Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] (далі [PERSON]С.) звернулася до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON] (далі [PERSON]С.) про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення,та просить усунути їй перешкоди у користуванні квартирою № 41, розташованою в будинку № 48 по проспекту Героїв у місті Дніпропетровську шляхом вселення [PERSON] до вказаної квартири, який у відповідності до вимог ст. 11-1 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) було розподілено для розгляду судді Ходаківському М.П. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що їй та [PERSON] на праві спільної власності належить квартира № 41, розташованої в будинку № 48 по проспекту Героїв у місті Дніпрі. Проте, користуватися своєю власністю позивач позбавлена можливості, оскільки відповідач усіляко перешкоджає в цьому: не надає ключів від усіх дверей квартири, не впускає позивача до квартири тощо. Від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд даної цивільної справи без його участі. В заяві також зазначено, що сторона позивача позовні вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином за адресою її місця реєстрації, причини неявки не повідомила. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти [PERSON]» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлялася про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за її відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2\~ст. 197 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, квартира [ADDRESS] на праві часткової власності належить [PERSON], [PERSON] та малолітній донці останньої [PERSON], а саме: по 1/4 частині квартири належить зазначеним особам на підставі свідоцтва про право власності, виданого 03 березня 2007 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради та по 1/8 частині даної квартири належить позивачу та відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори (а.с. 27-28, 59-61). Дані обставини були встановлені рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 10 травня 2016 року у цивільній справі № 201/3943/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про визначення порядку користування житловим приміщенням та зобовязання вчинити певні дії, яке набрало законної сили 23 травня 2016 року (а.с. 27), тому у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребують доведення. Указаним рішенням суду [PERSON] зобовязано надати [PERSON] вільний доступ до належної останній частини квартири [ADDRESS] та зобовязано не чинити перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні належною [PERSON] частиною квартири. При виконанні цього судового рішення актом державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби міста Дніпро Головного територіального управління юстиції у Дніпрі області (далі Жовтневий ВДВС м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області) за наслідками виїзду до квартири [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] відмовляється надати [PERSON] ключі від вхідних дверей квартири (а.с. 48). Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 57, 58, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями ст. 150 ЖК Української РСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 4 ст. 311 ЦК України визначено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Таким чином, ураховуючи те, що в ході судового розгляду справи знайшов підтвердження факт вчинення відповідачем перешкод позивачу у користуванні належною останній на праві власності частиною квартири [ADDRESS] (місті Дніпрі), що полягає в обмеженні доступу до квартири, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, у звязку із чим вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та усунути позивачу перешкоди у користуванні зазначеною квартирою та вселити [PERSON] до цієї квартири. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору, понесені останньою при зверненні до суду із даним позовом, у розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved