Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва із заявою у якій просить зняти арешт з квартири [ADDRESS] , накладений постановою районного відділу ДВС Мінського районного управління юстиції м. Києва № 43/8 від 20.09.2000 року. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що реалізуючи право на спадкування майна після смерті матері, яке складається із 1/3 частин вищезазначеної квартири у нотаріуса дізналась, що на квартиру накладено арешт. Позивач вказувала, що 23.04.1999 року вона, її матір [PERSON] , та дочка [PERSON] , у рівних долях купили у [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 23.04.1999 року. 26.04.1999 року було виписано реєстраційне посвідчення, яким Київське міське бюро технічної інвентаризації посвідчує, що квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях, як особиста власність на підставі Договору купівлі-продажу. Позивач вказує, що Районним відділом ДВС Мінського районного управління юстиції м. Києва винесено постанову від 20.09.2000 року про арешт квартири [ADDRESS] незаконно, оскільки виносилась така постанова відносно попереднього власника [PERSON] , який втратив право власності на вказану квартиру ще 23.04.1999 року. Позивач вважає, що за таких обставин, арешт на квартиру [ADDRESS] є безпідставним. Позивача в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала суду заяву, у якій підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник Оболонського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки до суду не повідомили. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки не повідомила. Дослідивши матеріали справи та подані докази, суд встановив наступне. Із договору купівлі продажу квартири вбачається, що 23.04.1999 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у рівних долях купили у [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.20) 26.04.1999 року було виписано реєстраційне посвідчення, яким Київське міське бюро технічної інвентаризації посвідчує, що квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях, як особиста власність на підставі Договору купівлі-продажу (а.с.22). Відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2019 № 13670 від 26 квітня 2019 року наданої згідно з даними реєстрових книг Бюро, квартира [ADDRESS] , на праві власності зареєстрована за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (в рівних долях) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Авдієнком В.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 23 квітня 1999 року № 818 (а.с.24). Виходячи з вищевикладеного вбачається, що станом на 26.04.1999 року повноправними власниками кварти [ADDRESS] в рівних долях були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Із матеріалів справи вбачається, що Районним відділом ДВС Мінського районного управління юстиції у м. Києва винесено постанову від 20.09.2000 року про арешт на квартиру [ADDRESS] , в якій зазначено боржником [PERSON] , а також, що частина вказаної квартири належить саме йому. Зазначені вище відомості підтвердженні постановою про арешт майна боржника [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження від 20.09.2000 року, наданою на запит суду Одинадцятою Київською державною нотаріальною конторою. Із відповіді Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 15.05.2019 року вбачається, що у відділі не перебувають на примусовому виконанні виконавчі провадження відносно [PERSON] , надати більш детальну інформацію в межах якого виконавчого провадження накладався арешт не є можливим, оскільки виконавче провадження знищено, у зв`язку із закінченням терміну зберігання (а.с.26). Із відповіді Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 23.12.2019 року вбачається, що у відділі не перебувають на примусовому виконанні виконавчі провадження за якими боржником/стягувачем є [PERSON] чи [PERSON] (а.с.42). Таким чином, з вищенаведеного відслідковується, що арешт на квартиру [ADDRESS] , накладався після того як [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях стали власниками цієї квартири, і не мають будь-якого відношення до зобов`язань зазначених у постанові районного відділу ДВС Мінського районного управління юстиції у м. Києва від 20.09.2000 року, а тому відсутні правові підстави для існування вказаного арешту. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини безпідставності арешту не спростовані жодними належними та допустимими доказами. Судові витрати позивач з відповідача стягувати не просить. На підставі викладеного,

Outcome: approved