Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

У червні 2014 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просив розірвати шлюб з відповідачкою та дати дозвіл на зустрічі з дитиною не менш ніж відповідно до діючого законодавства без присутності відповідачки. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що сімейне життя між позивачем та відповідачкою не склалося в силу різних поглядів на життя, внаслідок чого вже два роки шлюбні відносини між подружжям припинені і шлюб носить формальний характер. Ухвалою суду від 16 липня 2014 року позовні вимоги в частині дати дозвіл на зустрічі з дитиною не менш ніж відповідно до діючого законодавства без присутності відповідачки залишено без розгляду. У судове засідання позивач та відповідачка не з'явилися, подавши заяви про розгляд справи за їх відсутністю та розірвання шлюбу. Суд, дослідивши матеріали справи, підстави позовних вимог та враховуючи їх визнання відповідачкою, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого 10 квітня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, Україна, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 10 квітня 2010 року зареєстрували шлюб, про що був здійснений актовий запис № 23. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Під час шлюбу в них народився син [PERSON], [INFO], батьком якого є позивач, а матір'ю - відповідачка, що підтверджується свідоцтвом про його народження, копія якого долучена до матеріалів справи, і який залишається проживати разом з відповідачкою. Як вбачається із змісту позовної заяви, в сторін не склалися шлюбні відносини через сварки, які виникали між ними, тому два роки подружжя проживає окремо, а шлюб носить формальний характер. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача та відповідачки. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Аліменти на утримання дитини стягуються з позивача на користь відповідачки за рішенням суду. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно письмової заяви відповідачки після розірвання шлюбу вона бажає залишити за собою право на прізвище [PERSON]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved