Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

У червні 2017 року до Солом`янського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] із даним позовом та просив визнати виконавчий напис, вчинений 03.04.2015 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною за реєстровим №1629, про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у розмірі 148 367,54 грн. таким, що не підлягає виконанню. Позовна заява обґрунтована тим, що наприкінці травня 2017 року, він випадково дізнався про те, що відділом державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві на усе його майно, накладено арешт, та ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження та отримавши відповідні її копії, він дізнався про те, що постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві Пішковцій Оксаною Вікторівною від 26.05.2015 було відкрито виконавче провадження за заявою представника ПАТ КБ «Приватбанк» Несіна К.В. для виконання виконавчого напису приватного нотаріуса дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною за № 1629 від 03.04.2015 (відповідач-2) зі стягнення з нього на користь ПАБ КБ «ПРИВАТБАНК» (відповідач-1) заборгованості в розмірі 148 367 грн. 54 коп., яка згідно із вказаною заявою з посиланням на виконавчий напис нотаріуса, складається із залишку заборгованості за кредитом - 6116 грн. 95 коп., суми заборгованості по відсоткам - 39226 грн. 03 коп., пені - 94340 грн. 39 коп. та штрафу 6984 грн. 17 коп., а також витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису - 1700 грн. Вказав, що постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві Пішковцій Оксаною Вікторівною від 26.05.2015 було накладено арешт на все майно, що належить йому у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору 146 667,54 грн., а постановою того ж державного виконавця від 28.08.2015 виконавчий напис нотаріуса № 1629, виданий 03.04.2015 - було повернуто стягувачу. Позивач посилався на те, що, звертаючись до нотаріуса для отримання виконавчого напису, відповідач-1 вочевидь не повідомив нотаріуса про обставини неодноразового розгляду суді даного питання за його ініціативою, а нотаріус, у свою чергу, належним чином не пересвідчився про безспірність існування зобов`язання і в порушенні вимог ст.ст.87, 88 ЗУ «Про нотаріат» вчинив виконавчий напис із значним перевищенням трирічного строку, з якого у відповідача-1 виникло право вимоги щодо стягнення у безспірному порядку за виконавчим написом боргу за кредитом, а також із значним перевищенням однорічного строку встановленого законом, з якого у відповідача-1 виникло право вимоги щодо стягнення штрафу та пені. Зазначено, що у серпні 2005 року, позивач втратив паспорт громадянина України, після чого негайно, а саме: 11.08.2005 звернувся до відділу ГРФО Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві із заявою про втрату паспорта та 18.08.2005 йому було видано інший паспорт замість втраченого. Пояснив, що влітку 2007 року йому надійшов лист від Українського центру грошових вимог «Ультімо» некоректного змісту в якому, зокрема було зазначено про те, що він має нібито заборгованість перед Приватбанком за договором, який він насправді не укладав, після отримання якого він одразу зателефонував до Ультімо і повідомив про те, що ніякого кредиту не отримував і що у нього був втрачений паспорт, тому просив надіслати йому документи стосовно кредиту, про який йшлося в надісланому листі, в чому йому було відмовлено. Вказав, що після цього він звернувся до МВС України із заявою, в якій зазначив про те, що невідомою йому особою за втраченим ним паспортом було оформлено кредит на його ім`я, на що отримав відповідь від управління ДЗБЕЗ УМВС України в Луганській області від 04.09.2007, в якому його було проінформовано, зокрема про встановлення дати та місця укладання кредитної угоди. Згідно даного повідомлення кредитна угода невстановленою особою була укладена 30.09.05, тобто після втрати ним паспорта. Позивач посилався на те, що в 2009 році він отримав судовий наказ судді Деснянського районного суду м. Києва від 20.03.2009, яким було ухвалено стягнути з нього на користь ПАБ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 30.09.2005 у розмірі 27 727,93 грн. та ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 10.04.2009 вищезазначений судовий наказ було скасовано та роз`яснено відповідачу-1 право звернення до суду в позовному провадженні. Скасовуючи судовий наказ, судом було встановлено спір про право і відсутність права вимоги про стягнення боргу за кредитним договором у безспірному порядку. Зазначено, що в 2012 році ПАБ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до нього про стягнення боргу за цим самим спірним кредитним договором, однак ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.09.2012позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача у судове засідання. Позивач вважає, що рішення (ухвала судді) суду має вищу юридичну силу ніж будь яка дія (відповідний правочин) нотаріуса, а враховуючи те, що ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Мальченко О.В. від 10.04.2009 про скасування судового наказу було встановлено спір про право, відповідач-1 не мав підстави звертатися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису про стягнення боргу за кредитним договором, який він не укладав, у безспірному порядку. З огляду на викладене, позивач вважає, що вказані обставини доводять неможливість стягнення боргу за спірним кредитним договором у безспірному порядку за виконавчим написом нотаріуса. Ухвалою судді від 07.06.2017 у справі відкрито провадження. 09.10.2017 на адресу суду від приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни надійшли заперечення на позов, у якому остання просить відмовити у задоволенні позову. Заперечення обґрунтовані тим, що нотаріус не може бути відповідачем у даній справі, також нотаріус посилався на те, що про будь-які спори, суперечки, судові процеси щодо розміру заборгованості за даним кредитним договором кредитор його не повідомляв, а присутність боржника під час вчинення виконавчого напису не передбачена чинним законодавством. Також зазначено, що предметом спору в цій справі є не дійсний розмір боргу перед кредитором або відсутність такого, дотримання нотаріусом формальностей, передбачених законодавством при вчиненні виконавчого напису. Але помилки при виконанні таких формальностей, навіть якщо б вони і були припущені нотаріусом, за змістом Постанови №2 від 31.01.1992 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» з подальшими змінами не можуть бути самі по собі підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та як роз`яснив Верховний суд, може бути тільки встановлений судом факт відсутності боргу або менший розмір його. Таким чином, тільки один той факт, що позивач доказово не заперечує існування реального боргу, вказаного у виконавчому написі, є підставою для відмови в позові. 23.11.2017 від відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» надійшли заперечення на позов, у яких останній просив відмовити у задоволенні позову, з огляду на безпідставність та необгрунтованість. Зазначено, що матеріали справи не містять доказів недійсності укладення кредитного договору між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» від 30.09.2015, а довідка про втрату паспорта не є належним доказом не підписання позивачем кредитного договору, оскільки, для визначення справжності підпису повинна була б бути проведена експертиза в порядку ЦПК України. Посилається також на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази стосовно звернення позивача до ПАТ КБ «Приватбанк» стосовно розірвання договору або проведення внутрішнього розслідування службою безпеки стосовно не укладання кредитного договору. Крім того, позивач у своєму позові зазначає про втрату лише паспорта, а в кредитній справі банку міститься також належним чином завірена копія ідентифікаційного коду позивача. Відповідач вважає, що посилання позивача про неповідомлення нотаріуса про усі прийняті судові рішення також є необґрунтованими, оскільки, будь-яких рішень стосовно кредитного договору від 30.09.2005 не існує, а наявність ухвали про залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача у судове засідання не перешкоджає повторному зверненню до суду, не є визнанням кредитного договору недійсним та не припиняє договірних зобов`язань, а тому не може бути підставою у відмові видання виконавчого напису. Стосовно безспірності заборгованості вказав, що ним було надано нотаріусу всі необхідні документи відповідно до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а тому підстав вважати незаконність дій нотаріуса немає. Крім того, посилався на те, що строк пред`явлення виконавчого напису закінчився, оскільки виданий він був 03.04.2015, пред`явлений до виконання та повернутий 28.08.2015 з правом повторного пред`явлення та зберігається в архіві банку, що свідчить про відсутність самого предмету спору. Ухвалою суду від 05.04.2018 було задоволено заяву представника позивача - Слободяник Г.-М. С. про витребування доказів у вказаній цивільній справі. Витребовано від приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни належним чином завірені копії документів та матеріалів, на підставі яких вчинявся виконавчий напис від 03.04.2015 №1629. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити, наголошував на тому, що виконавчий напис не є безспірним, а також на пропуск строку позовної давності. Представник АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляду справи у його відсутність. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Треті особи в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, однак, їх неявка не перешкоджає розгляду справи у їх відсутність. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 03 квітня 2015 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис, яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк», за кредитним договором №DNH4KS11800240 від 30.09.2005, грошові кошти у сумі 148 367,54 грн., яка складається з: залишку заборгованості за кредитом - 6116,95 грн., суми заборгованості по відсоткам - 39 226,03 грн., пені - 94 340,39 грн., штрафу - 6984,17 грн. Також було стягнуто з позивача 1700 грн. витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису. Строк, за який проводиться стягнення, становить дев`ять років чотири місяці двадцять сім днів, а саме з 30.09.2005 по 26.02.2015. 26.05.2015 головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві Пішковцій Оксаною Вікторівною було відкрито виконавче провадження №47626938 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису. Також постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві Пішковцій Оксаною Вікторівною від 26.05.2015 було накладено арешт на все майно, що належить позивачу у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору 146 667,54 грн. З матеріалів справи вбачається, що постановою того ж державного виконавця від 28.08.2015 виконавчий напис нотаріуса № 1629, виданий 03.04.2015 - було повернуто стягувачу. Так, позивач вважає вказаний виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, оскільки було пропущено строк позовної давності, у зв`язку з чим, сума, на яку видано виконавчий напис не є безспірною, на що суд зазначає наступне. За загальним правилом статтей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За змістом статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує. Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості боржника, у тому числі і внаслідок цивільно-правової відповідальності, - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої вимоги боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та виходячи з системного аналізу статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс17 та постанові Верховного Суду у справі № 207/1587/16 від 19 вересня 2018 року (провадження № 14-12559св18). Таким чином нотаріус, перш ніж вчинити виконавчий напис, повинен перевірити чи підпадає заявлена вимога під той вид заборгованості, про який йдеться в Переліку №1172, чи подані всі передбачені Переліком документи, чи оформлені такі документи належним чином, чи підтверджують подані документи безспірність заборгованості боржника перед кредитором та прострочення виконання зобов`язання,чи не виник спір між зацікавленими особами, чи не минув встановлений законодавством строк для вчинення виконавчого напису. Аналогічну позицію викладено в ухвалі колегії суддів судової палати цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 01.03.2017 № 201/1662/16-ц. З матеріалів справи слідує і дана обставина була встановлена в судовому засіданні, що приватним нотаріусом при вчиненні виконавчого напису не дотримано вимог щодо безспірності заборгованості відповідача перед банком, у виконавчому написі нотаріуса зазначено період стягнення, який перевищує загальний строк позовної давності, тобто включає вимоги, з дня виникнення яких минуло більше трьох років. Аналізуючи вищезазначене, виконавчий напис може бути вчинений за наявності одночасно двох умов, а саме: з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років та підтверджено безспірність заборгованості. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. З розрахунку заборгованості за кредитним договором № №DNH4KS11800240 від 30.09.2005, вбачається, що станом на 26 лютого 2015 року, позивачем зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконувалося починаючи з 2005 року, кредит та проценти за користування ним не сплачувались. Оскільки, відповідно до умов договору погашення кредиту, процентів та інших платежів повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань. Тобто, починаючи з 2005 року, банк був обізнаний про порушення свого права та у нього виникло право вчиняти дії для захисту порушеного права. Встановивши, що жодного щомісячного платежу на виконання кредитного договору, кінцевий строк погашення кредиту за яким наступив 28 вресня 2007 року, позивач не вносив, і позовна давність за домовленістю сторін збільшена не була, суд приходить до висновку, що з дня виникнення права вимоги на стягнення заборгованості минуло більше трьох років, що виключає можливість її стягнення за виконавчим написом. Також, суд звертає увагу, що частиною другою статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Однак, в порушення вищезазначеної норми, виконавчим написом нотаріуса поза межами річного строку спеціальної позовної давності, з позивача стягнуто заборгованості за період з 30.09.2005 по 26.02.2015. Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а відтак суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. За встановлених обставин оспорюваний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, прийшов до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved