Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.05.2014 р. між ним та відповідачем укладено в простій письмовій формі у вигляді розписки договір позики на суму 12000, 00 Євро, що еквівалентно за курсом НБУ 278868,00 гривень. Позивач вказує, що у березні 2015 року він звернувся із вимогою про повернення суми боргу, яку відповідач - проігнорував та продовжує ухилятись від виконання зобов'язання станом і на сьогоднішній день. За вказаних обставин позивач просить суд примусово стягнути із відповідача на свою користь суму боргу у розмірі, що є еквівалентом боргу у іноземній валюті на час розгляду справи у суді та понесені ним витрати на оплату судового збору у розмірі 2 788, 68 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримав повністю, просить суд такі задоволити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в засідання повторно не з'явився та про причини неявки суд не повідомив, з огляду на що судом постановлено ухвалу від 11.08.2015 року про заочний розгляд даної справи. Як вбачається із матеріалів справи, виходячи з умов правочину розписки та його юридичної природи 25 травня 2014 року між сторонами укладено договір позики у вигляді розписки [PERSON], [INFO], про те, що останній взяв в борг суму коштів в розмірі 12000, 00 Євро під виробництво паливних брикетів, в якому мав намір приймати участь у виробництві, у громадянина [PERSON], [INFO]. У вказаній розписі [PERSON] у зв'язку з нерентабельністю виробництва зобов'язався повернути вищевказану суму, а саме, 12000,00 Євро. Судом з доданої позивачем нотаріально завіреної заяви свідка [PERSON] від 10.08.2015 року встановлено, що позивач у присутності [PERSON] у травні 2014 року передав відповідачу під розписку грошові кошти у сумі 12000,00 Євро, а у березня 2015 року вимагав повернення вказаного боргу. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вбачається із ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частина друга вказаної статті передбачає, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З контекстного аналізу змісту ч. ч. 1, 2 ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Саме такого правового висновку про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України дійшов Верховний Суд України в постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Водночас, предметом договору позики є іноземна валюта. Стаття 192 ЦК України визначає, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці 4 п. 1 ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Статтею 524 ЦК України встановлено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Частиною 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За наведених вище обставин, подана позивачем розписка від 25.05.2014 р. підтверджує укладення договору позики. Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України при не встановленні строку виконання боржником зобов'язання, такий визначається моментом пред'явлення вимоги, яку кредитор має право пред'являти у будь-який час, а зобов'язання повинне бути виконано боржником у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги. Оскільки така вимога заявлена позивачем до відповідача ще у березні 2015 року, однак, станом на день звернення з позовом не була відповідачем виконана, майнові права позивача як позикодавця порушені відповідачем та підлягають захисту в порядку цивільного судочинства шляхом задоволення позовних вимог. Так як сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті - євро, то з відповідача відповідно до ч. 2 ст. 524, ч. 2 ст. 533 ЦК України слід стягнути кошти, в розмірі, який відповідає еквіваленту суми в євро на день подання позову - 10.06.2015 року (EUR - 1 ЄВРО - 23.813344), в межах заявленої суми 278868,00 грн. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином з [PERSON] на користь позивача належить стягнути понесені ним судові витрати - судовий збір в сумі 2788, 68 грн.

Outcome: approved