Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

У травні 2021 позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати за ним, [PERSON] право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач вказував, що 12.02.1981 [PERSON] , як офіцер запасу, зареєструвався в трикімнатній квартирі [ADDRESS] , відповідно до ордеру № 77016 серії Б на сім`ю з чотирьох чоловік, а саме [PERSON] (власник особового рахунку), [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка). 30.07.1985 в зазначеній квартирі були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . 22.07.1993 у вказаній квартирі також була зареєстрована дочка [PERSON] - [PERSON] . 20.10.1994 в зазначеній квартирі були зареєстровані [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON] . 19.04.2021 в квартирі [ADDRESS] була зареєстрована друга дочка [PERSON] - [PERSON] . 14.05.2005 [PERSON] знято з реєстрації за вказаною адресою. 22.05.2002 [PERSON] знято також з реєстрації у вказаній квартирі. Він разом з дружиною [PERSON] та дітьми [PERSON] та [PERSON] переїхав за іншою адресою проживання. В лютому 2008 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що стратила право користування квартирою. 02.07.2003 Голосіївським районним судом м. Києва розглянута цивільна справа за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про вселення та усунення перешкод в користуванні житлом та ухвалено рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] . Однак, з часу примусового вселення [PERSON] , разом з дітьми у спірній квартирі не проживає. Позивач зазначає, що з часу вселення 01.09.2017 [PERSON] постійно проживає разом з [PERSON] і користується, як член сім`ї, житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , одноосібно бере участь у витратах, пов`язаних з оплатою комунальних послуг за користування та виконує інші зобов`язання, що випливають із договору найму житлового приміщення після померлого батька [PERSON] . На момент подання позову [PERSON] не дав згоди [PERSON] на реєстрацію в квартирі за адресою: [ADDRESS] , де фактично мешкає позивач по теперішній час. Враховуючи викладене, позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів до суду. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12.05.2021 відкрито провадження по даній справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності. Відповідач-1 [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку. Надала до суду заяву, в якій просить провести розгляд справи за її відсутності та заяву про визнання позову. Відповідач-2 [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 12.02.1981 [PERSON] зареєструвався в квартирі [ADDRESS] , відповідно до ордеру № 77016 серії Б на сім`ю з чотирьох чоловік, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки форми № 3 від 23.03.2015 вих. № 1011, в квартирі [ADDRESS] зареєстрований 30.01.2015 [PERSON] (власник особового рахунку), [INFO] [PERSON] (дочка), [INFO] [PERSON] (онука), [INFO] [PERSON] (онука), [INFO] [PERSON] (онук), [INFO] [PERSON] (онук). 14.05.2005 [PERSON] було знято з реєстрації за адресою проживання: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 14.05.2005. 14.01.2018 [PERSON] було знято з реєстрації за адресою проживання: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві 14.01.2018. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.02.2009 позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Відділ громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Голосіївського РУГУ МВС України в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою - задоволено. Визнано [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з рішення Голосіївського районного суду (справа № 752/6885/20) м. Києва від 19.04.2021 позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено. Визнано [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ) таким, що втратив право користування кімнатою за адресою: [ADDRESS] . Положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються під час розгляду іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено судовим рішенням по справі № 752/6885/20 [PERSON] понад шість місяців не проживає в кімнаті за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача (власника), їх діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Членом сім`ї наймача може бути визнано особу, яка постійно проживає з наймачем та веде з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем -громадянином, на ім`я якого видано ордер. Ст. 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. На підставі ч.2 ст. 824 ЦК України у разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. За ст.106 ЖК встановлено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сі`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно правової позиції, що висловлена у постанові Верховного Суду України №6-60 цс12 від 11 липня 2012року - у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Постановою Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. А отже, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач-1 [PERSON] даний позов визнала. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Обраний позивачем спосіб захисту свого права узгоджується з нормами ч. 2 ст. 16 ЦК України, відповідно до якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі визнання права. Виходячи з аналізу ст.ст. 64, 65 ЖК УРСР наймач і члени сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду. За особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні. Із зазначеного слідує висновок про те, що визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщенням є не лише сам по собі факт реєстрації в цьому приміщенні, а й факт проживання цієї особи в цьому приміщенні та характер проживання як член сім`ї чи як інша особа, порядок вселення, наявність встановленого порядку користування житловим приміщенням, а також тривалість проживання. Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду становить джерело права при розгляді справ вітчизняними судами: «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт, що позивач відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР не втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки з часу вселення в квартиру за адресою: [ADDRESS] , постійно в ній проживає, бере участь у витратах пов`язаних з оплатою комунальних послуг, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Проте, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач-1 визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача-1. На підставі викладеного, оскільки до початку розгляду справи по суті від відповідача-1 надійшла заява про визнання позову, при подачі позову до суду [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн., а суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви, необхідно дійти висновку про наявність підстав для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору (від 454,00 грн половини судового збору, так як у справі два відповідача), сплаченого при подачі позову та стягнення з відповідача-1 на користь позивача інших 50 відсотків судового збору.

Outcome: approved