Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до публічного акціонерного товариства «Київсоюзшляхпроект» (далі по тексту - відповідач) про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, вихідної допомоги, компенсації втрати частини доходу. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працювала на посаді інженера комп'ютерних систем технічного відділу ПАТ «Київсоюзшляхпроект» з 02.08.2010 року по день звільнення 28.04.2016 року у зв'язку із невиплатою заробітної плати. Позивач зазначала, що при звільненні з нею не було проведено повного розрахунку, а також не виплачено нараховану заробітну плату за період з 01.12.2013 року по 28.04.2016 року в сумі 73802,25 грн. Посилаючись на викладене, а також вимоги ст.ст. 116, 17 КЗпП України, позивач просила суд, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 14.07.2016 року, стягнути з ПАТ «Київсоюзшляхпроект» на її користь 73802,25 грн. нарахованої до сплати, але невиплаченої заробітної плати, 9261,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.04.2016 року по 14.07.2016 року без вирахування податку та інших обов'язкових платежів та 22652,25 грн. компенсації втрати частини грошового доходу у зв'язку із порушенням строків виплати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечувала. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, письмових заперечень чи пояснень по суті позовних вимог до суду не надав. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що Позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі Наказу № 76-ос від 03.08.2010 року [PERSON] було прийнято на постійну роботу на посаду інженера комп'ютерних систем в технічний відділ (а.с. 14). Наказом ПАТ «Київсоюзшляхпроект» від 28.04.2016 року № 29-ос [PERSON] було звільнено з посади інженера комп'ютерних систем за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України у зв'язку із невиплатою заробітної плати (а.с. 16). Приписами ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовій виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Положеннями ст. 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці»). Згідно Довідки ПАТ «Київсоюзшляхпроект» від 11.05.2016 року № 44 станом на 11 травня 2016 року заборгованість ПАТ «Київсоюзшляхпроект» по виплаті заробітної плати становить 73802,25 грн. (а.с. 17). Як зазначалось вище, [PERSON], було звільнено з роботи, проте розрахунок при звільненні з нею не проведено, що є порушенням вимог ст. 47, 116КЗпП України, оскільки власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок в день звільнення, а якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Разом з тим, на час розгляду справи відповідач не надав до суду жодних доказів, які б свідчили про виплату позивачу нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а також доказів щодо причин та підстав арешту його рахунків і неможливості проведення виплат. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню нарахована, але невиплачена заробітна плата у розмірі 73802,25 грн., з якої вже вирахувано податки та інші обов'язкові платежі за період з 01.12.2013 року по 28.04.2016 року. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем при звільненні за період з 29.04.2016 року по 14.07.2016 року в сумі 9261,00 грн., суд виходить з наступного. Як зазначив позивач, при звільненні станом на 28.04.2016 року, відповідач безпідставно не виплатив їй нараховану заробітну плату за період з 01.12.2013 року по 28.04.2016 року в загальному розмірі 73802,25 грн., що також підтверджується ПАТ «Київсоюзшляхпроект» від 11.05.2016 року № 44 (а.с. 17) У цій же довідці зазначено суми нарахованого доходу за кожен місяць за період з грудня 2013 року по квітень 2016 року включно. Відповідно до розрахункових листків за лютий та березень 2016 року, за останні два повних робочі місяці, протягом яких працювала позивач, їй було нараховано заробітну плату в сумі 3308,10 грн. за лютий 2016 року та 3308,10 грн. за березень 2016 року, в зв'язку із чим середньоденний заробіток склав 189,00 грн. Згідно рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу Законів про працю України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці». Конституційний Суд України дійшов до висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій ст.2 33 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до ч. 2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 «У справі за конституційним зверненням громадянина України щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу», в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Згідно з ст.25 Закону України «Про оплату праці» забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. Забороняються відрахування із заробітної плати, метою яких є пряма чи непряма сплата працівником роботодавцю чи будь-якому посередникові за одержання або збереження роботи. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З матеріалів справи вбачається, що Позивач був звільнений з роботи з 28.04.2016 року згідно Наказу від 29-ос від 28.04.2016 року, разом з тим, в матеріалах справ відсутні відомості про виплату позивачу при звільненні заборгованості по заробітній платі, станом на час винесення рішення розрахунку по заробітній платі відповідач перед позивачем не провів. Доказів зворотного відповідачем не надано та матеріали справи не містять. Згідно з ч.ч. 1-2 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно Постанови Верховного Суду України в справі № 6-76цс14 від 02.07.2014 року встановлено, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. З урахуванням встановлених судом обставин справи, на підставі наявних у справі доказів, в межах заявлених позивачем вимог, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по виплаті заробітної плати при звільненні за період з 29.04.2016 року по 14.07.2016 року є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню в сумі 9261,00 грн. що відповідає розрахунку здійсненому позивачем. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Згідно п.3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. №159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Пунктом 4 Порядку визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. З урахуванням наведеного, перевіряючи розрахунок, здійснений позивачем, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини заробітної плати за нараховану і невиплачену заробітну плату (73802,25 грн.) відповідно до індексу зростання цін, в межах заявлених позовних вимог станом на 14.07.2016 року на загальну суму 22652,25 грн. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 73802,25 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, з якої вже вирахувано податки та інші обов'язкові платежі за період з 01.12.2013 року по 28.04.2016 року, 9261,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.04.2016 року по 14.07.2016 року без вирахування податку та інших обов'язкових платежів та 22652,25 грн. компенсації втрати частини грошового доходу у зв'язку із порушенням строків виплати В порядку, визначеному ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1057,15 грн., виходячи із розміру позовних вимог, які задоволено судом. Виходячи з наведеного, на підставі ст.ст. 47, 94, 115, 116, 117, 233 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 21,24,25 Закону України «Про оплату праці» з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», та

Outcome: approved