Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

У червні 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маріупольський Дослідно-експериментальний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого вказала, що вона перебувала у трудових відносинах із відповідачем на підставі цивільно-правового договору №11 від 03.03.2014 року, який 10.09.2014 року закінчився, при цьому, починаючи з травня 2014 року заробітна плата їй не сплачувалась. Середня заробітна плата позивачки складала 3040 грн., що підтверджується договором. За період роботи з травня 2014 року їй була нарахована, але не сплачена у повному обсязі заробітна плата, у звязку з чим виникла заборгованість з виплати заробітної плати у травні 2014 року в сумі 2233,64 грн., у червні 2014 року 2516,82 грн., у липні 2014 року 2516,82 грн., у серпні 2014 року 2471,22 грн., у вересні 2014 року з урахуванням компенсації за відпустку 8350,45 грн., а всього 18088,95 грн. В звязку з невиплатою відповідачем заробітної плати та порушенням її права на отримання заробітної плати позивачці була спричинена моральна шкода, розмір якої вона оцінює у 5000 грн. На підставі викладеного, позивач просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 18088,95 грн., моральну шкоду в сумі 5000 грн. Позивачка [PERSON]. та її представник - [PERSON], який діє на підставі угоди про надання правової допомоги до судового засідання не зявились , надали заяву, якою підтримали позовні вимоги та просили стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 18088,95 грн., моральну шкоду в сумі 5000 грн., просили розглянути справу у їх відсутності. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те,що позивачка не працював на їх підприємстві, ними довідка про заборгованість по заробітній платі йому не надавалась, та [PERSON],, за підписом якої надана довідка, заперечує,що цей підпис виконаний нею. За фактом підробки підпису у довідці про заборгованість по заробітній платі саном на 10.09..2014 року на суму 18088,95 грн.. за № 01/45 від 10.09..2014 р. вони зверталися до правоохоронних органів та 22.07.2016 р. порушено кримінальне провадження № 12016050770002692 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Крім того, позивачкою наданий цивільно-правовий договір, який відрізняється від трудового та потребує складання актів виконаної роботи, які позивачкою не надані. В звязку з чим вважав,що позов не підлягає задоволенню та просив зупинити провадження по справі до вирішення питання по кримінальному провадженню № 12016050770002692 . Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно частини 1 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Основним законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала у трудових відносинах із ТОВ «Маріупольський Дослідно-експериментальний завод», що підтверджується цивільно-правовим договором №11 від 03.03.2014 року. Згідно із цивільно-правовим договором №11 від 03.03.2014 року, укладеним між [PERSON] та ТОВ «Маріупольський Дослідно-експериментальний завод» позивачка 03.03.2014 року по 10.09.2014 року була прийнята на посаду бухгалтера. За виконану роботу, передбачену даним договором, ТОВ «Маріупольський Дослідно-експериментальний завод» сплачує [PERSON] винагороду у розмірі 3040 грн. за відпрацьований місяць за домовленістю. За період роботи позивачки їй нараховувалась заробітна платня. Згідно довідки, виданої 10.09.2014 року директором ТОВ «Маріупольський Дослідно-експериментальний завод» за вихідним номером 01/45 заборгованість з виплати заробітної плати перед [PERSON] у травні 2014 року склала 2233,64 грн., у червні 2014 року 2516,82 грн., у липні 2014 року 2516,82 грн., у серпні 2014 року 2471,22 грн., у вересні 2014 року з урахуванням компенсації за відпустку 8350,45 грн., а всього 18088,95 грн. Середньомісячна заробітна плата складала 3040 грн. Згідно вимог ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Таким чином, судом достовірно встановлено, що позивачка [PERSON] у період з 03.03.2014 року по 10.09.2014 року перебувала у трудових відносинах із ТОВ «Маріупольський Дослідно-експериментальний завод» на підставі цивільно-правового договору. Доказів того, що даний договір було розірвано та його дія була припинена представником відповідача до суду не надано. Крім того, відповідачем в порушення вимог закону заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, що підтверджується довідкою ТОВ «Маріупольський Дослідно-експериментальний завод», виданою 10.09.2014 року за вихідним номером 01/45, внаслідок цього по сьогоднішній день існує заборгованість по заробітній платі в сумі 18088,95 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Доводи представника позивача про те,що довідку товариства від 10.09..2014 року про заборгованість по заробітній платі, є підробленою, та за фактом підробки довідки порушено кримінальне провадження, суд вважає безпідставними, оскільки дана довідка за своїм змістом відповідає інформації, наведеній в помісячних розрахункових листках по заробітній платі [PERSON] та у виписці УПФУ в Жовтневому районі м.Маріуполя щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу. ( а.с. 37-38) . Довідка підписана від імені директора товариства, тобто, від імені повноважної особи товариства, скріплена печаткою товариства, має реєстраційний номер вихідної кореспонденції, дату видачі та у встановленому законом порядку недійсною не визнана. Будь-яких доказів, що у довідці наявна інформація, яка не відповідає дійсності, представником відповідача не надано . Кримінальне провадження у справі за зверненням ТОВ «Маріупольський дослідно-експериментальний завод», порушене за ч.1 ст.358 КК України, не закінчене, обвинувальний вирок у справі не постановлений, проти чого не заперечував представник відповідача. Суд також вважає хибними твердження представника відповідача про те,що позивачкою був наданий цивільно-правовий договір, на який поширюються вимоги цивільного законодавства, тому підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу України оскільки вони не випливають з обставин справи та спростовуються змістом укладеного між сторонами договору, з якого вбачається, що позивачка зобовязалася виконувати роботу бухгалтера із застереженням щодо використання її персональної інформації з метою виконання трудового законодавства. За вказаним договором їй щомісячно нараховувалась заробітна плата з утриманням з неї єдиного соціального внеску зі співробітників та військового збору. З урахуванням наведеного суд дійшов до висновку, що на підставі укладеного між сторонами цивільно-правового договору від 03.03.2014 року між сторонами виникли трудові відносини, оскільки даний договір є трудовим договором . Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачці заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні, [PERSON] була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачкою у 5000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 500 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору за позовні вимоги майнового характеру у сумі 551,20 грн. та за позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial