Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Управління з питань захисту прав дітей Міської ради міста Кропивницького, [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, просила позбавити відповідачів батьківських прав відносно їх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , передати їй на опікування рідних онуків та стягнути з відповідачів аліменти на утримання дітей. В обґрунтування поданого позову зазначено, що позивач є бабусею [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які є рідними дітьми її сина [PERSON] та його неофіційної дружини [PERSON] . Приблизно з 2016 року, відповідачі стали вести антисоціальний образ життя, перестали займатися вихованням дітей, в зв`язку з чим вона змушена була забрати онуків жити до себе у м. Кропивницький. Фактично її онук [PERSON] з серпня 2017 року проживає у її сім`ї разом з нею та її чоловіком та повністю знаходиться на її утриманні. Його онука [PERSON] з січня 2020 року проживає її сім`ї разом з нею та її чоловіком та повністю знаходиться на її утриманні. Зазначено, що відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31 липня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. У підготовче судове засідання від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, заявлений позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Відповідачі в підготовче засідання надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечували, позов визнали в повному обсязі. Представник органу опіки та піклування надав заяву, якою просив задовольнити вимоги та розглядати справу без його участі. Дослідивши надані суду докази, суд вважає заявлений позов мотивованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є рідною бабусею [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На даний час діти проживають з позивачем, що підтверджується довідкою про склад сім`ї № 50. Відповідно до довідки про доходи, [PERSON] працює у ПОГ «Фірма Ласка» ГО «Асоціація підтримки вітчизняного товаровиробника» та займає посаду укладальник - пакувальник морозива, загальна сума її доходу за період з листопада 2019 року по квітень 2020 року становить 18689 грн. 01 коп. Відповідно до характеристики, виданої головою ОСББ «Гарант-28», [PERSON] та [PERSON] за час проживання в будинку за адресою: [ADDRESS] проявили себе як порядні мешканці, стосунки з сусідами добропорядні. В конфліктних ситуаціях не були помічені, комунікабельні, завжди готові допомоги. Онуки проживають разом з ними. Завжди охайно вдягнені, привітні, чемні. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Відповідно до договору дарування, посвідченого 23 липня 2019 року державним нотаріусом Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 Тимко О.В., [PERSON] подарував [PERSON] 1/3 частку квартири, що знаходиться у [ADDRESS] . Відповідно до листа головного лікаря КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 м. Кропивницького» Міської ради міста Кропивницького», [PERSON] , 2012 р.н. проживає за адресою: [ADDRESS] . Декларація підписана з лікарем АЗПСМ № 4 КНП «ЦПМСД № 2» м. Кропивницького. На диспансерному обліку не стоїть. Згідно записів лікаря в історії розвитку дитини, на прийомі до лікаря з хворою дитиною, а також на проведення профілактичних щеплень звертається тільки бабуся - [PERSON] . Згідно до довідки, виданої 06 грудня 2019 року директором НВО № 35, [PERSON] , 2012 р.н. навчається в 1-А класі даного закладу з 01 вересня 2019 року. Навчанням та вихованням дитини займається бабуся [PERSON] . Мати дитини до школи не з`являється, навчанням та вихованням не цікавиться. Батько за період навчання дитини, іноді забирав [PERSON] зі школи. Відповідно до довідки, виданої 14 червня 2019 року ДНЗ (ясла-садочок) № 3 «Незабудка» Міської ради міста Кропивницького, [PERSON] , 2012 р.н. відвідує підготовчу групу №9 дошкільного навчального закладу (ясла-садочок) № 3 «Незабудка» з 2017 року. Дитину приводить і забирає бабуся. Матір та батька в дошкільному закладі не бачили. Актом складеним сусідами підтверджується те, що дітьми займається їхня бабуся, [PERSON] . Згідно з висновком органу опіки та піклування встановлено, що відповідачі неналежно виконують свої батьківські обов`язки відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а тому їх доцільно позбавити батьківських прав. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідачів відбувається втручання в їх право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідачів на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами Сімейного кодексу України (статті 164-167). Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України» право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України» хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України» втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. Суд дійшов висновку, що відповідачі ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, нехтують своїми батьківськими обов`язками і не піклуються про фізичний і духовний розвиток, не спілкуються з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не сприяють засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до внутрішнього світу дітей, не піклуються про стан здоров`я, хоча б мали це робити, тобто по своїй вині ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав відносно їх малолітніх дітей. Суд звертає увагу відповідачів на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст. 169 Сімейного кодексу України). Щодо вимоги позивача про передання їй на опікування дітей, суд вважає її необґрунтованою з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 167 СК України, дитина за бажанням другого з батьків може бути передана йому. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування (ч. 5 ст. 167 СК України). Таким чином, у зв`язку з відсутністю заяв від осіб, зазначених у ч. 4 ст. 167 СК України, та відсутності подання органу опіки та піклування, передання дітей органу опіки та піклування для подальшого влаштування, буде відповідати нормам закону. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку згідно з ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка, заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися в якості аліментів на дитину, визначається судом. Враховуючи те, що судом діти передані на опікування органу опіки та піклування Міської ради міста Кропивницького для подальшого влаштування, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь тих осіб або установ, яким будуть передані діти, аліменти на утримання малолітніх дітей. З урахуванням обставин справи суд вважає, що з кожного з відповідачів підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму встановленого законом для дітей відповідного віку, починаючи стягнення з 27 травня 2020 року, до досягнення сином [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] , після чого продовжити стягнення аліментів на дочку [PERSON] у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму встановленого законом для дитини відповідного віку, до досягнення дочкою [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] . Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, а також враховуючи, що відповідачі не заперечують проти задоволення позову, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. За клопотанням позивача, суд не здійснює розподіл судових витрат.

Outcome: partial