Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що він є власником 1/5 частина квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 04 квітня 2003 року. Іншими співвласниками цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності від 04 квітня 2003 року є [PERSON] (2/5 частини квартири), [PERSON] (1/5 частина квартири) та [PERSON] (1/5 частина квартири). У спірній квартирі крім нього зареєстровані його дружина [PERSON] , донька [PERSON] , син [PERSON] та син [PERSON] (відповідач у справі). Відповідач не проживає у квартирі, витрат по утриманню квартири не несе, його особистих речей в ній немає. У 2011 році останній переїхав з цієї квартири в окреме житло. Перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу не чиниться. Просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 22 січня 2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. З відзиву на позовну заяву відповідача вбачається, що він фактично не проживає в спірній квартирі більше 10 років та не бере участі в її утриманні, проте він вважає, що в особи має бути зареєстроване місце проживання, а тому заперечує проти заявлених позовних вимог (а.с. 73-75). Треті особи у судове засідання не з`явились, подали до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність (а.с. 70-72). Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить 1/5 частина квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 04 квітня 2003 року (а.с. 21). Відповідно до договору дарування від 22 липня 2016 року [PERSON] подарував [PERSON] 1/5 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 20). Іншими співвласниками цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності від 04 квітня 2003 року є [PERSON] (2/5 частини квартири), [PERSON] (1/5 частина квартири) та [PERSON] (1/5 частина квартири). У спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 22 січня 2021 року (а.с. 22). Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Позивач посилається на те, що відповідач не проживає у квартирі, витрат по утриманню квартири не несе, його особистих речей в ній немає. У 2011 році останній переїхав з цієї квартири в окреме житло. Перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу не чиниться. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З відзиву на позовну заяву відповідача вбачається, що він фактично не проживає в спірній квартирі більше 10 років та не бере участі в її утриманні, проте він вважає, що в особи має бути зареєстроване місце проживання, а тому заперечує проти заявлених позовних вимог. Встановлено, що відповідачем не заперечується факт його не проживання у спірній квартирі понад один рік. Оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що відповідач не проживає у спірній квартирі більше одного року без поважних причин, а тому вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом підлягає задоволенню. З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову, стягненню з [PERSON] на користь держави підлягає 908 гривень судового збору.

Outcome: approved