Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

У травні 2015 року прокурор Козелецького району в інтересах держави в особі Бобруйківської сільської ради звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просив поновити йому строк звернення до суду, визнати незаконним та скасувати розпорядження Козелецької районної державної адміністрації №583 від 01.11.2011 року «Про надання земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON].», визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 14.03.2012 року. Позовні вимоги прокурор обґрунтовував тим, що проведеною перевіркою встановлено факт передачі у власність [PERSON] земельної ділянки з порушенням земельного законодавства, оскільки відведення землі відбулося за рахунок земель резервного фонду Бобруйківської сільської ради, який підлягає перерозподілу та використанню виключно між працівниками державних та комунальних закладів, підприємств і організацій культури, освіти та охорони здоров'я та пенсіонерами з їх числа, які проживають у сільській місцевості або селищах міського типу, проте [PERSON] на території сільської ради не проживає, членом КСП чи працівником соціальної сфери не являється. Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 19 серпня 2015 року позов прокурора Козелецького району задоволено в повному обсязі. Визнано поважними причини пропущення строку позовної давності та поновлено його, визнано незаконним та скасовано розпорядження Козелецької районної державної адміністрації № 583 від 01.11.2011 року «Про надання земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON].», визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданий 14.03.2012 року [PERSON] на земельну ділянку площею 2,000 га, вартість якої становить 39950, 62 грн., що розташована на території Бобруйківської сільської ради Козелецького району. Вирішено питання про розподіл між сторонами судового збору. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог прокурора Козелецького району Чернігівської області, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права при ухваленні рішення. Апелянт наполягає на тому, що вона отримана у власність земельну ділянку виключно відповідно до закону, і не з підстав, визначених ст. 25 ЗК України, якою обґрунтовано позов прокурора. Посилається на те, що виділенням їй земельної ділянки не було порушено жодних прав інших осіб, оскільки кількість земель резервного фонду дозволяє отримати земельні ділянки всім особам, які обліковуються як такі, що не використали своє право і не отримали земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Задовольняючи позов прокурора Козелецького району Чернігівської області, суд першої інстанції виходив з того, що усупереч приписів земельного законодавства земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства на території Бобруйківської сільської ради неправомірно відведена за рахунок земель резервного фонду у власність [PERSON], яка не є особою, що має право на отримання земельної ділянки із земель резервного фонду. Поновлюючи строк звернення до суду, суд виходив з того, що про дане порушення прокурор дізнався лише в лютому 2015 року під час вивчення стану додержання вимог земельного законодавства у сфері використання та розпорядження землями резервного фонду у Бобруйківській сільській раді. Апеляційний суд не погоджується повністю із такими висновками, оскільки судом першої інстанції всупереч ст.ст. 212-215 ЦПК України не було повно і об'єктивно встановлено обставини справи, помилково визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють. Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційним судом встановлено наступне. 06 травня 2015 року прокурор Козелецького району звернувся до суду з даним позовом, а 27 травня 2015 року подав заяву про збільшення позовних вимог, доповнивши їх вимогою про поновлення строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 4 ст. 267 позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За матеріалами цивільної справи апеляційним судом встановлено, що жодним із відповідачів - [PERSON], Козелецькою районною державною адміністрацією та відділом Держгеокадастру у Козелецьком районі Чернігівської області під час розгляду справи в суді першої інстанції не заявлялось про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для розгляду по суті вимоги прокурора про поновлення йому строку звернення до суду. Крім того, апеляційний суд враховує, що прокурором Козелецького району строк звернення до суду взагалі не пропущений, оскільки в матеріалах справи містяться відповіді на запити прокуратури щодо надання інформації щодо земельних ділянок на території Бобруйківської сільської ради, в тому числі земельної ділянки [PERSON], датовані березнем-квітнем 2015 року, що підтверджує твердження прокурора про те, що факт передачі спірної земельної ділянки у власність [PERSON] йому став відомим у лютому 2015 року, а вже у травні 2015 року до суду був поданий позов. Апеляційним судом також встановлено наступне. 17 вересня 2008 року згідно розпорядження Козелецької районної державної адміністрації №343 [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, яка розташована на території Бобруйківської сільської ради Козелецького району, орієнтовною площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства. 01 листопада 2011 року розпорядженням Козелецької районної державної адміністрації № 583 затверджено проект землеустрою та надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства із земель резервного фонду державної власності, розташовану на території Бобруйківської сільської ради. На підставі зазначеного вище розпорядження [PERSON] видано державний акт серії [NUMBER], який 14 березня 2012 року зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Підстави та порядок безоплатного набуття права власності на землю із земель державної та комунальної власності громадянами передбачені ст. ст. 116, 118, 121, 122, 149, 151, 184, 186 Земельного кодексу України. Відповідно до чинного земельного законодавства органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій статті 25 Земельного кодексу України у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Судом першої інстанції вірно встановлено, що резервний фонд на території Бобруйківської сільської ради створений в процесі приватизації земель колгоспу «Маяк» на підставі рішення Булахівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області від 03 лютого 1993 року та становив 15 % земель, що перебували у користуванні КСП «Маяк». Звертаючись до суду з позовом, прокурор посилався на те, що при передачі земельної ділянки у власність [PERSON] порушено ч. 1 ст. 25 Земельного кодексу України, згідно з якою при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються тільки працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю), в той час як [PERSON] до числа перерахованих осіб не відноситься. Також позов був обґрунтований порушенням відповідачами положень Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» за №720/95 від 08.08.1995 року. Зазначені порушення були визнані судом першої інстанції доведеними. Проте поза увагою суду першої інстанції залишились положення частини 4 статті 25 Земельного кодексу України, згідно з якою під час приватизації земель сільськогосподарських підприємств у приватну власність передаються земельні ділянки, площа яких становить різницю між загальною площею земель, що перебували у постійному користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, і площею земель, які залишаються у державній чи комунальній власності (лісогосподарського призначення, водний фонд, резервний фонд). Судом достовірно встановлено, що [PERSON] отримала земельну ділянку площею 2,000 га, яка обліковувалась як землі резервного фонду, не надані у постійне користування, державної форми власності, що підтверджується відповідною довідкою Управління Держкомзему у Козелецькому районі. Також вбачається з розпорядження Козелецької райдержадміністрації №343 від 17.09.2008 року та №583 від 01.11.2011 року, що виділення [PERSON] спірної земельної ділянки відбувалось на підставі ст.22 ЗК України. Таким чином, виділення [PERSON] спірної земельної ділянки відбулось не за рахунок земель, які підлягали передачі у власність працівникам сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, що приватизовувались, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа, а тому відсутнє порушення прав працівників соціальної сфери села Бобруйки, які не отримали у власність земельні ділянки для особистого селянського господарства, і яке було підставою для подання прокурором даного позову. Відповідно до приписів ч. 11 ст. 25 Земельного кодексу України резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Згідно ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб. Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» за №720/95 від 08.08.1995 року передбачено, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяють у сільську місцевість для постійного проживання. Тобто, зазначені у даному нормативному акті особи мають переважне, а не виключне право, на отримання земельної ділянки із земель резервного фонду. Право отримати земельну ділянку із земель резервного фонду державної власності мають будь-які особи, а не лише працівники соціальної сфери, як зазначив в своєму позові прокурор, і з яким помилкового погодився суд першої інстанції. Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, безпідставно виходив з того, що [PERSON] набула права власності на земельну ділянки з порушенням приписів ст. 25 Земельного кодексу України, оскільки при вирішенні питання набуття [PERSON] земельної ділянки у власність її законні права та інтереси не могли вступати у конфлікт із законними правами та інтересами територіальної громади Бобруйківської сільської ради та жителів с. Бобруйки. Отже, сукупність досліджених обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що Козелецька районна державна адміністрація, приймаючи розпорядження № 583 від 01 листопада 2011 року, відповідно до якого спірна земельна ділянка була передана у власність [PERSON], діяла у порядку та у межах, передбачених Земельним кодексом України. Окрім того, переглядаючи справу, апеляційний суд, виходячи з обставин цієї конкретної справи, вважає за необхідне узяти до уваги наступне. За інформацією Держземагенства у Козелецькому (а.с.66-67) районі кількість земель, які не використані для передачі у власність та перебувають в оренді складає більше 70 га, кількість осіб, які є працівниками соціальної сфери і не використали своє право на отримання земельної, тобто кількість земель резервного фонду дозволяє всі 12 особам отримати земельні ділянки у власність. Відтак, фактично звернення прокурора до суду не було спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки у приватну власність та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно. Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що обставини, які є суттєвими для даної справи, не були належним чином досліджені судом першої інстанції, що призвело до помилкового вирішення спору, а тому, згідно до п.п. 3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову прокурора Козелецького району.

Outcome: dismissed