Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-08 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позивач свої вимоги обґрунтував тим, що 03.09.2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, що підтверджується письмовою розпискою про отримання позики від 03.09.2014 року, виконаної у присутності двох свідків: [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до умов зазначеного договору позики відповідач позичив у позивача грошові кошти у розмірі 55 000 доларів США, що станом на 27.06.2016 року за офіційним курсом НБУ становить 1 367 850 грн. Згідно зі змістом договору позики, який підтверджується змістом розписки про отримання позики від 03.09.2014 року, відповідач зобов'язувався повернути позивачеві отримані грошові кошти в строк до 03.09.2015 року. Станом на дату звернення до суду з даним позовом відповідач взятих на себе зобов'язань за договором позики не виконав та заборгованості у розмірі 55 000 доларів США станом на 27.06.2016 року не повернув. Позивач стверджував, що розписка відповідача про взяття в борг у позивача грошових коштів у розмірі 55 000 доларів США від 03.09.2014 року підтверджує факт укладання між ним та відповідачем договору позики грошових коштів на строк до 03.09.2015 року та є належним і допустимим доказом, що підтверджує факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів в якості позики. Оскільки на даний час боржник не погасив свій борг, на думку позивача, є всі підстави стягнути з нього грошові кошти у розмірі 55 000 доларів США, що станом на 27.06.2016 року за офіційним курсом НБУ становить 1 367 850 грн. Також на переконання позивача, є підстави для настання для боржника, тобто відповідача, у зв'язку з його невчасним поверненням боргу у вигляді стягнення з нього на користь позивача 3 % річних, розмір яких слід розраховувати за формулою за період з 04.09.2015 року по 27.06.2016 року включно: (3% * суму боргу * кількість прострочених днів) / 365 днів (кількість днів у році) = (0,03 * 1 367 850 грн. * 298) / 365 днів = 33 502,96 грн. Тобто, відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача 3 % річних від суми позики в розмірі 33 502,96 грн. Окрім цього, укладеним між сторонами договором позики розмір процентів за користування чужими грошовими коштами не встановлено, а тому в силу ст. 1048 ЦК України проценти за користування чужими грошовими коштами мають обраховуватись на рівні облікової ставки Національного банку України. Позивач вважав, що розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами здійснюється за наступною формулою: проценти = (сума боргу * облікова ставка НБУ) / 100% / 365 днів * кількість днів заборгованості, тобто, відповідач, зобов'язаний сплатити на користь позивача проценти за користування чужими грошовими коштами (неповернута сума заборгованості) в розмірі 241 715,95 грн. А отже, як вважав позивач, загальна сума заборгованості відповідача перед ним станом на 27.06.2016 року становить 1 643 068,91 грн., з яких: 1 367 850 грн. - сума основного боргу; 33 502,96 грн. - три відсотка річних; 241 715,95 грн. - проценти за користування чужими грошовими коштами. Посилаючись на викладене вище та норми закону, позивач просив суд: стягнути з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 1 367 850,00 грн., три відсотка річних у розмірі 33 502,96 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 241 715,95 грн., а всього 1 643 068,91 грн.; стягнути з відповідача на його користь судові витрати стягнути. Позивач у судове засідання не з'явився, його представник звернулась до суду із заявою про розгляд справи без її участі та участі позивача, просила позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на викладене у позові. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У зв'язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.09.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, що підтверджується письмовою розпискою про отримання позики від 03.09.2014 року, виконаної у присутності двох свідків: [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до умов зазначеного договору позики відповідач позичив у позивача грошові кошти у розмірі 55 000 доларів США, що станом на 27.06.2016 року за офіційним курсом НБУ становить 1 367 850 грн. Згідно зі змістом договору позики, який підтверджується змістом розписки про отримання позики від 03.09.2014 року, відповідач зобов'язувався повернути позивачеві отримані грошові кошти в строк до 03.09.2015 року. Станом на час розгляду справи у суді не було надано відомостей, що відповідач взяті на себе зобов'язання за договором позики виконав та заборгованість у розмірі 55 000 доларів США повернув. Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм та рекомендацій Верховного суду України. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. За правилами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З огляду на ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Зі змісту ст. 612 ЦК України вбачається, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З огляду на ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зважаючи на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 02.07.2014 року у цивільній справі № 6-79цс14, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику». За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З урахуванням проаналізованих правових норм та рекомендацій Верховного суду України в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Розписка відповідача про взяття в борг у позивача грошових коштів у розмірі 55 000 доларів США від 03.09.2014 року підтверджує факт укладання між позивачем та відповідачем договору позики грошових коштів на строк до 03.09.2015 року та є належним і допустимим доказом, що підтверджує факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів в якості позики. Оскільки на даний час боржник не погасив свій борг, є всі підстави стягнути з нього грошові кошти у розмірі 55 000 доларів США, що станом на 27.06.2016 року (з огляду на те, що суд може розглядати справу в рамках заявлених вимог) за офіційним курсом НБУ становить 1 367 850 грн. Більш того, є підстави для настання для боржника, тобто відповідача, у зв'язку з його невчасним поверненням боргу з огляду на вимоги ст. 625 ЦК України цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення з нього на користь позивача 3 % річних, розмір яких слід розраховувати за формулою за період з 04.09.2015 року по 27.06.2016 року включно: (3% * суму боргу * кількість прострочених днів) / 365 днів (кількість днів у році) = (0,03 * 1 367 850 грн. * 298) / 365 днів = 33 502,96 грн. Тобто, відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача 3 % річних від суми позики в розмірі 33 502,96 грн. Окрім цього, укладеним між сторонами договором позики розмір процентів за користування чужими грошовими коштами не встановлено, а тому в силу ст. 1048 ЦК України проценти за користування чужими грошовими коштами мають обраховуватись на рівні облікової ставки Національного банку України. Розрахунок процентів за користування чужими грошовими коштами здійснюється за наступною формулою: проценти = (сума боргу * облікова ставка НБУ) / 100% / 365 днів * кількість днів заборгованості. А отже, відповідач, зобов'язаний сплатити на користь позивача проценти за користування чужими грошовими коштами (неповернута сума заборгованості) в розмірі 241 715,95 грн. Тобто, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем станом на 27.06.2016 року становить 1 643 068,91 грн., з яких: 1 367 850 грн. - сума основного боргу; 33 502,96 грн. - три відсотка річних; 241 715,95 грн. - проценти за користування чужими грошовими коштами. У зв'язку із задоволенням позову на підставі ст. 88 ЦПК України суд покладає на відповідача витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору та підтверджені наявними у справі квитанціями, у сумі 7 165,60 грн. Враховуючи наведені обставини, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02.07.2014 року у цивільній справі № 6-79цс14,

Outcome: approved