Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

у травні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 23 308,44 грн., а також судових витрат. Свої вимоги мотивувало тим, що між банком та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання останнім заяви про приєднання до його умов б/н від 30.10.2009 року. На підставі договору банк надав [PERSON] грошові кошти, котрі останній відповідно до умов укладеного договору зобов`язався повернути в установлені в ньому терміни і порядку та сплатити банку нараховані проценти та комісію в розмірах, визначених у договорі. Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, однак, [PERSON] , в свою чергу, умови договору належним чином не виконує, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору не сплачує. Тому, просив суд стягнути з [PERSON] суму заборгованості договором про надання банківських послуг б/н від 30.10.2009 року станом на 17.03.2020 року в розмірі 23 308,44 грн., з яких: -10 729,64 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 000,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; -10 729,64 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; -000,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; -000,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; -4 287,21 грн. - заборгованість за відсотками на прострочений кредит згідно ст. 625; -6 705,47 грн. - нарахована пеня; -0,00 грн. - нараховано комісії; -штрафи відповідно до п. 8.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - фіксована частина; 1 086,12 грн. - штраф (процентна складова), а також судовий збір у розмірі 2 102,00 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 29.05.2020 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 16.10.2020 року (а.с. 51). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Позивач подав до заяву те, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач відзив на позовну заяву не подала. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом установлено, що 30.10.2009 року [PERSON] складена та підписана заява (1304050000123843998), відповідно до якої відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку, відповідач, просив банк відкрити рахунок та надати перелічені нижче послуги: оформити на його ім`я кредитку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» з лімітом 500,00 грн. (а.с. 25). В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 8 000,00 грн., що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку (а.с. 23). У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. 30.10.2009 року [PERSON] підписав також Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» ( [NUMBER] ). В цій же довідці відповідач власним підписом підтвердив, що з фінансовими умовами надання Кредитки Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений (а.с. 26). Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку банк додав до кредитного договору. Як вбачається із довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», умовами кредитування відповідача є: базова процентна ставка на місяць складає 2,5%; розмір щомісячних платежів складає 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості; пеня складається із пені 1 та пені 2, де пеня 1 дорівнює базова процентна ставка по договору/30-нараховується за кожен день прострочки кредита; пеня 2 дорівнює 1 % від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочки по кредиту чи відсоткам 5 і більше днів при виникненні прострочки на суму від 50 грн. і більше; штраф при порушенні строків платежів за будь-яким грошовим зобов`язанням, складає 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, сума заборгованості відповідача за кредитним договором станом на 17.03.2020 року складає 23 308,44 грн., з яких: -10 729,64 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 000,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; -10 729,64 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; -000,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; -000,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; -4 287,21 грн. - заборгованість за відсотками на прострочений кредит згідно ст. 625; -6 705,47 грн. - нарахована пеня; -0,00 грн. - нараховано комісії; штрафи відповідно до п. 8.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - фіксована частина; 1 086,12 грн. - штраф (процентна складова). Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2, ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Умови і правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений. За змістом ст. 10561 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 30.10.2009 року процентна ставка зазначена у розмірі 2,5% в місяць на залишок заборгованості. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 30.10.2009 року, посилався на посилався на Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку . При цьому, на думку суду, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Довідка про умови кредитування та Витяг з Умов узгоджені з відповідачем при підписанні анкети-заяви від 30.10.2009 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії та штрафів, а також розмір і порядок їх нарахування, оскільки суд критично оцінює довідку про умови кредитування (а.с.26), на яку посилається банк, як на доказ, що підтверджує ознайомлення та погодження з відповідачем істотних умов договору, оскільки номер договору на довідці не відповідає номеру договору (заяви), умови довідки щодо наданої банківської послуги, а саме, кредитка універсальна, 55 днів пільгового періоду, не узгоджуються з умовами заяви, а дата відкриття рахунку по карті не співпадає з датою підписання довідки. Враховуючи виявлені протиріччя між довідкою та заявою, суд надходить до висновку про те, що відсутні підстави вважати, що дана довідка від 30.09.2009 року є невід`ємною частиною кредитного договору від 30.10.2009 року (заяви) та її умови, зокрема, строком пільгового періоду, розміром процентної ставки, строку внесення щомісячних платежів, розміром комісії, пені та штрафу, з якими ознайомлений відповідач, стосуються саме заяви від 30.10.2009 року. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою- споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених ч. 2 ст. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що також зазначено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд також враховує, що банк систематично змінює зміст Умов, отже стверджувати, що з 2009 року (коли сторони у справі уклали договір) до 2020 року (коли позивач звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості) зміст кредитного договору був незмінним, підстав немає. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві про одержання кредиту домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, а також розміру та порядку нарахування відсотків, наданий банком Витяг з Умов сам по собі не може розцінюватися як зміст кредитного договору, наявного між сторонами справи, так само як і Довідка про умови кредитування, яку суд відхиляє як неналежний та недопустимий доказ, з підстав не доведення того, що вона є невід`ємною частиною договору від 30.10.2009 року. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Такі висновки відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що заява від 30.10.2009 року не містить достатніх відомостей, на підставі яких можна встановити волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору на умовах, що заявлені позивачем. До позовної заяви не додані документи, які підтверджують, що на момент підписання заяви, відповідач був ознайомлений саме з заявленими позивачем умовами кредитування з використанням кредитки. Крім того, у зв`язку з тим, що відповідач не підписував надані позивачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, то такий доказ також є неналежним і не береться до уваги судом. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, розмір та порядок нарахування комісії, пені та штрафів, надані позивачем Довідка та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З огляду на це, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України. Доводи позивача про стягнення процентів на підставі ст. 625 ЦК України слід оцінити критично, адже вказана норма матеріального права передбачає відповідальність у виді сплати 3% за порушення грошового зобов`язання, а в цій справі банк не довів погоджені сторонами умови для нарахування платежів, прострочення зі сторони позичальника щодо яких слугувало б підставою для здійснення нарахувань згідно ст. 625 ЦК України ще й в розмірі 86,4% річних, як то вбачається з розрахунку, наданого позивачем. На думку суду, користування відповідачем кредитним коштами, часткова сплата позичальником заборгованості є підтвердженням погодження його з умовами кредитування, оскільки фактичне використання кредитної картки позичальником свідчить про визнання ним наявності між сторонами справи відповідних кредитних правовідносин, однак, це не дає суду можливість задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості за пенею та штрафами, оскільки відсутні погоджені сторонами умови для нарахування таких платежів. Також суд враховує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 30.10.2009 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Сума заборгованості непогашеного тіла кредиту відповідачем перед банком становить 10 729,64 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості, з яким погоджується й суд. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 10 729,64 грн. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (46%), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 966,92 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial