Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди - 40 000 грн. В обґрунтування позову зазначає, що ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 січня 2021 року № 285/39/16-к звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 122 КК України - закрито. Зазначеною ухвалою суду встановлено, що [PERSON] наніс [PERSON] умисні легкі тілесні ушкодження та встановлено в діях [PERSON] наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Кримінальне провадження закрито з нереабілітуючих підстав. Внаслідок неправомірних дій [PERSON] , позивачу було заподіяно легкі тілесні ушкодження у вигляді синця та садна на зовнішній поверхні лівого ліктьового суглоба з переходом на верхню частину передпліччя, які належать до легких тілесних ушкоджень, що підтверджується висновком судової експертизи. Через умисні протиправні дії [PERSON] , позивач тривалий час переносила фізичний біль та страждання у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях через безпідставність заподіяних позивачу образ та травм, що позбавило позивача працювати, оскільки тривалий час боліла рука. На підставі викладеного, позивач просила задовольнити позов у повному обсязі. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи без його участі. Подав відзив на позов, у якому просив відмовити у позові. Відзив на позов обґрунтований тим, що позивач, заявляючи вказані позовні вимоги не врахувала засад розумності і справедливості. У позові [PERSON] надає завідомо неправдиву інформацію про те, що вона була змушена тривалий час переносити фізичний біль і страждання у зв`язку з ушкодженням здоров`я, не надавши доказів, що позивач зверталась у лікарню. Згідно висновку експерта позивач не отримувала жодних тілесних ушкоджень, а лише синець на руці. Позивач також не надала доказів, на підтвердження того, що у неї боліла рука, та вона вживала будь-яких заходів, щоб припинити таку біль. Також у позові не зазначено у чому саме виразився характер та обсяг психічних, душевних страждань і характер немайнових втрат. Доводи позивача, що вона страждала від образ з боку відповідача, є безпідставними, оскільки такі обставини в ухвалі суду не встановлені. Також є необґрунтованими доводи позивача про те, що внаслідок нанесення їй ушкоджень, вона була позбавлена можливості працювати, оскільки позивач ніколи і ніде не працювала (а.с. 13, 20). Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 жовтня 2015 року, близько 20 години 30 хвилин, [PERSON] , перебуваючи на території подвір`я [PERSON] та [PERSON] , що розташоване в [ADDRESS] , на ґрунті особистих неприязних відносин вирішив умисно спричинити тілесні ушкодження [PERSON] . З цією метою [PERSON] , без відриву у часі, схопив порубане поліно, що знаходилось на подвір`ї [PERSON] та кинув його в [PERSON] , таким чином наніс удар вказаним поліном в область ліктьової частини лівої руки, спричинивши [PERSON] фізичний біль та тілесні ушкодження. Внаслідок неправомірних дій [PERSON] згідно висновку експерта № 635 від 02.11.2015 потерпілій [PERSON] заподіяно тілесні ушкодження у вигляді синця та садна на зовнішній поверхні лівого ліктьового суглоба з переходом на верхню частину передпліччя, які належать до легких тілесних ушкоджень. Своїми умисними діями, що виразились в умисному заподіянні легких тілесних ушкоджень потерпілій [PERSON] - [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України. Вказані обставини встановлені ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 січня 2021 року № 285/39/16-к та не підлягають доказуванню згідно вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України. Зазначеною ухвалою суду від 13 січня 2021 року звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 122 КК України - закрито. Кримінальне провадження закрито з нереабілітуючих підстав (а.с. 6). Відповідно до вимог п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення злочину і до набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі та п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини. Згідно із абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23 грудня 2005 року закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК України. Звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності згідно зі статтею 49 КК України не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими (Постанова Верховного Суду від 14 лютого 2018 року № 398/571/15-ц). Відповідно до змісту ч. 6 ст. 82 ЦПК України ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, обставини вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, встановлені Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13 січня 2021 року № 285/39/16-к та не підлягають доказуванню згідно вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, окрім глибини фізичних та душевних страждань, також враховує характер правопорушення, форму та ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також інші обставини, які мають істотне значення, та приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди - 10 000 грн. При цьому, суд знаходить необґрунтованими доводи позивача, що внаслідок протиправних дії [PERSON] , позивач була позбавлена можливості працювати, оскільки зазначені обставини не підтвердженні належними доказами, що є обов`язком позивача згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN AND OTHERS v UKRAINE) від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial