Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

У травні 2018 р. позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання договору між батьками та визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.04.2010 р. між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. Від цього шлюбу вони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.10.2013 р. шлюб між сторонами був розірваний. Після розлучення, намагаючись налагодити та відновити подружні стосунки, відповідач забрав та сховав трирічну дитину, повідомивши, що дитина буде проживати з ним і побачити позивачка може лише тоді, коли повернеться до нього. Маніпулюючи її почуттями до дитини відповідач запропонував позивачці підписати Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, після чого він погодиться віддати дитину. Розуміючи довготривалість судового розгляду та неможливість бачити дитину тривалий час у зв`язку з протравними діями відповідача, позивачка погодилась на підписання запропонованого договору. Так, 06.12.2013 р. між ними був укладений договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Артеменко О.А., зареєстрований в реєстрі №1957. Після підписання договору, знесиленої пошуками дитини та намаганням її повернути, не маючи свого житла, за пропозицією відповідача, позивачка з 22.08.2014 р. по березень 2016 р., заради доньки, почала проживала разом з донькою та відповідачем за адресою: [ADDRESS] . В цей період про існування підписаного між сторонами договору вони не згадували. Проте, спільне життя між сторонами не склалося, стосунки між ними погіршувалися у зв`язку з неадекватною поведінкою відповідача, яка проявлялася в психічній неврівноваженості, емоційній нестійкості, подразливості та не в змозі контролювати свою поведінку. Весь свій емоційний стан відповідач направляв на доньку, намагаючись тим самим маніпулювати позивачкою, що призвело до того, що дитина почала його лякатися, оскільки не могла зрозуміти, що відбувається з татом. [PERSON] , в присутності дитини, постійно провокував сварки та скандали. Також відповідач почав погрожувати позивачці, що призвело до емоційного зриву дитини, яка почала хвилюватися, що із позивачкою щось може трапитися. Дитина перестала спілкуватися з відповідачем, відмовлялася від його подарунків та просила позивачку піти від нього. Переймаючись таким становищем та станом дитини, вона вимушена була звернутися до дитячого психолога, який, поспілкувавшись з дитиною, порекомендував їй з`їхати з дитиною від відповідача, оскільки поведінка останнього на той час вже залишила свій відбиток на психологічному здоров`ї дитини та в подальшому могла призвести до більш тяжких наслідків. Враховуючи це, позивачка разом з дитиною переїхала проживати за адресою: [ADDRESS] , на орендовану квартиру. Починаючи з вересня 2016 р., після подачі позивачкою позову до суду про розподілу майна, відповідач самоусунувся від виховання доньки, догляду за нею, перестав цікавитись її життям, здоров`ям та інтересами дитини, майже не відвідував її. Весь цей час утримання, вихованням, навчанням та здоров`ям дитини займається лише позивачка. Дані дії відповідача порушують п. 3.1 договору, яким передбачено обов`язок батька піклуватись про здоров`я дитини, брати участь у вихованні дитини, забезпечити дитині достатній рівень освіти незалежно від стосунків сторін. Таким чином, враховуючи дані обставини та п.4.2 договору, яким передбачено, що розірвання договору здійснюється в судовому порядку, позивачка вимушена звернутись до суду за захистом прав своєї дитини та просить суд розірвати договір, укладений між сторонами 06.12.2013 р. та визначити місце проживання дитини з матір`ю. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач, позовні вимоги визнав в повному обсязі, проте зазначив, що з боку позивачки були порушення укладеного договору, остання не надає йому доньку, але доказів цього в нього не має. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, а наданому до суду листі просив справу розглядати у відсутність представника, також надав висновок №101-3955/03 від 03.05.2019 р. про доцільність визначення місця проживання [PERSON] [INFO] з матір`ю [PERSON] , з метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Артеменко О.А. в судове засідання не з`явилась, про дату час та місце розгляду справи повідомлялась відповідно до вимог закону, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у її відсутність е зверталась. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача в судовому засідання, дослідивши матеріали справи, докази надані в обґрунтування позову, встановив, що відповідачем в повному обсязі визнаються позовні вимоги позивачки, останнім не заперечується, що умови договору були ним порушені, а відтак він підлягає розірванню, а також він не заперечує, щоб місце проживання доньки визначили з матір`ю, що відповідатиме інтересам дитини. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 24 постанови № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справи у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Отже, оскільки під час розгляду справи відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтересів інших осіб, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в разі задоволення позову, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки 1409 грн. 60 коп. судового збору, сплаченого позивачкою при зверненні до суду.

Outcome: approved