Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

У червні 2018 року [PERSON] (далі по тексту - позивач-1), [PERSON] (далі по тексту - позивач-2) звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якої просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач-1 є власником 1/5 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва на право власності 28.10.1999 року. Відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом, 1/5 частини квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] успадкували його дружина - [PERSON] та донька [PERSON] в рівних частках. 15.06.2012 року був укладений договір дарування між [PERSON] та [PERSON] , за яким остання стала власником 1/5 квартири. Крім того, 15.06.2012 року укладений договір даруванням між [PERSON] та [PERSON] власником 1/5 частини квартири. В зазначеній квартирі зареєстрований відповідач. Після дарування частини квартири Відповідач у вказаній квартирі не проживає, його особистих речей в квартирі немає. Однак станом на сьогоднішній день відповідач так і залишився зареєстрований в квартирі. Реєстрація відповідача в квартирі, що належить на праві власності позивачам перешкоджає їм, як власникам квартири, належним чином користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, : з наслідок чого порушуються їх законні права та інтереси. Договір найму (піднайму) позивачами з відповідачем не укладався, законних підстав для проживання (бути зареєстрованим) та користування вказаною квартирою відповідач не має. Відповідач не є співвласником спірного приміщення, в квартирі не проживає багато років, не є членом сім`ї позивачів (з позивачем-1 шлюб розірвано 20.04.2012 року, позивач-2 перебуває в шлюбі і має окрему сім`ю), добровільно залишив житло і переїхав в інше місце, перешкод в користуванні з боку позивачів відповідачу не чинилось, тому відповідач тактично втратив право користування житловим приміщенням та позбавляється такого права. Таким чином, позивачі вважають свої права порушеними, внаслідок чого вимушені звернутись до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] . Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 13.08.2018 року відкрито провадження у даній справі, призначено спрощене позовне провадження з повідомленням учасників справи. Ухвалою суду від 08.02.2019 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті та викликано для допиту в чкості свідків: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Протокольною ухвалою від 12.06.2019 року було долучено до матеріалів справи клопотання про приєднання доказів до справи. У судовому засіданні представник позивача-1 [PERSON] підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Позивач-2 у судове засідання не з`явилась про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, до суду направила заяву в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить суд розглядати справу за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, про що свідчать матеріали справи, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які повернулися до суду без вручення відповідачу з відміткою працівника поштового відділення «за закінченням встановленого терміну зберігання», що підтверджується довідками Укрпошти, форма 20. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, розглянувши подані документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, на яких г дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 28.10.1999 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] набули права власності в рівних частинах квартиру [ADDRESS] . (а.с. 18) 22 червня 2008 року [PERSON] набула право власності на 1/10 квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після померлого [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.02.2008 р., зареєстрованого в реєстрі за №5-483. 15 червня 2012 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, відповідно до якого [PERSON] отримала в дар 3/10 квартири [ADDRESS] 15 червня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, відповідно до якого [PERSON] отримала в дар 1/5 квартири [ADDRESS] . В зазначеній квартири зареєстрований також і відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою про місце реєстрації та склад сім`ї форма 3 від 01.09.2017 року виданою КП «Керуюча компанія» Шевченківського р-ну м. Києва (а.с. 15), а також довідкою про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 25). Відповідно до акту від 07.02.2018 року складеного [PERSON] та [PERSON] ,які є мешканцями будинку [ADDRESS] , в якому зазначено, що відповідач не проживають у квартирі [ADDRESS] .(а.с. 16) У судовому засіданні була допитана в якості свідка [PERSON] , яка зазначила, що є сусідкою з квартири [ADDRESS] . В квартирі проживає [PERSON] , її донька та онука. Відповідач, який є колишнім чоловіком [PERSON] , не проживає в квартирі з часу розлучення, останній раз його бачила приблизно 5-6 років. До позивачів заходжу в гості часто його не бачу. Свідок [PERSON] зазначила, що є сусідкою позивачів з квартири [ADDRESS] . В квартирі проживає лише [PERSON] , її донька та онука. Відповідач не проживає в квартирі більше 5 років. Свідок [PERSON] зазначила, що є донькою позивача-2 і квартира належить на праві власності їй та позивачу -1. Відповідач не проживає в квартирі [ADDRESS] з моменту розірвання шлюбу з матір`ю. Де відповідач зараз проживає невідомо, ми не спілкуємось. В квартирі проживає позивач-1, донька позивача-1 та онука. Останній раз бачила відповідача біля квартири 3 роки назад. За таких обставин, наведені докази у справі вказують про не проживання відповідача у вказаній квартирі позивачів та не перебування його у родинних відносинах із позивачами. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. З врахуванням наведеного, оскільки на даний час позивачі є власниками квартири [ADDRESS] , а дозвіл на проживання зареєстрованого в цій квартирі відповідача [PERSON] позивачі не надали, який, в той же час, не є членами її сім`ї, суд вважає, що позов про визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі по 704,80 грн. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: approved