Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

у травні 2019 р. позивач звернулася до Козелецького районного суду Чернігівської області із зазначеними позовними вимогами. Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області 24.06.2019 вказану цивільну передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва на підставі ст. 31 ЦПК України. Після уточнення позовних вимог позивач просить суд визначити місце проживання дитини з матір`ю, а також стягнути аліменти з відповідача на утримання дитини у розмірі ј частити від усіх видів (доходів) заробітку щомісячно. Позовні вимоги обгрунтовує тим, позивач та відповідач мають спільну дитину, до 05.05.2019 позивач проживала разом з відповідачем та членами його родини за адресою: [ADDRESS] , однак через неодноразове насильство у сім`ї з відповідача у стані алкогольного сп`яніння або вживання наркотичних засобів по відношенню до позивача, що почало вливати на психологічний стан дитини позивач припинила місце проживання за зазначеною адресою та переїхала проживати до своїх батьків, які мають власну квартиру, дачну ділянку, автомобіль, позивач офіційно працевлаштована в Державній установі «Урядовий контактний центр», а з 2019 р. син буде оформлений у ДНЗ за місцем проживання, разом з тим відповідач повинен забезпечувати свою дитину, оскільки позивач для забезпечення себе та своєї дитини вимушена тяжко працювати та для забезпечення належного існування та проживання дитини сплачує кошти за відвідування дитиною дошкільної освіти, тому функцію щодо утримання дитини фактично виконує лише позивач. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09.09.2019 вищезазначену справу прийнято до свого провадження та відкрито загальне провадження по справі (а.с. 73). Позивач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 22.11.2019 позивач звернулася до суду із заявою про підтримання позовних вимог та просила слухати справу у її відсутності в якій також уточнила позовні вимоги (а.с. 84). Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 22.11.2019 подав заяву про слухання справи у його відсутності, уточнені позовні вимоги визнав (а.с. 82). Третя особа у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 09.09.2019 від неї надійшов лист в якому просила слухати справу без участі представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 78, 79). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 31.01.2014 між сторонами зареєстровано шлюб у ВДРАЦС Святошинського РУЮ у м. Києві, актовий запис №82 (а.с. 39). У вказаному шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] (а.с. 40). [PERSON] працює в державній установі «Урядовий контактний центр з 05.03.2018 по теперішній час згідно довідки №27 від 13.05.2019 вих.№0027 (а.с. 43). Позивач за період з березня 2018 по квітень 2019 р отримала заробітну плату на загальну суму 132768 грн 12 коп. (а.с. 44). Згідно акту про відвідування сім`ї від 20.05.2019 за адресою: [ADDRESS] встановлено, що санітарно-гігієнічні умови проживання добрі, у наявності є місця для дозвілля, у квартирі є сучасні меблі, багато іграшок та книжок, іжею родина забезпечена (а.с. 46). Частиною 2 ст. 2 СК України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене. Частиною 1 ст. 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Частиною 2 ст. 159 СК України визначено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання, тощо), місце та час їхнього спілкування. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.ст. 3, 18 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»: «Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України». З урахуванням вищевикладеного, встановлених судом обставин справи, суд приходить до висновку, що діти повинні проживати разом з матір`ю з метою захисту прав та інтересів дітей. Суд вважає, що встановлення саме такого порядку проживання буде повністю відповідати інтересам дітей, а також не буде порушувати права батьків щодо виховання та спілкування з дітьми. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З роз`яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Враховуючи обов`язок обох батьків утримувати дитину, а також обставини, зазначені у ст. 182 Сімейного Кодексу України та погодження сторін, щодо розміру аліментів, суд вважає необхідним призначити аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Крім цього, судом роз`яснюється, шо відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Суд допускає негайне виконання рішень суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (ст. 430 ЦПК України). За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з підстав, зазначених вище. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Враховуючи те, що позивач в силу п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» при зверненні до суду з позовм про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору, в такому разі судовий збір по справі необхідно стягнути у дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved