Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

у червні 2017 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], третьої особи - Коломийської районної державної адміністрації Івано - Франківської області, в якому просить постановити рішення про позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. В обгрунтування своїх вимог зазначала про те, що з 18 серпня 2007 року вона, [PERSON], та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі. У шлюбі в них народилася донька - [PERSON], [INFO]. З жовтня 2009 року шлюбні стосунки між нею та відповідачем було припинено. Весь цей час відповідач не цікавився життям доньки, не телефонував та не приймав участі у її вихованні. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано - Франківської області від 13 квітня 2010 року шлюб між ними було розірвано. 19 вересня 2015 року вона одружилася з [PERSON], з яким вони виховують троє дітей та [PERSON]. [PERSON] її чоловіка [PERSON] називає батьком. [PERSON] не пам'ятає батька та немає до нього жодних почуттів. З моменту розірвання шлюбу відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не піклується про її здоров'я, фізичний та духовний розвиток, не приймає участі у вихованні доньки. За таких обставин вона просить позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої доньки [PERSON] В судове засідання, яке було призначено на 19 червня 2018 року о 10.00 год. позивач [PERSON] не з'явилася, однак подала до суду заяву, з якої вбачається, що вона позов підтримує, просить його задовольнити та розглянути справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Однак, на адресу суду поступила заява представника відповідача [PERSON], з якої вбачається, що вона визнає позов та просить розглянути справу за її відсутності. Представник Коломийської районної державної адміністрації Івано - Франківської області в судове засідання не з'явився, хоч про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачений обов'язок батьків що до виховання та розвитку дитини. Стаття 164 СК України передбачає перелік підстав позбавлення батьківських прав. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо, зокрема, вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Положеннями ст. 165 цього ж Кодексу передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували між собою в зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 2007 року. У 2009 році сторони припинили подружні відносини, стали проживати окремо та рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано - Франківської області від 13 квітня 2010 року шлюб між ними було розірвано. Від спільного подружнього життя у сторін [INFO] народилася донька [PERSON]. Згідно з свідоцтва про народження [NUMBER] від 12 вересня 2008 року батьками дитини зазначені позивач [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] ( а.с.10). Після розірвання шлюбу у 2010 році дитина залишилася проживати з матір'ю [PERSON] , яка займається її вихованням та утриманням. 19 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 19.09.2015 року. Як вбачається з висновку Коломийської районної державної адміністрації Івано - Франківської області №467/01-031/108 від 11 жовтня 2017 року Комісія з питань захисту прав дитини Коломийської районної державної адміністрації Івано - Франківської області вважає за доцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] Також, із вищезазначеного висновку вбачається, що вихованням дитини займається мати та бере активну участь у її вихованні. Вищенаведеними доказами підтверджується ставлення батька до доньки, до виконання ним батьківського обов'язку по вихованню дитини, те, що відповідач [PERSON], який є батьком [PERSON], вихованням дитини не займається, не цікавиться її навчанням, станом її здоров'я, не піклується про її фізичний чи духовний розвиток. Вищенаведене свідчить про свідоме нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов'язками, які ним з його ж вини не виконуються, про свідоме ухилення відповідача від виховання дитини - [PERSON] Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. При вирішенні цього спору суд виходить з інтересів малолітньої дитини, положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999 року, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, Сімейного кодексу України, згідно змісту яких дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на піклування батьків. У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1059 р.( принцип 6) прописано, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Суд не вбачає у діях відповідача [PERSON] почуття відповідальності за майбутнє дитини, за її долю. Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення.

Outcome: approved