Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

У червні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідача - ПАТ «ОТП Банк», в якій прохає визнати припиненою поруку за договором поруки SR-301/310/2008 від 14 липня 2008 року, укладеним між відповідачем та ним (а.с. 2-6). В обґрунтування позовних вимог вказав, що 14 липня 2008 року він уклав з відповідачем договір поруки SR-301/310/2008 у забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором від 14 липня 2008 року ML-301/310/2008. Згодом йому стало відомо, що банк 24 листопада 2017 року звернувся до суду із позовом до нього та [PERSON] про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Після ознайомлення з матеріалами даного позову, він зрозумів, що термін дії договору поруки є таким, що припинений згідно з нормами ч. 4 ст. 559 ЦК України, у зв'язку з тим, що банк не звернувся до нього, як до поручителя, з вимогою про погашення боргу протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Через те, що пропустивши строк на звернення до нього з вимогами по договору поруки банк намагається стягнути з нього грошові кошти, прохає суд визнати поруку припиненою. Ухвалою суду від 15 червня 2018 року у справі відкрито провадження, судове засідання призначено на 22 серпня 2018 року на 09 годину (а.с. 21). 30 серпня 2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не погоджується із позицією позивача та прохає відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач дійшов неправильного висновку щодо строків для пред'явлення вимоги про стягнення з позивача позичених [PERSON] у банку кредитних коштів, оскільки строк дії кредитного договору спливає лише 14 липня 2023 року і тому строк позовної давності обчислюється саме з цієї дати і закінчується 14 липня 2026 року. Через це і договір поруки, укладений з позивачем, продовжує діяти до 14 липня 2023 року (а.с. 33-34). 24 жовтня 2018 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якому вона прохає задовольнити позовні вимоги та посилається на те, що відповідач безпідставно та необґрунтовано звинувачує позивача в ухиленні від відповідальності за договором поруки. Відповідач нехтує нормами матеріального та процесуального права та не звертає уваги на преклюзивний характер строку поруки, який в даному випадку, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України, становить шість місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. В письмових поясненнях від 19 грудня 2018 року представник третьої особи не заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] та зазначила, що у банку було достатньо часу для пред'явлення вимоги до [PERSON], як до поручителя за кредитним договором, та, як вбачається із розрахунку заборгованості, цей строк становить 2 роки 11 місяців. Однак, банк не скористався своїм правом та не звернувся до [PERSON], з вимогою про оплату боргу, як поручителем, внаслідок чого порука повинна бути визнана такою, що припинена. Представник позивача та третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, прохала їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, відповіді на відзив та поясненнях третьої особи. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 63). Представник позивача та третьої особи не заперечувала проти розгляду справи за відсутності представника відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, наданими сторонами письмовими доказами, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що 14 липня 2008 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір ML-301/310/2008, строк остаточного повернення кредитних коштів за яким встановлено 14 липня 2023 року (а.с. 8-11). У забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] того ж дня, між банком та [PERSON] укладено договір поруки SR-301/310/2008, згідно з яким він повинен відповідати перед кредитором у випадку невиконання своїх обов'язків позичальницею, який діє до повного виконання боргових зобов'язань (а.с. 7). 21 листопада 2017 року у зв'язку із невиконанням позичальницею своїх кредитних зобов'язань, ПАТ «ОТП Банк» звернулося до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовом про солідарне стягнення з [PERSON] та з [PERSON] заборгованості за кредитним договором ML-301/310/2008 від 14 липня 2008 року (а.с. 12-13). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2017 року відкрито провадження у справі за позовом ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 15). Відповідно до п. 4 кредитного договору ML-301/310/2008 від 14 липня 2008 року платежі позичальниці за цим договором є ануїтетними, тобто регулярними, щомісячними (а.с. 8). Згідно з розрахунком заборгованості позичальниці [PERSON] за кредитним договором ML-301/310/2008 від 14 липня 2008 року, який надано суду, станом на 03 листопада 2017 року вона мала заборгованість по кредиту за період часу, починаючи з 14 грудня 2014 року і по 02 листопада 2017 року (а.с. 14). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Частиною 1 ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Нормами ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Верховний Суд України 17 вересня 2014 року у своїй постанові, ухваленій у справі № 6-53цс14, яка при розгляді цього спору, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути обов'язково врахована судом, констатував, що виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Відповідно до висновку Верховного Суду України, який зроблено ним у постанові від 17 вересня 2014 року по справі № 6-6цс14-1, строк дії поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. [PERSON] 14 липня 2008 року уклав із банком договір поруки SR-301/310/2008 для забезпечення виконання фінансових зобов'язань [PERSON], що виникли у неї у зв'язку із укладенням кредитного договору від 14 липня 2008 року № ML-301/310/2008, згідно з яким зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання нею своїх боргових зобов'язань. З договору поруки вбачається, що строк, з якого порука припиняється, не встановлений, а умова договору поруки, встановлена пунктом 4.1, про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором, не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, через що при вирішенні спору суд застосовує норми ч. 4 ст. 559 ЦК України. 14 грудня 2014 року [PERSON] здійснено останній платіж за кредитним договором, а отже, з цього часу почався перебіг встановлено ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку, протягом якого банк мав право та можливість звернутися до поручителя із вимогами, у тому числі і позовними, про стягнення заборгованості, що виникла у позичальниці. Однак, з такими вимогами до позивача не звернувся, тобто у встановлені цивільним законодавством строки не реалізував надане йому право стягнення коштів з поручителя. 24 листопада 2017 року банк звернувся до суду з позовною вимогою до [PERSON] та позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором, вочевидь прострочивши встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк звернення з позовною вимогою до поручителя. Таким чином, внаслідок пропуску банком законодавчо встановленого шестимісячного строку на звернення до поручителя [PERSON] для виконання ним своїх зобов'язань за договором поруки № SR-301/310/2008 від 14 липня 2008 року, його поруку по кредитному договору № ML-301/310/2008 від 14 липня 2008 року, що укладений між ПАТ «ОТП Банк» у забезпечення зобов'язання [PERSON], слід визнати такою, що припинена. На виконання приписів ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір на користь позивача у розмірі 704 гривні 80 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved