Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернувся через свого представника [PERSON] до Радехівського районного суду Львівської області із позовом до Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно. Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що [INFO] року в селі Стоянів Радехівського району Львівської області померла баба позивача [PERSON]. Як стверджує представник позивача, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. До складу спадкового майна, окрім іншого, входило нерухоме - житловий будинок № [ADDRESS], земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 1,5832 га та 2,3450 га, розташованих на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області. Представник позивача зазначає, що на випадок своєї смерті [PERSON] зробила розпорядження у вигляді заповіту, посвідченого секретарем Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області та зареєстрованого в реєстрі за № 37. Згідно змісту даного заповіту, окрім іншого, [PERSON] заповіла позивачу належний їй на праві приватної власності житловий будинок. Даний заповіт не був предметом оскарження, не був визнаний недійсним як односторонній правочин за рішенням суду, яке набрало законної сили. Також даний заповіт не скасовувався заповідачем шляхом видачі нового заповіту. Як вказує представник позивача, позивач, як спадкоємець, прийняв спадщину після смерті спадкодавця шляхом постійного проживання на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем. За твердженням представника позивача, нотаріус в усній формі відмовляється видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом по причині відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно, що відкрилася після смерті батька позивача, а також відмовляється видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом по причині відсутності доказів прийняття спадщини, що відкрилася після смерті матері позивача. За таких обставин позивач не вбачає іншого дієвого виходу з ситуації, що наразі склалася, не інакше як звернутися до суду з даним позовом з метою захисту свого невизнаного майнового права. Позивач до суду не з'явився, хоча була належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив. Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. Однак, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач до суду свого представника не направив, однак, був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи. Проте, подав заяву про розгляд справи за відсутності своїх представників, позовні вимоги підтримує і просить задовольнити позов в повному обсязі. Суд вважає, що неявка сторін та їх представників, повідомлених належним чином про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглянути дану заяву по суті спору за наявними у ній матеріалами. Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи позовної заяви та наявні в матеріалах докази на предмет відповідності вимогам належності та допустимості, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення повністю з огляду на таке. Судом встановлено, що [INFO] року померла [PERSON]. Відповідно до п. 1 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України ( 435-15 ) (далі - ЦК), законами України від 2 вересня 1993 року N 3425-XII ( 3425-12 ) «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року N 2709-IV ( 2709-15 ) «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК ( 435-15 ), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Таким чином, на думку суду, спірні правовідносини щодо спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті [PERSON], регулюються чинним Цивільним кодексом України, оскільки спадщина після її смерті відкрилася і була прийнята після 01 січня 2004 року. Судом встановлено, що до складу спадщини, яка залишилася після смерті спадкодавця, [PERSON], входило також право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,3450 га, розташованих на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області. Право власності спадкодавця на дане нерухоме майно підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 18 вересня 1998 року Радехівською районною державною адміністрацією Львівської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2280 (а.с.12). Судом встановлено, що до складу спадщини, яка залишилася після смерті спадкодавця, [PERSON], входило також право власності на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 1,5832 га розташованих на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області. Окрім того, судом встановлено, що до складу спадщини, яка залишилася після смерті даного спадкодавця, входив також і житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами № [ADDRESS] (а.с.6-9). Судом встановлено, що [PERSON] набула право власності за життя на земельні ділянки загальною площею 1,5832 га та на вищезазначений житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами в порядку спадкування після смерті 15 травня 2013 року в селі Стоянові Радехівського району Львівської області свого чоловіка [PERSON] (а.с.5). А саме [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину своєчасно та належним чином шляхом постійного проживання на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем. Однак, [PERSON] за життя не встигла оформити спадкових прав на нерухоме майно, належне за життя [PERSON], оскільки вже [INFO] року померла. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 1 свого листа від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначив, що при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Відповідно до ч. 1. ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1,2. ст.1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). В силу вимог частин 1, 2 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. В силу вимог ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Частиною 1 ст. 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Судом встановлено, що спадкодавець, [PERSON], за свого життя склала заповіт на частину належного їй на праві власності майна - житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами. Таким чином за наявності заповіту спадкодавця суд приходить до висновку, що спадкування частини майна даного спадкодавця мало місце за заповітом, а решта, яка не охоплювалася таким заповітом, спадкувалося спадкоємцем за законом. Матеріали даної справи не містять будь-яких доказів визнання такого заповіту недійсним в судовому порядку чи подальшого скасування такого заповіту заповідачем шляхом видачі нового заповіту. Зміст заповіту також не дає підстав вважати, що позивач, як спадкоємець за заповітом та законом, був позбавлений спадкодавцем, як заповідачем, спадщини. В силу вимог ч.1 ст.1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Судом встановлено, що позивач, як спадкоємець за законом та заповітом прийняв спадщину своєчасно та належним чином, а саме шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до частини 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. В той же час наявність інших спадкоємців за законом, які прийняли спадщину у встановлений законом строк та належним чином, судом не було встановлено. А відтак суд вважає, що Стоянівська сільська рада Радехівського району Львівської області, як орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, є належним відповідачем у даній справі з огляду на характер спірних правовідносин та підстави заявленого позову. Судом також встановлено, що у нотаріус відмовляє позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Судом встановлено, що відповідач визнав повністю заявлений стороною позивача позов шляхом подання суду заяви у письмовій формі. Положеннями ст. 174 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. В силу вимог ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. За таких обставин, на переконання суду, визнання позову відповідачем є його процесуальним правом, передбаченим процесуальним законодавством у ст.ст. 31 та 174 ЦПК України. І таким правом щодо предмета спору відповідач розпоряджається на власний розсуд. Судом встановлено, що представник відповідача, який підписав заяву про визнання позову не обмежений у повноваженнях на вчинення такої процесуальної дії. Судом також встановлено, що визнання відповідачем позову жодним чином не суперечить закону, а також жодним чином не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду. Отже суд приходить до висновку, що внаслідок відкриття після смерті спадкодавця спадщини, прийнятої позивачем, відбувся перехід від спадкодавця до позивача, як спадкоємця, права власності на нерухоме майно, яке є предметом спору у даній справі. А відтак, суд вважає, що заявлений у даній справі позивачем позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення повністю.

Outcome: approved