України №1624/к від 06.05.2020 року [PERSON] з 14.05.2020 року увільнено від виконання обов`язків директора ДП «Підприємство ДКВС України (№51)»- заступника начальника державної установи «Південна виправна колонія (№51)» з виробництва головного інженера державного підприємства «ДП «Підприємство ДКВС України (№51)». Відповідно до довідки від 12.05.2020 року №2/6/02-34, невикористана відпустка за період роботи з 07.08.2018 року по 06.08.2019 року у кількості 30 днів ( шість днів додатково згідно додатку № 2 до КД між адміністрацією та трудовим колективом на 2019-2021року). Невикористана відпустка за період роботи з 07.08.2019 по 06.08.2020 року у кількості 30 днів (шість днів додатково згідно додатку № 2 до КД між адміністрацією та трудовим колективом на 2019-2021року). Згідно з довідкою від 12.05.2020 року № 2/6/02-27, заборгованість станом на 01.01.2020 року -нараховано 40651,03, на руки 32317,57, заборгованість станом на 01.05.2020 року нараховано 28263,00 грн на руки 22762,44 грн. За приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частинами 1, 2 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що сума компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у кількості 18 (вісімнадцять) днів складає 5696,25 грн. (а.с. 10). Судом встановлено, що у відповідача, ДП «Підприємство ДКВС України (№51), виникла заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] яка станом на 01.01.2020 року у загальному розмірі становить 63413,47 грн. - з нарахуваннями, при цьому сума, яка підлягає виплаті на руки - 55080,01 грн., що підтверджується довідкою ДП «Підприємство ДКВС України (№51) №2/6/02-27 від 12 травня 2020 року . Таким чином, суд вважає, що невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога останнього щодо їх виплати є трудовим спором між учасниками трудових правовідносин. В судовому засіданні було встановлено та відповідачем не заперечувалося, що станом на 01 травня 2020 року заборгованість по заробітній платі, яка підлягає виплаті позивачу, становить 55080,11 грн. В якості доказів на підтвердження розміру заробітної плати позивачем до суду надано табелі робочого часу персоналу підприємства та розрахунково-платіжні відомості за період з травня 2019 року по квітень 2020 року . Доказів, що спростовують зазначене матеріали справи не містить. Отже, суд приходить до висновку, що при звільненні позивача, відповідач в порушення вимог трудового законодавства не здійснив з ним повного розрахунку, хоча зобов`язаний був це зробити. Судом встановлено, що станом на 01.05.2020 року що невикористана відпустка за період роботи з 07.08.2018 року по 06.08.2020 року становить 60 днів, та сума, що підлягає виплаті становить 16826 грн. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно частини 2 статті 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За статтею 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати входять основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Додаткова заробітна плата включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані дні відпустки провадяться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Абзацом першим пунктом 7 вказаного вище Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідачем відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України була здійснена в день звільнення позивача виплата всiх сум, що належать останньому вiд підприємства. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). Суд приймає до уваги, що представник відповідача визнав позовні вимоги. Що стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 45000,00 грн, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних та фізичних стражданнях, яких зазнала позивачка у результаті неправомірних дій відповідача. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Звертаючись до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди у розмірі 40000,00 грн., позивач посилався на те, що моральна шкода виразилася в його душевних стражданнях, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. З урахуванням характеру скоєного правопорушення, глибини душевних страждань позивача, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди та враховуючи при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди вимоги розумності і справедливості, фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково і з відповідача ДП «Підприємство ДКВС України (№51) слід стягнути на користь позивача [PERSON] відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 5000,00 грн. Таким чином, позивач правомірно звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачів, зокрема, ДП «Підприємство ДКВС України (№51), оскільки з вини останнього виникла заборгованість зі сплати позивачу заробітної плати. За таких обставин, оскільки представник відповідача визнав позовні вимоги та підтвердив, що заборгованість зі сплати позивачу заробітної плати у розмірі 55080,01 грн. виникла з вини підприємства, суд приходить до висновку, що з ДП «Підприємство ДКВС України (№51) на користь позивача слід стягнути заборгованість зі сплати заробітної плати в розмірі 55080,01 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.,та за невикористану відпустку у сумі 16826,00грн. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір по справі складає 2942,80 грн., які позивачем при зверненні до суду сплачено не було, оскільки він звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір». Тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно розміру задоволених вимог, а саме у розмірі 1726,18 грн. На підставі ст. ст. 94, 97, 115, 116 Кодексу законів про працю України, ст. 21, 24, 32 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial