Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

У травні 2017 року позивач [PERSON] через своїх представників [PERSON] таа [PERSON] звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] Генеральною прокуратурою України на власному веб-сайті було розміщено недостовірні відомості щодо [PERSON] Зазначена інформація, на думку позивача, є недостовірною, негативною та такою, що порочить його честь, гідність, оскільки його вина в розкраданні коштів ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та ПАТ «ТЕРРА БАНК» не встановлена в установленим законом порядку, його власне ім'я використане протиправно внаслідок відсутності вироку суду щодо його винуватості, позивач не являвся та не є власником, акціонером банку ПАТ «ТЕРРА БАНК», не входив до органів управління банку. Крім цього позивач не вважає себе підозрюваним у кримінальному провадженні, оскільки не повідомлений у відповідності до вимог чинного законодавства про підозру у вчиненні будь-яких кримінальних правопорушеннях, також за його місцем проживання не проводились обшуки. Тому позивач звернувся з вказаним позовом до суду та просив визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, інформацію поширену Генеральною прокуратурою України в мережі Інтернет на сайті http://www.gp.gov.ua/ під назвою «[INFO]», в якій зазначаються відомості про те, що «Управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями спільно з управлінням процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями, Генеральної прокуратури України проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактами розкрадання протягом 2011-2014 років службовими особами та акціонерами ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та ПАТ «ТЕРРА БАНК», власником яких був [PERSON], грошових коштів на загальну суму понад 4 млрд гривень, в результаті чого опинились в стані неплатоспроможності. Розкрадання вказаних коштів вчинено шляхом укладення ряду сумнівних кредитних договорів із суб'єктами господарювання з ознаками фіктивності, які прямо чи опосередковано були пов'язані з власниками та керівниками зазначених банківських установ. На даний час слідством доведені факти розкрадання належних ПАТ «ТЕРРА БАНК» 360 млн грн., у зв'язку з чим повідомлено про підозру у вчиненні розкрадань грошових коштів банків в особливо великих розмірах семи членами встановленої злочинної організації, на чолі з [PERSON]», «27.04.2017 за оперативного супроводження Департаменту захисту економіки Національної поліції України слідчими проведено обшуки за місцем проживання даних осіб, які входять до злочинної організації», зобов'язати Генеральну прокуратуру України спростувати недостовірну інформацію відносно [PERSON], у спосіб, ідентичний способу її порушення, для чого не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили шляхом опублікування в мережі Інтернет на сайті http://www.gp.gov.ua/ під заголовком «Спростування», тим же шрифтом, на тому ж місті шпальти, де містилася стаття, вступну та резолютивну частини цього рішення, стягнути з Генеральної прокуратури України на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1 (одна) гривня 00 копійок, судові витрати, пов'язані з розглядом даної справи, стягнути з Генеральної прокуратури України на користь [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з наведених у ньому підстав. У судовому засіданні представник відповідача Конакова В.О. проти задоволення позовних вимог заперечувала, вказуючи на те, що будь-які доводи та докази, які наведені в цивільному позові на підтвердження недостовірності поширеної інформації через призму відсутності в діях [PERSON] складу кримінального порушення не можуть братися до уваги, оскільки дослідження доказів з метою визнання їх такими, які можуть бути покладені в основу винуватості особи у вчиненні того чи іншого злочину відносить до стадії судового розгляду кримінального провадження по суті, а питання додержання вимог КПК України при здійсненні повідомлення про підозру [PERSON] виходять за межі компетенції суду, що розглядає цивільну справу. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про часткове задоволення позову. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Разом з тим, згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до 15 вищевказаної Постанови № 1 під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій форма хоча б одній особі. Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана інформація в публікації «Генрокуратура розслідує факти розкрадання 4 млрд гривень, в результаті яких банки опинились у стані неплатоспроможності» за посиланням: [INFO] знаходиться на офіційному сайті Генеральної прокуратури України http://www.gp.gov.ua/, тобто у вільному доступі. В оскаржуваній публікації вказується інформація наступного змісту: «Управління з розслідування злочинів спільно з управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих управління з розслідування злочинів вчинених злочинними організаціями, Генеральної прокуратури України проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактами розкраданням протягом 2011-2014 років службовими особами та акціонерами ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та ПАТ «ТЕРРА БАНК», власником яких був [PERSON], грошових коштів на загальну суму понад 4 млрд гривень, в результаті чого банки опинились в стані неплатоспроможності. Розкрадання вказаних коштів вчинено шляхом укладення ряду сумнівних кредитних договорів із суб'єктами господарювання з ознаками фіктивності, які прямо чи опосередковано були пов'язані з власниками та керівниками зазначених банківських установ. На даний час слідством доведені факти розкрадання належних ПАТ «ТЕРРА БАНК» 360 млн грн., у зв'язку з чим повідомлено про підозру у вчиненні розкрадань грошових коштів банків в особливо великих розмірах семи членам встановленої злочинної організації, на чолі з [PERSON].» Позивач у своєму позову вказує, що протягом 2011-2014 років він не являвся та не є власником, акціонером ПАТ «ТЕРРА БАНК», не входив до органів управління банку (згідно статуту) ПАТ «ТЕРРА БАНК», тобто не обіймав посади, пов'язаної з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов'язків. Саме тому, [PERSON] не будучи власником та/або керівником ПАТ «ТЕРРА БАНК», не будучи акціонером банку не міг впливати на процеси, що відбувались з ПАТ «ТЕРРА БАНК» не може бути суб'єктом злочину, про який йдеться в публікації, а тим паче головою злочинної організації, яка розкрадала грошові кошти шляхом укладення ряду сумнівних кредитних договорів із суб'єктами господарювання з ознаками фіктивності, які прямо чи опосередковано були пов'язані з власниками та керівниками ПАТ «ТЕРРА БАНК». Разом з тим, в позовній заяві, вказано, що позивач був акціонером ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та являвся Головою наглядової (Спостережної) ради ПАТ «КБ «ПІВДЕНКОМБАНК» та мав право голосу для вирішення питань, віднесених до компетенції Спостережної ради або делегованих їй повноважень, проводилося голосування та приймалося рішення простою більшістю голосів, що безумовно вказує на колегіальне, а не одноособове, вирішення питань діяльності та організації банку. Статтею 7 КПК України визначені загальні засади кримінального провадження, зокрема презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини. Ст. 17 КПК України зазначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено і встановлено вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року українські суди мають застосовувати при розгляді справ Європейську Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. При цьому, слід зазначити, що згідно з першим абзацом статті 11 Загальної декларації прав людини від 1948, пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 1950. Статті 62 Конституції України існує правовий принцип, за яким щодо особи, яка підозрюється у вчиненні злочину або правопорушення, припускається невинність до того часу, поки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому законодавством, і встановлено вироком суду, який набрав законної сили. Окрім того, частиною 5 ст. 17 КПК України передбачено, що поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Разом з тим. Відповідно до ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. В рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.2008 року справа «Хужин та інші проти Росії», Європейський суд з прав людини чітко зазначає про важливість дотримання презумпції невинуватості вказує на помилки правоохоронних органів при тлумаченні цього поняття, зазначаючи наступне: «…Суд нагадує, що положення § 2 статті 6 Конвенції спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов'язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в § 2 статті 6, є одним із елементів справедливого судового розгляд, про який зазначається у §1 статті 6 Конвенції (Allenetde Ribemontv. France, §35). Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина була доведена відповідно до закону (Minelliv.Switzerland). Разом з тим, ця вимога стосується й висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справ, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість обвинуваченої особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом (Allenetde Ribemont, §41; Daktaras v.Lithuania, §§41-43; Butkevicius v.Lithuania, §49). В рішенні Європейського суду з прав людини від 21.09.2006 року справа «Грабчук проти України», Європейський суд з прав людини чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується у випадку, якщо твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону. Навіть за відсутності формальної думки про винуватість особи, достатньо, аби були певні підстави вважати, що суд чи посадова особа ставиться до обвинуваченого як до винуватого у вчиненні злочину (A.L. v Germany, §31). Вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила. Суд неодноразово наголошував на важливості вибору слів у твердженнях посадових осіб про обвинуваченого (Bohmerv. Germany, §§54, 56; Nestakv. Slovakia, §§88-89)…» Крім того, аналогічне трактування поняття презумпції невинуватості міститься в Рішенні Європейського суду з прав людини від 10.12.2009 року ( остаточне 10.03.2010 року) в справі «Шагін проти України», яке звучить наступним чином: «…Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції, є одним із аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 » (Allenet de Ribemont v. France). Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлення думки самим судом про те, що особа, «обвинувачено у вчиненні злочину», є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, а й поширюється на заяви що їх роблять інші державні посадові особи стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах і які спонукають громадськість до думки про вину підозрюваного та визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом (Bohmer v. Germany, № 37568/97, п. 54, від 3 жовтня 2002 року). У цьому зв'язку Суд наголосив на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушені проти особи, та визнання її винною в тому чи іншому злочині (Daktaras v. Lithuania, № 42095/98, п. 41, ECHR 2000-Х). Таким чином слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин(Ismoilov and Others v. Russia, N 2947/06, від 24 квітня 2008 року). Чи порушує заява державної посадової особи принцип презумпції невинуватості - слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких було зроблено таку заяву (Daktaras v. Lithuania). Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу невинуватості до суб'єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі. Проте, ніщо не може завадити відповідним органам надавати інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це б суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов'язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати презумпцію невинуватості (Allenet de Ribemont v. France, від 10 лютого 1995 року, п.33. п. 38, п. 41). Тому, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (Dactaras v. Lithuania від 24.11.200 року, п.41, п.43). При цьому, принцип презумпції невинуватості є обов'язковим не лише для органів досудового розслідування чи судів, а й для будь-яких інших суб'єктів правовідносин (рішення Європейського суду з прав людини «Грабчук проти України»). В рішенні Європейського суду з прав людини від 05.08.2011 року по справі «РЕдакцічя газети «Правоедело» і Штекель проти України» викладено позицію, що публікація, в якій стверджується що особа була «координатором і замовником убивств», містить факти дискредитаційного характеру (п. 47). Із зазначених норм вбачається, що відомості, які містяться в текстах що відкриті до загального доступу через оприлюднення або опублікування, та дають можливість ідентифікувати фізичну особу, (зокрема, прізвище, ім'я та по-батькові), так само як і відомості по обставини та подію кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується фізична особа, є неприпустимим. Відповідно до ч. 4 ст. 296 ЦК України ім'я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення може бути використане (обнародувано) лише в разі набрання законної обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Враховуючи вищевказане, суд погоджується з доводами позивача, що висловлювання компетентного органу - Генеральної прокуратури України, який в даній справі є відповідачем, в статті «[INFO]» в частині що стосується позивача [PERSON] є недостовірними та підлягають спростуванню відповідно до ст. 277 ЦК України. В даному випадку слід врахувати те, що Генеральна прокуратура України, на яку покладено обов'язок щодо інформування суспільства про свою діяльність шляхом повідомлень у засобах масової інформації, повинна дотримуватись прав та законних інтересів осіб. Враховуючи те, що відповідач в ході судового розгляду не довів того, що інформація, викладена на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України [INFO], є достовірною, то така інформація судом визнається недостовірною . Суд враховує те, що у викладеній статті стверджується про порушення позивачем норм чинного законодавства, що в свою чергу порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Позивач обрав спростування недостовірної інформації, як один із способів захисту свого порушеного права. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що слід зобов'язати Генеральну прокуратуру України спростувати недостовірну інформацію у той же спосіб, яким вона була поширена, розмістивши на офіційному веб-порталі шляхом опублікування не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили під заголовком «Спростування», тим же шрифтом, на тому ж місті шпальти, де містилася стаття, вступну та резолютивну частини рішення по даній справі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З урахуванням наведеного, беручи до уваги особу позивача та розмір шкоди, яку він визначив, слід визнати достатньою сатисфакцією для відновленя порушеного права визнання поширеної відносно нього інформації недостовірною. На підставі викладеного та

Outcome: partial