Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Запорізький ДБК» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку та просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 44788,00 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 05.11.2020 по 31.12.2020 у розмірі 9114,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що у період з грудня 2016 року по 04 листопада 2020 року позивач знаходився у трудових відносинах з ТОВ «Запорізький ДБК», що підтверджується записами у трудовій книжці [NUMBER] . Під час зазначених трудових відносин, відповідачем була нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата в розмірі 44788,00 грн. Заборгованість складається та підтверджується: розрахунковим листом ТОВ «Запорізький ДБК» за червень 2020 року, згідно якого на кінець місяця борг підприємства становив 19332,22 грн., довідкою з Пенсійного фонду України щодо нарахування заробітної плати, згідно якої заробітна плата позивача за липень 2020 року 5109,77 грн., за серпень 2020 року 5347,81 грн., за вересень 2020 року 5000,00 грн., за жовтень 2020 року 5000 грн., а також вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку 5000,00 грн. Вказані суми позивачу відповідачем не виплачені. 04 листопада 2020 року позивача було звільнено у зв`язку зі скороченням штату. 10 листопада 2020 року позивач звернувся до ТОВ «Запорізький ДБК» з заявою про надання довідки щодо заборгованості по сплаті заробітної плати за період з 01 грудня 2019 року по 04 листопада 2020 року. На момент подання позову відповідач довідки не надав. На підставі вищевикладеного, позивач був вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою про стягнення з відповідача на його користь заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, надав відзив, в якому просив суд розглянути справу без його участі, позов визнав частково в розмірі суми заборгованості з заробітної плати в розмірі, відповідно до довідки, 28 511 гривень 45 копійок. Крім того, відповідач просив відмовити у задоволенні частини позовних вимог про стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з наступного. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу, який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Таким чином, позивач мав би заплатити судовий збір за вимогу про стягнення заробітку в розмірі 1% від нарахованої суми. Із позовної заяви та наданих до неї матеріалів вбачається, що позивач судовий збір не оплатив. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, середній заробіток виплачується підприємством лише при відсутності спору з працівником про розмір цих виплат, який у даному випадку існує, що підтверджується самою позовною заявою та розрахунком позивача. Крім того, відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Під час звільнення позивач не працював, знаходився у відпустці, що підтверджується доданими до відзиву копіями заяви про відпустку від 04.09.2020, наказу про відпустку № 56/1-відп. від 23.10.2020, табелю обліку робочого часу за листопада 2020 року. Станом на 05 лютого 2021 року позивач з письмовою вимогою про проведення розрахунку не звертався. Крім того, відповідальність за порушення вимог ст.ст. 116-117 КЗпП України у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виплат, настає за наявності вини підприємства. Відповідач вважає, що його вина у здійсненні своєчасних виплат відсутня, оскільки з березня 2020 року по теперішній час грошові кошти на всіх банківських рахунках ТОВ «Запорізький ДБК» знаходяться під арештом державної виконавчої служби. Банки не приймають платіжні доручення на поточні потреби підприємства, в тому числі і на виплату заробітної плати та розрахунки зі звільненими працівниками. Списання грошових коштів з рахунків підприємства відбувається виключно за розпорядженням державного виконавця в межах зведеного виконавчого провадження № 61505180. Отже, на даний час відповідач позбавлений можливості своєчасно і в повному обсязі проводити розрахунки з працівниками підприємства, як працюючими, так і зі звільненими. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] , 16.12.2016 його було прийнято охоронником диспечерсько-охоронної служби дільниці «Завод залізобетонних конструкцій та матеріалів»; 04.11.2020 він був звільнений згідно п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. Згідно довідки б/н від 05.02.2021, ТОВ «Запорізький ДБК» станом на 05.02.2021 має заборгованість перед [PERSON] у сумі 28511,45 грн., а саме: за травень 2020 р. 2207,71 грн, за червень 2020 р. 4233,71 грн., за липень 2020 р. 4113,36 грн., за серпень 2020 р. 4304,98 грн., за вересень 2020 р. 3936,15 грн., за жовтень 2020 р. 3169,77 грн., за листопад 2020 р. 6545,77 грн. Вказана сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки вона підтверджена належним та допустимим доказом. Стосовно частини позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку - ч. 1 ст. 117 КЗпП України. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Таким чином, нормою статті 117 КЗпП України встановлено обов`язок для роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. При цьому суд не може погодитись з доводами відповідача щодо наявності обов`язку виплатити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише в разі відсутності спору щодо розміру суми такого заробітку, оскільки цей порядок визначений для добровільної виплати середнього заробітку. В разі наявності спору щодо суми середнього заробітку, спір, як було зазначено вище, підлягає розгляду в судовому порядку. Не може погодитись суд й з твердженням відповідача щодо відсутності вини ТОВ «Запорізький ДБК» в невиплаті позивачу заробітної плати, оскільки відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року доведення відсутності вини у несвоєчасному розрахунку при звільненні покладається на роботодавця. При цьому відсутність у роботодавця коштів сама по собі не виключає його відповідальності. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 905/361/19 від 19 травня 2020 року, зобов`язання з виплати заробітної плати мають пріоритет перед іншими зобов`язаннями суб`єкта господарювання, у тому числі тими, які виконуються в примусовому порядку виконання судових рішень. У разі виникнення в боржника зобов`язання з виплати заробітної плати в певному розмірі, на кошти, які знаходяться на поточному рахунку боржника, у такому ж розмірі не може бути накладений арешт, а якщо він накладений, то підлягає зняттю. Таке зняття арешту здійснюється виконавцем відповідно до частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі поданих боржником документів, підтверджуючих виникнення в боржника зобов`язання з виплати заробітної плати та його розміру. Також арешт в розмірі суми зобов`язання з виплати заробітної плати може бути знятий судом у порядку оскарження відмови виконавця зняти арешт з коштів, призначених для виплати заробітної плати (п.п. 7.21, 7.22 та 7.23 - http://reestr.court.gov.ua/Review/89961608). Відповідач не був позбавлений можливості звернутись до державного виконавця з відповідною заявою про зняття арешту з рахунку, з якого здійснюється виплата заробітної плати, для забезпечення виплати позивачу [PERSON] заробітної плати в належному йому розмірі на день його звільнення. Проте, будь-яких доказів звернення до державного виконавця відповідач суду не надав, як не надав й доказів оскарження дій державного виконавця в разі відмови у знятті арешту з коштів боржника в межах зобов`язань боржника по виплаті заробітної плати [PERSON] . Вказане свідчить про недоведеність відсутності вини відповідача. Суд погоджується з доводами відповідача щодо необхідності сплати позивачем судового збору за заявлену позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак не вважає це підставою для відмови в цій частині позовних вимог, адже хоча провадження у справі було відкрито без урахування вимог закону про сплату судового збору, суд не позбавлений права вирішити питання про розподіл судових витрат в частині судового збору при ухваленні рішення по суті спору. Визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні здійснюється відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок). У відповідності до абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. В разі, якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяця роботи. Як було встановлено в судовому засіданні, двома останніми місяцями роботи [PERSON] перед звільненням були липень та серпень 2020 року. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - п. 5 Порядку. При цьому, середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів - п. 8 Порядку. Цим же пунктом встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Відповідно до довідки, наданої відповідачем, розмір заробітної плати [PERSON] за липень 2020 року становив 4113 гривні 36 копійок, а за серпень 4304 гривні 98 копійок. Відповідачем суду не наданий табель обліку робочого часу за вказані місяці, з якого суд міг би взяти відомості щодо фактично відпрацьованих [PERSON] днів, тому при здійсненні розрахунку суд керується відповідними листами Міністерства соціальної політики України якими встановлено норми тривалості робочого часу. Так, в липні 2020 року було 23 робочих дня, а в серпні 20. Таким чином, для визначення середньоденної заробітної плати, яка є базою для проведення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно нараховану заробітну плату [PERSON] за відпрацьовані дні в липні-серпні 2020 року, розділити на кількість цих відпрацьованих днів: 8418,34 грн. / 43 дні = 195,78\~грн./день. Визначаючи кількість робочих днів за період затримки розрахунку, визначений позивачем з 05 листопада по 31 грудня 2020 року, суд також керується відповідними листами Міністерства соціальної політики України якими встановлено норми тривалості робочого часу. Так, в листопаді 2020 року (починаючи з 05 числа) було 18 робочих днів, а у грудні 22 робочих дня. Сумарно 40 робочих днів. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить: 40\~днів\~* 195,78 грн./день = 7 831,20 гривень. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Оскільки позивачем [PERSON] при поданні позовної заяви не було сплачено судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, сума судового збору за цю вимогу підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної частини цієї позовної вимоги.

Outcome: partial