Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-01 00:00:00

У травні 2019 р. позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, неодноразово його уточнюючи, останній раз 09.07.2019 р.. В обґрунтування позову зазначив, що він з 21.09.1982 р. по 10.07.1985 р. працював помічником машиніста екскаватора в кар`єрі, а з 10.07.1985 р. по 31.12.2009 р. машиністом екскаватора в Першотравневому кар`єрі ПрАТ «Північний ГЗК». Звільнився із підприємства 31.12.2009 р., за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Рішенням лікувально-експертної комісії Науково-дослідницького інституту промислової медицини від 19.08.2010 р. йому були встановлені професійні захворювання за діагнозами: - вібраційна хвороба першої - другої стадії, з церебральним ангіодистонічним синдромом, полірадикулонейропатією, з вираженим порушенням біомеханіки хребта та стійким больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді двобічного плечелопаткового періартрозу другого ступеню та деформуючий артроз дрібних суглобів кистей. Висновком МСЕК від 20.10.2010 р., йому було вперше встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 35% по вібраційній хворобі, та третю групу інвалідності. При наступних переоглядах відсоток втрати професійної працездатності не змінювався, і 08.10.2013 р. йому було безстроково встановлено 35% втрати професійної працездатності та 3-я група інвалідності. У зв`язку з професійними захворюваннями йому спричинена моральна шкода, так як змінився його звичний спосіб життя. Він постійно відчуває біль в шийному відділі хребта, в попереково-крижовому відділі хребта, слабкість в руках, біль в кистях, оніміння пальців. Він змушений постійно лікуватися. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя. Просить стягнути з відповідача 190000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача надав відзив на позов, в якому зазначив, що позивач працював на підприємстві відповідача помічником машиніста та машиністом екскаватора, зайнятим повний робочий день в кар`єрі у період з 21.09.1982 р. по 31.12.2009 р.. Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання, за результатами атестації робочих місць умови праці на робочому місці позивача відносяться до 3-го класу 2 ступеню (шкідливі). Основним фактором, який збільшує ризик виникнення професійного захворювання є тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці. Стаж роботи позивача в шкідливих умовах праці складає більше 27 років. Однак, тривалість роботи працівника в шкідливих мовах праці залежить виключно від нього самого і не залежить від роботодавця. Під час прийому на роботу, а також після кожної атестації робочих місць, які проводились у 1994, 2001, 2005 та 2010 р. р., відповідач повідомляв позивача під розписку про умови праці, наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. За роботу в таких умовах праці, відповідач надавав позивачу встановлені чинним законодавством і колективним договором пільги і компенсації, оплату праці у підвищеному розмірі, додаткові відпустки, профілактичне харчування. Позивачу у 2006 р. була призначена пенсія за Списком № 1, і він міг перейти на іншу роботу, не пов`язану з впливом шкідливих виробничих факторів, проте він ще тривалий час продовжив працювати в шкідливих умовах праці. Вказане свідчить про те, що існує причинно-наслідковий зв`язок між професійним захворюванням і діями самого потерпілого, які виражаються у продовженні роботи в шкідливих умовах праці. Позивачем не доведено характер і обсяг своїх моральних, фізичних чи душевних страждань. Просить відмовити [PERSON] в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] в період з 21.09.1982 р. по 10.07.1985 р. працював помічником машиніста екскаватора в кар`єрі, а з 10.07.1985 р. по 31.12.2009 р. машиністом екскаватора в Першотравневому кар`єрі ПрАТ «Північний ГЗК». Звільнився із підприємства 31.12.2009 р., за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. (а.с. 6-7). Працюючи у відповідача протягом тривалого часу 27 років 3 місяці, в умовах впливу шкідливих факторів, позивач отримав професійні захворювання та висновком МСЕК від 20.10.2010 р. [PERSON] було первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 35% по вібраційній хворобі та третю групу інвалідності. При наступних переоглядах відсоток втрати професійної працездатності не змінювався, і 08.10.2013 р. йому було безстроково встановлено 35% втрати професійної працездатності та 3-я група інвалідності. (а.с. 8-11). Із дослідженого акту розслідування хронічного професійного захворювання, складеного 16.09.2010 р. слідує, що позивачу встановлено діагноз: вібраційна хвороба першої - другої стадії, з церебральним ангіодистонічним синдромом, полірадикулонейропатією, з вираженим порушенням біомеханіки хребта та стійким больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді двобічного плечелопаткового періартрозу другого ступеню та деформуючий артроз дрібних суглобів кистей (а.с. 8-9). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з акту розслідування хронічного професійного захворювання, складеного 16.09.2010 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є те, що в процесі роботи позивач підпадав під дію на організм вібрації, рівні якої перевищували гранично - допустимий рівень, в результаті порушення посадовими особами, тобто керівництвом підприємства відповідача, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Посилання представника відповідача на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці, та що саме його дії стали причиною професійного захворювання, безпідставні та суперечать викладеному. Отже,\~враховуючи те,\~що позивачу\~встановлено 35\~%\~втрати працездатності\~безстроково,\~а також\~характер захворювань,\~пов`язаних із\~спричиненням профзахворюваннями\~фізичних і\~моральних страждань\~позивачу,\~їх тривалість\~і тяжкість,\~істотність вимушених\~змін у\~його життєвих\~і виробничих\~стосунках,\~конкретних обставин\~по справі,\~і наслідків,\~що наступили,\~суд вважає,\~що [PERSON] \~має право\~на відшкодування\~з боку\~відповідача моральної\~шкоди,\~так як\~факт заподіяння\~позивачеві моральної\~шкоди наявний.\~Вінзмушений\~змінити звичний\~спосіб життя\~ постійно\~лікуватися.\~Всі ці\~обставини дуже\~ускладнюють його\~життя,\~створюючи почуття\~пригніченості,\~психологічного дискомфорту,\~що призводить до моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок його життя, порушили його нормальні життєві зв`язки, для чого він повинен прикладати значні додаткові зусилля для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, необґрунтовано завищений. Тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,\~характер та\~глибину його\~фізичних,\~душевних страждань\~від одержаного\~профзахворювання,\~тривалість лікування,\~втрату можливості\~його повної\~трудової та\~соціальної реабілітації,\~що призвело\~до значних\~змін його\~життєвих зв`язків,\~що потребує\~від нього\~додаткових зусиль\~для організації\~свого життя,\~ вважає,\~що \~для відшкодування\~моральної шкоди\~на користь\~позивача,\~виходячи з\~міркувань розумності,виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 50000 грн. за встановлені 35 % втрати професійної працездатності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 768,80 грн. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial