Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовом, з урахуванням уточнень поданих до суду 13.09.2016, до [PERSON] та [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS], яка належить йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON], 10 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 294, зареєстровано в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 23.04.2007. У вказаній квартирі позивач зареєстрований і постійно проживає. Також у вказаній квартирі залишається зареєстрованим відповідач [PERSON], а також зареєстрований відповідач [PERSON], яка є колишньою дружиною позивача. У вказаному житловому приміщенні відповідачі не проживають з березня 2007 року, їх особистих речей у квартирі немає. Позивач одноособово сплачує комунальні платежі та утримує житло, відповідачі витрат на утримання житла не здійснюють, ніяких претензій до позивача не висувають. Фактичне місцеперебування відповідачів позивачу не відомо. Через наявність реєстрації відповідачів у квартирі позивача, останній не має можливості у повній мірі розпоряджатися своєю власністю, а саме, не може продати квартиру. Посилаючись на викладене вище, позивач просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири за адресою: [ADDRESS]. Позивач та його представник у судове засідання не зявились, при цьому 13.09.2016 представник позивача звернувся до суду із заявою, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд розглядати справу за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявились, причини неявки суду не повідомили, про час і місце судового розгляду справи 13.09.2016 були повідомлені в порядку ч. 9 ст. 74 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), через оголошення у пресі, а саме: газеті Рідне Прибужжя № 33 від 18.08.2016 року. Ухвалою суду постановлено проводити заочний розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке: 10.04.2007 між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі продажу квартири № 74, що знаходиться в селі Надбузькому Миколаївського району Миколаївської області по вулиці Леніна № 1. Вказаний договір купівлі-продажу квартири посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 294, а також зареєстровано в Миколаївському бюро технічної інвентаризації 23.04.2007 за № 32. Позивач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. У вказаній квартирі позивач зареєстрований і постійно проживає. Також у квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстровані відповідачі [PERSON], колишня дружина позивача та [PERSON], колишній власник квартири, а також колишня теща позивача, що підтверджується довідкою № 360 від 03.03.2016, виданою виконавчим комітетом Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області. Так, з 19.08.2005 позивач перебував у шлюбі з відповідачем [PERSON]. Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12.01.2016 у справі № 480/2419/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 19 серпня 2005 року (актовий запис № 819) розірвано. Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 05 травня 2016 року у справі № 480/451/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, визнано квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON], [INFO]. Згідно з Актом про не проживання від 19.04.2016, складеного та підписаного членами комісії у складі: депутата Надбузької сільської ради [PERSON], соціального працівника [PERSON], а також сусідів: [PERSON]; [PERSON], відповідачі [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у квартирі за адресою: [ADDRESS], не проживають з 2007 року. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Право власника на проживання в належному йому житлі нерозривно повязане з правом власності на будинок, квартиру, а тому в разі припинення права власності на будинок (квартиру) припиняється і право власника на проживання (користування) у цьому житлі. За таких обставин, з укладенням відповідачем [PERSON] договору купівлі-продажу квартири, право власності відповідача на це майно припинено. Отже, втрата права користування відповідачем [PERSON] житловим приміщенням квартирою за адресою: [ADDRESS], є наслідком припинення права власності відповідача на це житлове приміщення. За таких обставин, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Статтями 150, 156 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім'ї власника належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування житловим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК України. Відповідно до положень ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 405 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України суд визнає позов в частині вимог про визнання [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, таким, що підлягає задоволенню, так як у справі встановлений факт непроживання відповідача [PERSON] за вказаною вище адресою з 2007 року, тобто більш ніж один рік, будь-яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом не встановлено, що підтверджується відповідним змістом письмових доказів у справі, а також наявність у позивача законних підстав на вимогу про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. За таких обставин позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved