Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що їй на праві власності належить 1/3 частка житлового будинку по вул. Боянівській, 26 в м.Чернівці, яка складається з приміщень квартири №1, загальною площею 116,10 кв.м., житловою площею 48,70 кв.м.; 1/3 гаража літ. Б, 1/3 огорожі №1-3 та 1/3 питної колонки (свердловина) І. З метою виготовлення технічного паспорту та реєстрації права власності на належну їй частку нерухомого майна вона звернулась в ЧМБТІ та ТОВ «ТД Укравторресурс» після чого їй стало відомо, що в належній їй квартирі №1 за вказаною адресою зареєстрована невідома особа [PERSON]. Після зясування обставин реєстрації відповідача у належному їй житловому приміщенні стало відомо, що [PERSON] є донькою попереднього власника вказаної квартири, який у 2015 році продав зазначене нерухоме майно її матері, яка здійснила реконструкцію житлового приміщення з метою покращення житлових умов та в подальшому подарувала їй зазначену 1/3 частка житлового будинку по вул. Боянівській, 26 в м.Чернівці вже після її реконструкції та здачі в експлуатацію. Зазначала, що реєстрація сторонньої особи в належному їй житловому приміщенні створює суттєві перешкоди в користуванні власністю, оскільки зумовлює додаткові витрати на комунальні послуги та позбавляє можливості оформити субсидію. Вказувала на те, що відповідач з моменту купівлі її матірю та на даний час у вказаному житловому приміщенні не проживає, там відсутні її речі, є членом родини колишнього власника, а тому втратила право користування житлом. На підставі викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №1 в будинку №26 по вул. Боянівській в м.Чернівці шляхом зняття її з реєстрації, стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. В судове засідання позивач не зявилась, від неї до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так, не зважаючи на те, що відповідач повідомлялась про час та місце розгляду справи за останнім відомим її місцем проживання та реєстрації, остання в судове засідання не зявилась, причини своєї неявки не повідомила та не направила до суду відповідного мотивованого клопотання про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у її відсутності. Оскільки позивач не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, по справі слід ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, направив до суду клопотання в якому вказував, що рішення у даній справі не впливає на права та обовязки Першотравневого РВ у м. Чернівці УДМС України в Чернівецькій області, оскільки реєстрація місця проживання та зняття з реєстрації входить до повноважень органу реєстрації Чернівецької міської ради. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування 2/3 часток житлового будинку від 11.04.2017 року та витягну з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивачу [PERSON] належить на праві власності 1/3 частина житлового будинку літ. А., яка складається з приміщення квартири №1, а також 1/3 частин відповідних надвірних та господарських споруд (а/с 8,9). У відповідності до довідки ТОВ «ТД Укрвторресурс» від 27.04.2017 року №445, у належній позивачу квартирі за вказаною адресою з 27.04.2004 року значиться зареєстрованою відповідач - [PERSON] (а/с 13). Згідно розяснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що право позивача вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю підлягає захисту, оскільки відповідач не проживає у належній позивачу квартирі, не приймає участі в утриманні майна та сплаті комунальних послуг, не перебуває у родинних чи договірних відносинах з позивачем, не є членом її родини, а тому чинить позивачу перешкоди у користуванні належним їй житловим приміщенням. За таких обставин, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратила право користування квартирою №1 в будинку №26 по вул. Боянівській в м.Чернівці, у звязку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню. Разом з тим, не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку відповідача, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Зняття з місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації місця проживання неповнолітніх, які не мають батьків, та осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки і піклування. Таким чином, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог про: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Наведене також узгоджується з правовою позицією сформованою Верховним Судом України за наслідками розгляду справи №6-57цс11 у постанові від 16.01.2012 року, яка відповідно до ст.360 -7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Таким чином, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням саме по собі є підставою для зняття її з реєстраційного обліку та належним способом захисту порушених прав позивача як власника житлового приміщення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати у вигляді судового збору в сумі 640 грн. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial