Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Юнілайф.ПВ», в якому просить суд: визнати наказ відповідача від 08.04.2019 р. про звільнення його з роботи на підставі пункту 4 частини 1 статті 4 КЗпП України - незаконним; зобов`язати відповідача поновити його на посаді комірника ТОВ «Юнілайф.ПВ»; зобов`язати відповідача сплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 53622,50 грн; зобов`язати відповідача відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 8000,00 грн; стягнути з відповідача судові витрати по справі у розмірі 920,00 грн. Позов обґрунтовано тим, що з жовтня 2016 року по 08 квітня 2019 року позивач працював у товаристві з обмеженою відповідальністю «Юнілайф.ПВ» на посаді комірника. 25.02.2019 року позивачем заздалегідь була написана заява про надання відпустки без збереження заробітної плати, строком на три дні, а саме з 01.04.2019 року по 03.04.2019 року, включно, у зв`язку із сімейними обставинами, так як батько позивача - [PERSON] з 01.07.2010 року є інвалідом першої групи загального захворювання та потребує постійного стороннього догляду. Надання зазначеної відпустки на три дні без збереження заробітної плати позивач узгодив зі своїм безпосереднім керівником - замісником директора ТОВ «Юнілайф.ПВ» [PERSON] та директором «Юнілайф.ПВ» [PERSON] , які завізували його письмову заяву про надання відпустки, яку позивач потім передав до відділу кадрів для виготовлення відповідного наказу. В період з 01.04.2019 по 03.04.2019 позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати. 04.04.2019 року, 05.04.2019 року та 08.04.2019 року позивач працював у звичному порядку, відпрацював повні робочі дні. 08.04.2019 року в кінці робочого дня начальник охорони ТОВ «Юнілайф.ПВ» [PERSON] повідомив позивачу, що той звільнений з роботи за прогули та запропонував надати письмове пояснення щодо відсутності на роботі в період з 01.04.2019 року по 03.04.2019 року включно. Позивач відмовився надавати письмові пояснення, після чого [PERSON] повідомив, що з 09.04.2019 року позивач не має права заходити на територію товариства, оскільки він вже не є працівником ТОВ «Юнілайф.ПВ». Позивач вважає рішення відповідача про його звільнення незаконним, оскільки погоджував свою відпустку на три дні без збереження заробітної плати зі своїм керівництвом. За час вимушеного прогулу відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток. У зв`язку з незаконним звільненням, позивачу була завдана моральна шкода, яку він оцінює у 8000 грн. Також за підготовку адвокатом позовної заяви, позивач поніс судові витрати в розмірі 920 грн. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали. Окрім доводів позовної заяви зазначили, що за відсутність на роботі з 01.04.2020 року по 03.04.2020 року включно до позивача було застосовано такий вид стягнення як догана, а потім і звільнення, що суперечить Конституції України та є подвійною відповідальністю. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Згідно відзиву на позов від 02.07.2019 року просив відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. У судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , яка показала, що працює комірником готової продукції в ТОВ «Юнілайф.ПВ». Свідок показала, що бачила як позивач писав заяву на відпустку за власний рахунок та на перекурі зазначав, що хоче поїхати на відпочинок зі своєю дівчиною. Свідок [PERSON] , яка працює керівником ТОВ «Юнілайф.ПВ» у судовому засіданні показала, що позивач звертався із заявами про надання відпусток у зв`язку із сімейними обставинами. При цьому на другу заяву [PERSON] повідомила позивачу, що йому відмовлено. Позивач почав сперечатись, вів себе зухвало. В цей час зайшов начальник охорони - [PERSON] та бачив як вів себе позивач. Також надала суду оригінал та копію особової картки позивача. При повторному допиті свідок [PERSON] суду пояснила, що на відеозаписі, який надав позивач, вона обмовилась стосовно того, що його було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани та пояснила, що такого наказу не було. Також суду пояснила, що було 2 накази про звільнення: один тривалого зберігання, а другий - тимчасового, але обидва про звільнення позивача. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що позивач не з`являвся на роботу протягом трьох робочих днів. На заяві позивача про надання відпустки за власний рахунок була віза директора про відмову у зв`язку із виробничою необхідністю. У позивача намагались з`ясувати чому він був відсутній на роботі, пропонували надати письмові пояснення, охорона його привела в кабінет, він відмовився від дачі пояснень. [PERSON] був присутній коли позивачу намагалися вручити наказ про звільнення, однак не бачив коли з ним розраховувалися та намагалися віддати трудову книжку. Також пояснив, що чув, як позивачу говорили про те, що йому відмовлено у наданні відпустки на три дні. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює виконавчим директором, раніше у позивача була догана за прогул, у березні 2019 року [PERSON] (менеджер по персоналу) приносила йому дві заяви позивача на відпустку: одна на один день, а друга на три дня. По першій заяві на один день йому задовольнили, а по другій, на три дня, йому було відмовлено. Він з комісією їздив до дому до позивача, проте, останнього вдома не було. Коли після прогулів , 04.04.2019 позивачу запропонували надати письмові пояснення, останній відмовився їх надавати. Було проведено службове розслідування. Позивач виправдувальних документів не надав, тому за результатами розслідування було вирішено його звільнити. Позивачу надсилали листи та пропонували забрати трудову книжку, проте останній листи не отримував та трудову книжку відмовляється отримати. Рішення про звільнення приймав генеральний директор. Позивача було ознайомлено з наказом про звільнення, але він відмовився його підписати. Заслухавши пояснення сторін, відібравши покази у свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків. Як передбачено у ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В статті 43 Конституції України закріплені положення про те, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю та гарантує захист від незаконного звільнення. Судом встановлено, що з 08.02.2017 року позивача було прийнято на роботу в ТОВ «Юнілайф.ПВ» на посаду комірника, що підтверджується копією наказу № 15К від 07.02.2017 року та копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.40,68). Згідно копії наказу № 25 К/ТР про припинення трудового договору від 08.04.2019 року позивача було звільнено за прогул без поважних причин у відповідності до п. 4 ст. 40 КЗпП України, підстава звільнення: доповідна зап. Директора виконавчого; акти про відсутність [PERSON] на роботі 01.04.2019, 02.04.2019, 03.04.2019, акт про відмову [PERSON] дати письмове пояснення (а.с.69). Копію даного наказу позивачу було направлено поштою 08.04.2019 року, що підтверджується копією супровідного листа вих. № 82 від 08.04.2019 року, копією опису, копією квитанції та конверту (а.с.70,71,72,73). За приписами пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. У позовній заяві та у відзиві на позов сторони не заперечують ті обставини, що позивач був відсутній на робочому місці з 01 квітня 2019 по 03 квітня 2019 року включно, що відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Як вбачається з копії письмової заяви від 07.03.2019 року, позивач [PERSON] звернувся до директора ТОВ «Юнілайф.ПВ» [PERSON] з проханням надати йому відпустку без збереження заробітної плати з 01.04.2019 по 03.04.2019 у зв`язку із сімейними обставинами. На зазначеній заяві міститься відмітка керівника підприємства від 07.03.2019 року - «Відмовити» (а.с.33). Суд приймає до уваги, що у вищевказаній заяві позивачем не зазначено, що останній просить надати йому відпустку без збереження заробітної плати для догляду за хворим рідним по крові або по шлюбу. Також заява не містить списку доданих документів, включаючи висновок медичного закладу про необхідність стороннього догляду. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів того, що позивачу була надана відпустка без збереження заробітної плати з 01 квітня 2019 по 03 квітня 2019 року включно, стороною позивача не надано. Тому, суд приходить до висновку, що позивач, не переконавшись у тому, що є наказ роботодавця про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, без поважних причин був відсутнім на робочому місці у вищевказаний період. Свідок суду пояснила, що позивачу казали, що йому відмовлено у наданні відпустки на 01-03 квітня. Проте, позивач, не впевнившись у тому, що є наказ про відпустку, самовільно визначив ці дня для себе як відпустка. Як зазначає сам позивач у позовній заяві, від письмових пояснень щодо відсутності його на роботі з 01 квітня 2019 по 03 квітня 2019 року включно, він відмовився. Аналогічно і від отримання копії наказу про звільнення, зі змістом якого ознайомився у присутності працівників. І його твердження про невручення йому копії наказу суд також брати до уваги не може. Бо позивач сам себе позбавив такого права. А про ознайомлення з ним свідчить його позов, у якому вказує дні прогулу з точною відповідністю до наказу. Тоді як у трудовій книжці дні прогулу не зазначені. Оскільки поважність причин відсутності на роботі стороною позивача не доведена, то дії відповідача щодо звільнення позивача є правомірними, як і його право вибору виду стягнення за допущене порушення трудової дисципліни за ст.147 КЗпП України. Також суд не приймає доводи сторони позивача про те, що за прогули з 01 квітня 2019 року по 03 квітня 2019 року включно до позивача з боку відповідача було застосовано стягнення у вигляді догани. Позивачем не було доведено суду наявність наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Допитана свідок [PERSON] суду пояснила, що на переглянутому у судовому засіданні відеозаписі вона обмовилася щодо виду стягнення та зазначила, що наказу про догану не було. Також з наданого позивачем відеозапису його розмови зі свідком [PERSON] неможливо встановити зміст документів на які він посилається. Посилання позивача на те, що відповідач направляв йому поштову кореспонденцію за невірною адресою не відповідають обставинам справи, оскільки відповідач здійснював поштову переписку за адресою, вказаною позивачем у особовій картці працівника та у договорі про повну матеріальну відповідальність від 08.02.2017. Посилання позивача на адресу, зазначену в особовому листці з обліку кадрів від 11 жовтня 2016 року, суд не приймає, оскільки зазначений особовий листок є більш старим за часом, ніж відомості у новій особовій картці та договорі про повну матеріальну відповідальність. Доводи позивача про те, що він у період з 01.04.2019 по 03.04.2019 здійснював догляд за своїм батьком, який потребує такого догляду не підтверджені за допомогою належних та допустимих доказів. Також не підтверджено й той факт, що позивач повідомляв відповідача про таку необхідність. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що таким доглядом займається дружина батька позивача [PERSON] та отримує за це відповідні компенсаційні виплати (а.с. 168). Враховуючи, що суд не вбачає незаконних дій з боку відповідача щодо звільнення позивача, підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди на користь позивача, немає. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що доводи позивача є необґрунтованими та не відповідають дійсним обставинам справи, а тому вважає що у задоволенні позову слід відмовити повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed