Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

У травні 2020 р. [PERSON] (далі по тексту [PERSON] - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту [PERSON] - відповідач) про стягнення боргу. Позов обґрунтований такими обставинами. 22.07.2019 між відповідачем та позивачем було укладено договір позики (далі по тексту - договір), на підставі якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 8 800 доларів США зі строком погашення до 31.12.2019. Відповідач зобов`язання за договором порушив, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 8 800,00 доларів та 3% річних від суми боргу за період з 01.01.2020 по день ухвалення рішення - разом 8 851,35 доларів США, що еквівалентно 240 580 грн., у відповідності до офіційного курсу НБУ. Ухвалою Київського апеляційного суду від 20.03.2020 підсудність даної справи визначено Дарницькому районному суду м. Києва. Автоматизованою системою документообігу суду справу передано для розгляду судді Трусовій Т.О. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 11.06.2020 було залишено позовну заяву без руху та надано строк на усунення недоліків позовної заяви про стягнення боргу. Позивачем було усунено недоліки, оголошені в ухвалі судді Дарницького районного суду міста Києва від 11.06.2020. Ухвалою від 23.07.2020 суд відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання на 19.10.2020. Відповідач, зареєстроване місце проживання якого [ADDRESS] , викликався в судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, проте, до суду він не з`явився, відзив на позов не подав. Зважаючи на неявку відповідача в судове засідання та неподання відзиву на позов, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Нез`явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 22.07.2019 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики. Відповідно до п. 2.2. Договору позивач передав в борг відповідачу грошові кошти у розмірі 8 800 доларів США. Відповідач зобов`язаний повернути грошові кошти в повній сумі у строк до 31.12.2019 (п. 3.3. Договору). Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою від 22.07.2019, та відповідно до змісту розписки відповідач зобов`язався повернути позивачу 8 800 доларів США до 31.12.2019. Проте гроші до вказаного у договорі строку відповідач не повернув, отже, свої зобов`язання за договором по поверненню боргу не виконав. На прохання про добровільну сплату боргу ніяким чином не реагує. Станом на дату звернення до суду, відповідач має борг у сумі 8 800,00 доларів США, що еквівалентно 239 184 грн., у відповідності до офіційного курсу НБУ. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967-цс15. З Договору позики від 22.07.2019 та розписки від 22.07.2019 вбачається, що відповідач зобов`язався повернути борг позивачу до 31.12.2019. Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25.04.2012, справа № 6-24ц12. Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконання у цей термін. У ч. 1 ст. 527 ЦК України сформульоване загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 № 6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі. Тому при обрахунку 3% річних має здійснюватися саме з 8 800,00 доларів США. Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05.04.2011 № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Отже 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 8 800,00 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 01.01.2020 до дня ухвалення судового рішення, що становить 71 день, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто 8 800 доларів США х 71 день х 3:100:365 = 51,35 доларів США. Загальна заборгованість: 8 800 доларів США (сума боргу) + 51,35 доларів США (3%) = 8 851,35 доларів США, що еквівалентно 240 580 грн., у відповідності до офіційного курсу НБУ. Вказаний розрахунок суд покладає в обґрунтування рішення як об`єктивний і належний доказ, що містить відомості щодо розміру нарахованих відповідачу сум, і здійснений на основі затверджених в установленому порядку норм. Отже, зважаючи на встановлені обставини та вищенаведені положення закону вимоги [PERSON] суд визнає обґрунтованими і доведеними та задовольняє їх. Враховуючи, що рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved