Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-30 00:00:00

У червні 2018 року заявник звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про становлення факту, що має юридичне значення. Свою заяву обґрунтували тим, що вона проживала однією сім'єю разом з [PERSON] та її сином [PERSON] починаючи з квітня 2010 року. [PERSON] була тяжко хвора та потребувала постійного догляду як і її син, який був інвалідом. Як зазначає заявник, вона постійно доглядала за ними, вела домашнє господарство, утримувала житло в належному стані. [INFO] [PERSON] померла, залишивши у спадщину 1/2 частину своєї квартири ([ADDRESS]) порівну [PERSON] та своєму синові - [PERSON] Після її смерті заявник продовжила проживати з [PERSON] однією сім'єю аж до його смерті - [INFO]. 20 квітня 2018 року [PERSON] звернулась до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом. За результатами розгляду її заяви [PERSON] було відмовлено, оскільки реєстрація її місця проживання з спадкодавцем зазначено лише з 09 грудня 2014 року, хоча фактично вони спільно проживали з квітня 2010 року. Встановлення факту проживання однією сім'єю з [PERSON] (спадкодавцем) необхідно заявнику для прийняття спадщини. [PERSON] надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, вимоги заяви підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Першої Дніпровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, направив до суду копію спадкової справи, що була заведена після смерті [PERSON], померлого [INFO]. В матеріалах справи міститься заява завідувача державної нотаріальної контори Водолазської Н.В. від 06.07.20018р., в якій остання просить розглянути справу за відсутності представника нотаріальної контори та винести рішення на розсуд суду (а.с. 21). Таким чином, суд вважає за можливе відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності сторін провести судовий розгляд без фіксування процесу технічними засобами. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 22 вересня 1993 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності [PERSON], [PERSON] (а.с. 7). [INFO] [PERSON] померла, залишивши у спадщину 1/2 частину своєї квартири ([ADDRESS]) порівну [PERSON] та своєму синові - [PERSON] (а.с. 11). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 8). 20 квітня 2018 року [PERSON] звернулась до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті [PERSON], померлого [INFO]. 20 квітня 2018 року постановою державного нотаріального нотаріуса Першої дніпровської нотаріальної контори Білецькою В.І. було відмовлено заявниці у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки [PERSON] не є спадкоємицею за заповітом, а також не відноситься до спадкоємця будь-якої із черг, визначених ЦК України (а.с. 38). Згідно з п. 4.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012р., при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є, зокрема, свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів. За вимогами п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Аналіз викладених норм права свідчить про те, що за відсутності документів, що підтверджують родинні зв'язки між спадкоємцем та спадкодавцем, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальних дій. За п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суди можуть встановлювати юридичні факти, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення, а встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, у заявниці відсутні документи, що підтверджують родинні стосунки зі спадкодавцем, тому вона позбавлена можливості в нотаріальному порядку оформити свої спадкові права. За положеннями статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Той факт, що [PERSON] не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини проживала однією сім'єю з [PERSON] за адресою: [ADDRESS], підтверджується наданими до суду письмовими поясненнями свідків та актами також складеними свідками. З показань свідків встановлено, що за своїм характером відносини, які існували між [PERSON] та заявницею, були схожі на сімейні, оскільки вони вели спільне господарство, [PERSON] піклувалась про померлого як про рідну особу, між ними склались теплі сосунки. До того ж, у свідків, які доволі часто бували у квартирі [PERSON], ніколи не виникало сумнівів у тому, що між останнім та [PERSON] існують саме сімейні взаємовідносини. У відповідності до п. 2 Постанови Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. № 7, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. П. 5.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р., визначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини, судам слід враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання однією сім'єю до набрання чинності ЦК. Враховуючи наявні у справі докази, а також показання свідків, суд вважає доведеним факт того, що [PERSON] проживала однією сім'єю разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS], не менш як 5 років до часу відкриття спадщини. Оскільки в інший спосіб встановити зазначений факт неможливо, від його встановлення залежить виникнення у заявниці права на спадкування за законом після смерті [PERSON], заява [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved