Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

У травні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , яку уточнила 01 вересня 2020 року, в якій остаточно просила: визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] грошові кошти, які обліковувалися на депозитних рахунках в АТ КБ «Приватбанк», а саме: грошові кошти в сумі 4 174,27 доларів США, які обліковувалися на рахунку [PERSON] за депозитним договором SAMDNWFD0070575705200 укладеним між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» 16.04.2015 року; грошові кошти в сумі 5 181,00 доларів США, які обліковувалися на рахунку [PERSON] за депозитним договором SAMDNWFD0070861516901 укладеним між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» 19.10.2015 року; грошові кошти в сумі 7 000,00 доларів США, які обліковувалися на рахунку [PERSON] за депозитним договором SAMDNWFD0070575715400 укладеним між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» 16.04.2015 року; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 8 177,63 доларів США, що становить еквівалент 224 721,27 грн. В обґрунтування позову вказує на те, що 16 травня 1987 року вона уклала шлюб з відповідачем. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2018 року по справі № 204/8102/17 шлюб між ними було розірвано та встановлено, що з грудня 2015 року шлюбні відносини між ними були припинені, вони перестали вести спільне господарство та проживають окремо. За час перебування у шлюбі сторони поступово відкладали грошові кошти та робили заощадження на майбутнє, які вкладали в банки на депозит. За час перебування у шлюбі вони встигли заощадити 30 000,00 доларів США. Усіма фінансовими питаннями пов`язаними з інвестуванням грошових коштів займався її чоловік, тому всі рахунки та депозити вони відкривали на його ім`я, адже в неї не було жодних сумнівів щодо порядності її чоловіка та вона ніколи не могла подумати, що шлюб між ними буде розірвано. Проте, як виявилося з відповіді ПАТ КБ «Приватбанк» від 14.07.2020 року, про частину грошових коштів, які вони поклали на депозит в 2013-2014 р.р. її чоловік знав ще у період шлюбу. З приводу грошових коштів вона не подавала позов до суду, оскільки відповідач повідомив їй, що всі гроші вклав у бізнес та зараз не має змоги повернути їй половину, пообіцявши що добровільно поверне їй половину зроблених ними заощаджень. 16 квітня 2015 року [PERSON] уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» депозитний договір SAMDNWFD0070575705200 з початковою сумою вкладу 1 030,36 доларів США, а після поповнень депозити та зарахування відсотків в період шлюбу станом на грудень 2015 року залишок грошових коштів за депозитним договором складав 4174,27 доларів США, та 17.04.2016 року після припинення шлюбних відносин зняв всі грошові кошти з депозитного рахунку. Також, 19 жовтня 2015 року [PERSON] уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» депозитний договір SAMDNWFD0070861516901 з початковою сумою вкладу 5 181 доларів США, станом на грудень 2015 року залишок грошових коштів за депозитним договором залишився незмінним та складав 5 181 доларів США, та 20.10.2016 року після припинення шлюбних відносин зняв всі грошові кошти з депозитного рахунку. 16 квітня 2015 року [PERSON] уклав з ПАТ КБ «Приватбанк» депозитний договір SAMDNWFD0070575715400 з початковою сумою вкладу 2 000 доларів США, а після поповнень депозити та зарахування відсотків в період шлюбу залишок грошових коштів за депозитним договором складав 7 000 доларів США, та 17.10.2015 року одноособово без її згоди перевів всі грошові кошти на власний рахунок на вклад «до востребования» для продовження даного депозитного договору, дія якого не була продовжена, як вбачається з відповіді ПАТ КБ «Приватбанк» від 14 квітня 2020 року. Незалежно від джерел походження, кошти, які перебувають на розрахункових рахунках кожного з подружжя, які були покладені під час шлюбу (та не були отримані в результаті укладення договору дарування, спадкування, як премія, нагорода, стягнена моральна шкода за рішенням суду, страхові суми та ін. відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України) підлягають поділу у рівних частках, навіть якщо це стипендія, пенсія та інші доходи. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. У зв`язку з викладеним позивач звернулась до суду з даним позовом. 06 липня 2021 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними, а викладені у позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Позивачем не надано обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються, а саме суми в розмірі 8 177,63 доларів США. Позивачем не зазначено та не викладено конкретну позовну вимогу саме про поділ спільного сумісного майна подружжя, як то право, передбачене ст. 69 СК України, а безпідставно зазначено вимогу саме про стягнення грошових коштів на користь позивача. Не відповідають дійсності зазначені позивачем обставини про те, що за час перебування у шлюбі позивач та відповідач встигли заощадити 30 000,00 доларів США. В дійсності, з моменту реєстрації шлюбу з 1987 року позивач працює вчителем початкових класів в школах м. Дніпра, відповідач працює водієм транспортного засобу на Державному підприємстві «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова». Тому, у позивача та відповідача в реальності не існувало фактичного заробітку (доходів), щоб існувала реальна можливість за час перебування у шлюбі встигнути заощадити 30 000,00 доларів США. Також, у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2018 року по справі № 204/8102/17 не було встановлено, що з грудня 2015 року шлюбні відносини між сторонами були припинені, вони перестали вести спільне господарство та проживають окремо. Вбачається, що позивач та відповідач перестали вести спільне господарство лише після розірвання шлюбу в період з 14 березня 2018 року. Відповідач сукупністю доказів підтверджує, що фактично шлюбні відносини з позивачем припинено в кінці грудня 2017 року та він перестав проживати з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Весь заробіток (доходи) відповідача та позивача в період шлюбних відносин витрачено на матеріальне підтримання один одного, на сім`ю. У зв`язку з викладеним просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримала та просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, вважав, що спільним сумісним майном є грошові кошти у розмірі 4 000,00 доларів США, на половину яких має право позивач, тобто 2 000,00 доларів США. Суду повідомив, що у фактичних шлюбних відносинах з позивачем вони перебували до грудня 2017 року. Грошові кошти на депозитний рахунок у Приватбанку він поклав у 2015 році. Визнав той факт, що частина грошових коштів, які він поклав на депозити, зароблялися під час перебування сторін у шлюбі і що це майно є спільною сумісною власністю подружжя. У жовтні 2016 року він зняв з рахунків депозитні кошти двома сумами: 4 000,00 доларів США та 7 000,00 доларів США. Суму у розмірі 7 000,00 доларів США він отримав від знайомого з проханням покласти на депозит, і після зняття повернув їх йому, а тому ці грошові кошти не можуть бути спільною сумісною власністю подружжя. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про день час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 09 грудня 2021 року о 13 год. 45 хв. подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що його представник [PERSON] перебуває на лікарняному, однак доказів на підтвердження зазначених обставин суду не надав. Розглянувши клопотання суд відмовив у його задоволені у зв`язку з відсутності підстав для відкладення розгляду справи, оскільки відповідно до приписів п. 1 та п. 3 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі - неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; - неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник. Крім того, відповідач [PERSON] в судовому засіданні 09 грудня 2021 року не надав своєї згоди на свій допит у якості свідка, хоча раніше судом було задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про допит відповідача як свідка. Суд також вважає за необхідне звернути увагу на той факт, що процесуальна поведінка відповідача по справі [PERSON] та його представника [PERSON] свідчить про зловживання ними процесуальними правами з метою затягування розгляду справи. Так, сам відповідач будучи викликаним в судові засідання в якості свідка на 15.09.2021 року, на 05.10.2021 року, на 26.10.2021 року на 10.11.2021 року жодного разу в судове засідання не з`являвся, про причини неявки суд не повідомляв. З`явившись в судове засідання 09 грудня 2021 року намагався скоріше залишити його, посилаючись на те, що він поспішає. Поважність причин неявки в судові засідання належним чином перед судом не обґрунтував та не надав жодного доказу на підтвердження поважності причин неявки в попередні судові засідання. Представник відповідача [PERSON] також вчиняв дії, що свідчать про намагання затягнути розгляд справи, заявляючи майже в кожному судовому засіданні клопотання про відкладення розгляду справи. Допитана в судовому засіданні 09 грудня 2021 року в якості свідка позивач [PERSON] суду пояснила, що з відповідачем вона проживала у шлюбі з 1987 року, який було розірвано за рішенням суду у березні 2018 року. Фактично шлюбні відносини були припинені 26 грудня 2015 року, коли чоловік пішов з дому. У період шлюбу вона працювала вчителем у школі, а її чоловік працював на заводі ЮМЗ. Приблизний сукупний дохід їхньої родини у 2015 році складав 5000,00-6000,00 грн., точні суми вона не пам`ятає. У період шлюбу їхньою родиною була приватизована квартира на [ADDRESS] , від заводу ЮМЗ, де працював відповідач. Приблизно у 2006 році квартира на [ADDRESS] була продана за 115 000,00 доларів США. 52 000,00 доларів США з цієї суми були витрачені на придбання квартири їхній дочці, а частина приблизно в розмірі 30 000,00 доларів США була покладена на депозитні рахунки, в які банки вона не пам`ятає. Грошові кошти з рахунків відповідач знімав на свій розсуд, скільки грошових коштів було на депозитних рахунках на час припинення шлюбних відносин у грудні 2015 року їй не відомо. Вислухавши учасників справи, допитавши позивача в якості свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 16 травня 1987 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 16 травня 1987 року Софіївським відділом РАЦС Дніпропетровської області, актовий запис № 40 (а.с. 4). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2018 року по справі № 204/8102/17 шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 5). З довідки, наданої Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (а.с. 30) вбачається, що під час перебування сторін у шлюбі між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та відповідачем по справі - [PERSON] було укладено депозитні договори, серед іншого: 16 квітня 2015 року - депозитний договір SAMDNWFD0070575705200 (рахунок № [NUMBER] ) з початковою сумою вкладу 1 030,36 доларів США, 16 квітня 2015 року - депозитний договір SAMDNWFD0070575715400 (рахунок № [NUMBER] ) з початковою сумою вкладу 2 000,00 доларів США, 19 жовтня 2015 року - депозитний договір SAMDNWFD0070861516901 (рахунок № [NUMBER] ) з початковою сумою вкладу 5 181,00 доларів США. У позовній заяві позивач наполягала на тому, що шлюбні відносини між сторонами були припинені з грудня 2015 року, з того часу вони перестали вести спільне господарство та почали проживати окремо. Таку ж інформацію позивач повідомила і будучи допитаною 09 грудня 2021 року в судовому засіданні в якості свідка. В свою чергу, відповідач заперечував проти того, що шлюбні відносини між ним та позивачем були припинені з грудня 2015 року та наполягав на тому, що у фактичних шлюбних відносинах з позивачем вони перебували до грудня 2017 року. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Однак, при цьому, ні позивач, ні відповідач не надали суду жодних належних та достатніх доказів на підтвердження дати припинення між позивачем та відповідачем шлюбних відносин, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити точну дату припинення шлюбних відносин. Показання позивача, яка була допитана в судовому засіданні в якості свідка, в частині дати припинення шлюбних відносин з відповідачем, суд оцінює критично, оскільки позивач є заінтересованою у справі особою, а тому є достатньо підстав вважати, що вона може свідчити на свою користь. Наданий стороною відповідача на підтвердження факту припинення шлюбних відносин з позивачем з грудня 2017 року Акт від 05 квітня 2021 року, складений [PERSON] та [PERSON] , (а.с. 87), жодним чином не свідчить про те, що датою припинення шлюбних відносин позивача та відповідача є саме грудень 2017 року, у вказаному акті лише зазначено, що [PERSON] з грудня 2017 року постійно проживав і проживає з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З наданої Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» виписки по рахункам [PERSON] (а.с. 31-42) вбачається, що: - станом на 03 грудня 2015 року після поповнень вкладу та нарахування відсотків на депозитному рахунку відповідача за депозитним договором SAMDNWFD0070575705200 від 16 квітня 2015 року (рахунок № [NUMBER] ) зберігалось 4 174,27 доларів США. Грошові кошти з вказаного депозитного рахунку були зняті відповідачем 17 квітня 2016 року; - станом на 20 листопада 2015 року після поповнень вкладу та нарахування відсотків на депозитному рахунку відповідача за депозитним договором SAMDNWFD0070861516901 від 19 жовтня 2015 року (рахунок № [NUMBER] ) зберігалось 5 181,00 доларів США. Грошові кошти з вказаного депозитного рахунку були зняті відповідачем 20 жовтня 2016 року; - після поповнень вкладу та нарахування відсотків на депозитному рахунку відповідача за депозитним договором SAMDNWFD0070575715400 (рахунок № [NUMBER] ) станом на 17 жовтня 2015 року зберігалось 7 000,00 доларів США, однак 17 жовтня 2015 року вказані грошові кошти були переведені відповідачем на вклад «до востребования» для продовження іншого депозитного договору. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до роз`яснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. У пункті 21 Вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що у випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Під час розгляду даної справи за позовом [PERSON] стороною відповідача не було спростовано презумпцію спільності сумісного майна подружжя згідно приписів ст. 60 СК України. При цьому, відповідач визнавав, що грошові кошти на депозитний рахунок були ним покладені під час перебування сторін у шлюбі. Жодних доказів, що спільним сумісним майном позивача та відповідача є не всі грошові кошти, що перебували на депозитних рахунках, а лише їх частина (як зазначив відповідач - 4 000,00 доларів США), стороною відповідача суду надано не було. Твердження відповідача про те, що сума грошових коштів у розмірі 7 000,00 доларів США йому не належала та була внесена на депозитний рахунок за проханням його друга і потім йому ж і була повернута, судом до уваги не беруться та відхиляються, оскільки на підтвердження вказаних обставин відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу. Оскільки грошові кошти у загальному розмірі 16 355,27 доларів США (4 174,27 + 5 181,00 + 7 000,00 = 16 355,27), які зберігались на вищезазначених рахунках, відкритих у Публічному акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк» на ім`я [PERSON] на підставі депозитних договорів SAMDNWFD0070575705200 від 16 квітня 2015 року, SAMDNWFD0070575715400 від 16 квітня 2015 року та SAMDNWFD0070861516901 від 19 жовтня 2015 року, були нажиті сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі за рахунок спільної праці обох сторін, очевидним є висновок про те, що вони належать їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням викладеного та приймаючи до уваги те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що грошові кошти у загальному розмірі 16 355,27 доларів США, які зберігались на рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] у Публічному акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк» на підставі депозитних договорів SAMDNWFD0070575705200 від 16 квітня 2015 року, SAMDNWFD0070575715400 від 16 квітня 2015 року та SAMDNWFD0070861516901 від 19 жовтня 2015 року, є особистими коштами відповідача, враховуючи, що вищевказані договори були укладені між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] у період шлюбу з позивачем і грошові кошти були набуті сторонами за рахунок спільної праці, та приймаючи до уваги часткове визнання відповідачем позову у розмірі 2 000,00 доларів США, суд приходить до переконання, що спірні грошові кошти у розмірі 16 355,27 доларів США слід визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової суми у розмірі 8 177,63 доларів США в порядку поділу спільного сумісного майна суд виходить з наступного. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Шлюбний договір між позивачем та відповідачем укладено не було. Підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя судом не встановлено. Враховуючи наведене суд вважає, що частки позивача та відповідача як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності є рівними та дорівнюють Ѕ частині за кожним з них, тобто по 8 177,63 доларів США (16 355,27 / 2 = 8 177,63). У частині 1 статті 71 СК України зазначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Судом встановлено та визнавалося відповідачем у судовому засіданні, що вклади за вказаними договорами були ним особисто зняті з рахунків у 2016 році, та з цієї суми відповідачем позивачу не було передано грошових коштів. Оскільки грошові кошти у розмірі 16 355,27 доларів США, що зберігались на рахунках відкритих у Публічному акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк» на ім`я [PERSON] на підставі депозитних договорів SAMDNWFD0070575705200 від 16 квітня 2015 року, SAMDNWFD0070575715400 від 16 квітня 2015 року та SAMDNWFD0070861516901 від 19 жовтня 2015 року, є спільно нажитим майном подружжя та його можливо поділити, враховуючи інтереси сторін та рівність їх часток у праві на вказані грошові кошти, суд приходить до висновку, що слід поділити вищевказане майно подружжя шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 8 177,63 доларів США, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині також підлягають задоволенню. При цьому, згідно роз`яснень наданих у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до частини першої статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Станом на 09 грудня 2021 року офіційний курс валюти встановлений НБУ становить: 1 долар США - 27,2167 грн. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 8 177,63 доларів США, що за встановленим курсом НБУ станом на 09 грудня 2021 року складає 222 568,10 грн. (8 177,63 х 27,2167 = 222 568,10). Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 225,68 грн. На підставі ст.ст. 60, 63, 68, 69, 70 СК України, ст.ст. 364, 368 ЦК України,

Outcome: approved