Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

У січні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що син проживає разом з ним та знаходиться на його утриманні. Відповідач хоча й зареєстрована з позивачем за однією адресою, але проживає окремо, не приймає участі у вихованні та догляді за дитиною, не веде з позивачем спільного господарства, коштів на утримання та забезпечення сина відповідач у добровільному порядку не надає. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 18.01.2021 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження на 09.02.2021. Позивач до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в позовній заяві просив розглянути справу без його участі. Відповідач до судового засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши надані учасниками справи письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 18.09.1996, виданого Новопсковським районним відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області, позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.09.1996, актовий запис №50. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 29.03.2007 Заайдарівською сільською радою Новопсковського району Луганської області, сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . З акту обстеження проживання сім`ї від 27.09.2019 вбачається, що позивач [PERSON] та його син [PERSON] зареєстровані та фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] також зареєстрована за вказаною адресою, але фактично не проживає. Довідкою №1160 від 28.08.2019, виданою Виконавчим органом №3 Новопсковської селищної ради, підтверджується, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , і сам виховує неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рішення виконавчого комітету Новопсковської селищної ради Новопсковського району Луганської області №27/708 від 01.12.2020, за заявою позивача [PERSON] малолітній дитині [PERSON] , [INFO] , надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. З довідки Новопсковського професійного аграрного ліцею Луганської області №2 від 04.01.2021 встановлено, що [PERSON] працює у Новопсковському ПАЛ на посаді сторожа і його заробітна плата за період з липня 2020 року по грудень 2020 року складає 36520,41 грн. Відповідач добровільно не надає необхідних для утримання дитини коштів, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до вимог ч.3 ст. 181, ст. 183 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, а тому вимога позивача щодо стягнення аліментів на утримання дитини підлягає задоволенню, оскільки розмір аліментів сторонами не оспорюється, а відповідач визнав позовні вимоги в повному обсязі. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах сплати платежу за один місяць. Статтею 191 СК України\~встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позов пред`явлено до суду 06.01.2021. Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, визнання позову відповідачем, та те, що відповідач є особою працездатного віку і за законом зобов`язана утримувати свого неповнолітнього сина, який проживає окремо від неї, до досягнення ним повноліття, суд вважає позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони законні, обґрунтовані, доказово підтверджені матеріалами справи. Крім того, суд роз`яснює, що відповідно до ст.ст. 80, 192\~Сімейного\~кодексу\~України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позовні вимоги визнані відповідачем до початку розгляду справи по суті, позовні вимоги задоволено в повному обсязі, то з відповідача на користь держави слід стягнути 50 відсотків суми судового збору, що підлягала сплаті за подання позову у розмірі 454,00 грн. Інша частина судового збору компенсується за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів.

Outcome: approved