Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

У червні 2017 року позивач подала до суду позов, в обґрунтування якого посилалась на те, що 20 травня 2008 року між нею та відповідачем - ТОВ «Інтекс - Агро» було укладено договір оренди землі площею 6,56 га (рілля), яка знаходиться у межах території Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області строком на 9 років. Крім цього, 20 травня 2008 року вона уклала з відповідачем ще один договір оренди землі площею 0,62 га (пасовища), яка також знаходиться у межах території Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області строком на 9 років. Вказані земельні ділянки були передані орендарю згідно актів прийому - передачі від 20 травня 2008 року. Позивач зазначає, що на підставі п. 37 Договорів оренди землі від 20 травня 2008 року термін їх спливає у травні 2017 року, а тому 15 березня 2017 року вона направила орендарю заяву - повідомлення, в якій виразила намір самостійно господарювати на належних їй на праві власності земельних ділянках. Однак, відповідач листом від 23 березня 2017 року повідомив її, що строк дії договорів спливає не у травні 2017 року, а 22 червня 2019 року, оскільки вони були зареєстровані 22 червня 2010 року. Вказує, що фактична передача земельних ділянок відбулась 20 травня 2008 року згідно актів приймання - передачі, а відповідач протягом двох років користувався ними на умовах оренди без державної реєстрації, то строк дії договорів оренди сплинув у травні 2017 року, однак відповідач відмовився повернути їй земельні ділянки. За таких обставин позивач просить суд розірвати договір оренди землі, яка знаходиться у межах території Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області, площею 6,56 га (рілля), укладений між нею та ТОВ «Інтекс - Агро» 20 травня 2008 року та зареєстрований 22 червня 2010 року в Державному реєстрі земель за № 011047900004, а також розірвати договір оренди землі, яка знаходиться у межах території Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області, площею 0,62 га (пасовища), укладений між нею та ТОВ «Інтекс - Агро» 20 травня 2008 року та зареєстрований 22 червня 2010 року в Державному реєстрі земель за № 011047900003. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила суду, що орендні правовідносини між сторонами виникли з моменту фактичної передачі земельних ділянок, тобто з травня 2008 року. З цього ж часу відповідач користувався земельними ділянками позивача, а остання отримувала орендну плату. Оформлення державної реєстрації договорів за домовленістю між позивачем та відповідачем було покладено на відповідача, однак він зареєстрував договори лише в червні 2010 року, а тому протягом двох років користувався земельними ділянками без державної реєстрації. Оскільки договори були укладені строком на дев'ять років, підписані сторонами 22 травня 2008 року, то строк їх дії закінчився в травні 2017 року. При цьому земельні ділянки фактично були передані позивачем в оренду також 20 травня 2008 року, що підтверджується актами приймання - передачі. Наразі позивач бажає самостійно господарювати на належних їй на праві власності земельних ділянках, про що завчасно направила повідомлення відповідачу. Крім того, представник позивача стверджує, що позивач не цікавилась у відповідача оформленням державної реєстрації договорів, оскільки є юридично не обізнаною, а примірники договорів у неї не збереглися. Недотримання позивачем вимог пункту 20-го договорів оренди землі від 20 травня 2008 року представник позивача обґрунтувала юридичною необізнаністю позивача. Відповідач - ТОВ «Інтекс - Агро» свого представника в судове засідання не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належно, надав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності. Окрім цього, відповідач письмовою заявою позовні вимоги визнав повністю, проти їх задоволення в повному обсязі не заперечив. З урахуванням положень ч.2 ст. 158 ЦПК України, думки представника позивача, суд продовжив розгляд справи за відсутності представника відповідача. З'ясувавши позиції сторін, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи в межах заявлених позовних вимог, оцінивши надані докази з точки зору належності та допустимості, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв'язку, суд приходить до такого. В судовому засіданні встановлено, що позивачу на праві власності належать дві земельні ділянки загальною площею 7,18 га, які розташовані на території Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області. Одна із земельних ділянок площею 6,56 га (рілля), а друга - площею 0,62 га (пасовища). Вказані земельні ділянки передані позивачу для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказане підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, виданим позивачу на підставі розпорядження Арбузинської районної державної адміністрації від 07 лютого 2003 року № 69. 20 травня 2008 року позивач та відповідач в особі директора [PERSON] уклали договір оренди землі, згідно якого позивач передала, а відповідач прийняв в оренду земельну ділянку площею 0,62 га (пасовища) строком на 9 років із сплатою орендної плати у розмірі 3% від вартості нормативно - грошової оцінки землі. Договір зареєстровано у Державному реєстрі земель, про що вчинено запис від 22 червня 2010 року за № 011047900003. Також 20 травня 2008 року позивач та відповідач в особі директора [PERSON] уклали договір оренди землі, згідно якого позивач передала, а відповідач прийняв в оренду земельну ділянку площею 6,56 га (рілля) строком на 9 років із сплатою орендної плати у розмірі 3% від вартості нормативно - грошової оцінки землі. Договір зареєстровано у Державному реєстрі земель, про що вчинено запис від 22 червня 2010 року за № 011047900004. Відповідно до п. 20 вказаних договорів оренди землі передача земельних ділянок орендарю здійснюється у строк 10 днів після державної реєстрації цього договору. Однак в порушення умов вказаного положення договорів, позивач передала належній їй земельні ділянки відповідачу 20 травня 2008 року, що підтверджується як актами прийому - передачі земельних ділянок від 20 травня 2008 року, які підписані як позивачем, так і відповідачем в особі директора [PERSON], так і поясненнями представника позивача. В судовому засіданні представник позивача пояснила суду, що в березні 2017 року позивач направила на адресу відповідача заяву - повідомлення про намір самостійно здійснювати господарювання на земельних ділянках після закінчення 9-річного терміну дії договорів оренди та вжиття заходів щодо повернення їй земельних ділянок. Однак відповідач листом від 23.03.2016 року № 16, зіславшись на п. 43 договорів оренди землі, повідомив позивача про те, що 9-річний строк їх дії спливає не 20 травня 2017 року, а 22 червня 2019 року, тобто з моменту реєстрації в Арбузинському районному відділі земельних ресурсів. В подальшому, під час судового розгляду справи відповідач 01 серпня 2017 року направив до суду заяву, в якій визнав позовні вимоги [PERSON] та проти їх задоволення не заперечував. Відповідно до положень ч.4 ст. 174 ЦПК України суд постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки воно суперечить закону, з огляду на таке. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В судовому засіданні представник позивача наполягала на тому, що строк дії договору починається саме з моменту його укладення, тобто з того часу, коли сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору та підписали його. Тому в даному випадку, строк дії договорів почався 20 травня 2008 року і закінчився 20 травня 2017 року. Однак таке твердження представника позивача на переконання суду є таким, що ґрунтується на помилковому розумінні положень чинного законодавства. Так, за правилами ч.1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За змістом статей 18, 20 «Про оренду землі» (у редакції, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. На виконання вказаних положень цього закону, позивач та відповідач, укладаючи договори оренди землі у 2008 році, погодили, що вони набирають чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (п. 43 договорів оренди землі). Отже, строк дії спірних договорів оренди землі починається після набрання ними чинності, а не з моменту його укладення. Тобто, для набрання спірними договорами оренди землі чинності необхідне дотримання двох умов : 1) їх підписання та 2) їх державна реєстрація. В суді достовірно встановлено, що спірні договори були підписані сторонами 20 травня 2008 року, однак зареєстровані лише 22 червня 2010 року, а отже строк їх дії почався саме 22 червня 2010 року, тобто з моменту державної реєстрації, і закінчиться 22 червня 2019 року, оскільки вони були укладені строком на дев'ять років. Такої ж правової позиції щодо вирішення цивільно-правових спорів про розірвання договорів оренди землі з підстав закінчення строку дії договору оренди притримується й Верховний Суд України (Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16), рішення та практика якого відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України. За такого, з урахуванням зазначених норм матеріального права та судової практики, в сукупності із встановленими судом обставинами у справі, суд приходить до переконання, що строк дії спірних договорів не закінчився, вони є чинними, а тому визнання відповідачем позову суперечить закону і не може бути прийняте судом. При цьому суд відхиляє доводи представника позивача про юридичну необізнаність позивача щодо необхідності державної реєстрації договорів оренди землі, оскільки позивач підписала їх, чим погодилась з визначеними умовами, а тому повинна була дотриматись положень пункту 20 договорів оренди про передачу земельних ділянок орендарю протягом 10 днів після державної реєстрації договорів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed