Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що 4 січня 2017 року надав відповідачеві у позику грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, що підтверджується розпискою. 5 квітня 2017 року [PERSON] направив на адресу відповідача лист вимогу про повернення позики, що підтверджується цим листом, описом вкладення поштового відправлення від 5 квітня 2017 року та фіскальним чеком. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, 18 квітня 2017 року [PERSON] отримав лист вимогу від 5 квітня 2017 року. Оскільки [PERSON] зобовязання з повернення позики не виконав, позивач з урахуванням уточнення до позову просить стягнути з нього суму позики у розмірі 79650 грн, 3 % річних у розмірі 949,25 грн та проценти у розмірі 3962,86 грн. У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, однак його представник [PERSON] надіслав до суду заяву, згідно якої просить позов задовольнити, справу розглянути за їх відсутності. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти його задоволення. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову частково з таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом установлено, що 4 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого [PERSON] отримав у позику 3000 доларів США з обовязком повернути на першу вимогу (а. с. 4). Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. 5 квітня 2017 року [PERSON] направив на адресу [PERSON] вимогу про повернення позики, що підтверджується описом вкладення поштового відправлення від 5 квітня 2017 року та поштовою квитанцією від 5 квітня 2017 року. Поштовою розпискою про отримання вимоги про повернення позики підтверджується, що 18 квітня 2017 року [PERSON] отримав вимогу про повернення позики. Таким чином, оскільки [PERSON] зобовязання з повернення позики не виконав, відповідно до правила ст. 253 ЦК України є таким, який прострочив виконання зобовязання з 19 травня 2017 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до вищевказаного правила, розписка про отримання позики є тим належним та допустимим доказом, що посвідчує передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові № 6-37цс15 від 1 квітня 2015 року Верховний Суд України зробив правовий висновок, зокрема про те, що звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. У разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно ст. 625 ЦК України. Крім того позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно ст. 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором. Факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строку повернення, не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої ст. ст. 625, 1048 ЦК України. Таким чином, оскільки [PERSON] не виконано зобовязання з повернення позики, відповідно з нього має бути стягнуто на користь [PERSON] заборгованість за цим договором, що складається з розміру позики, 3 % річних за весь час прострочення та процентів згідно ст. 1048 ЦК України. За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Оскільки проценти за користування позикою згідно ст. 1048 ЦК України нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, враховуючи положення ст. 11 ЦПК України, а саме те, що [PERSON] просить стягнути такі проценти з 19 травня 2017 року, відповідно саме з цієї дати має бути вирішено питання про стягнення цих процентів. [PERSON] просить стягнути з [PERSON] суму позики, проценти та 3 % річних у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до долара США на момент вирішення питання про стягнення коштів. З урахуванням цього, враховуючи, що курс гривні до долара США у відповідному періоді становив 26,55 грн за 1 долар США, відповідно стягненню з відповідача підлягає 79650 грн позики. 3 % річних розраховано за період з 19 травня 2017 року по 10 жовтня 2017 року. Сума боргу 3000 доларів США. Період прострочення з 19 травня 2017 року по 10 жовтня 2017 року. Кількість днів прострочення 145. Загальна сума процентів 35,75 доларів США або 949,16 грн. Розмір процентів згідно ст. 1048 ЦК України розрахований за період з 19 травня 2017 року по 10 жовтня 2017 року. Сума процентів становить 148,21 доларів США або 3934,97 грн. Отже, позивачем невірно визначено розмір 3 % річних 949,25 грн, у той час як правильно такий розмір становить 949,16 грн, а також процентів за користування позикою 3962,86 грн, у той час як правильно такий розмір становить 3934,97 грн. Загальна суму заборгованості за договором позики становить 84534,13 грн (79650 + 949,16 + 3934,97 = 84534,13). Відповідно до викладеного, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, є частково обґрунтованим та підлягає задоволенню частково. За змістом ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, з [PERSON] підлягають стягненню на користь [PERSON] понесені та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 845,34 грн, тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial