Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернулася до суду із позовом до Національної Академії Наук України (далі по тексту - відповідач-1, НАНУ) та Інституту прикладної математики і механіки Національної Академії Наук України (далі по тексту - відповідач-2, ІПММ НАНУ) про зобов'язання щодо видачі наказу про звільнення та внесення відомостей до трудової книжки, видачу трудової книжки та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивача наказом від 15.11.2002 року №153/К було прийнято на роботу до Інституту прикладної математики і механіки Національної Академії Наук України. Відповідно до довідки керівника Інституту від 06.08.2013 року №55/78 позивач працювала в інституті з 18.11.2002 року, з 14.05.2007 року на посаді наукового співробітника, з 01.02.2012 року на посаді старшого наукового співробітника. 29 вересня [PERSON] виїхала в довгострокове наукове відрядження до Інституту Математики Академії Наук Чеської Республіки. 23 березня 2016 року адвокатом позивача Секелик Л.В. був направлений адвокатський запит №23/03-2016/2 до ІПММ НАНУ про отримання інформації та документів щодо працівника [PERSON], однак, 05.04.2016 року була отримана електронна відповідь на адвокатський запит, яка не містила запитуваної інформації та відповідно належним чином оформлених підтверджуючих документів. 10 квітня 2017 року позивачем на адресу ІПММ НАНУ була направлена заява від 21.03.2017 року, в якій остання просила: звільнити її за власним бажанням з 24 квітня 2017 року; надіслати наказ про звільнення; провести остаточний розрахунок та надала згоду на пересилання оригіналу трудової книжки. У відповідь на заву позивача, відповідач-2 повідомив, що позивач не є їхнім співробітником, а отже заява про звільнення, проведення остаточного розрахунку та видачу трудової книжки не підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене, позивач просила суд зобов'язати Інститут прикладної математики і механіки Національної Академії Наук України видати наказ про звільнення та внести відомості до трудової книжки про звільнення [PERSON] з посади старшого наукового співробітника за власним бажанням з 24.04.2017 року; зобов'язати Інститут прикладної математики і механіки Національної Академії Наук України видати [PERSON] трудову книжку та стягнути солідарно з Інституту прикладеної математики і механіки Національної Академії Наук України та Національної Академії Наук України судові витрати у порядку передбаченому чинним законодавством України. Окрім того, позивач вважає, що діями відповідачів їй було заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінив в 20000,00 грн., яку також просила суд стягнути солідарно з відповідачів. В ході розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив суд зобов'язати Інститут прикладної математики і механіки Національної Академії Наук України видати наказ про звільнення та внести відомості до трудової книжки про звільнення [PERSON] з посади старшого наукового співробітника за власним бажанням з 24.04.2017 року; зобов'язати Інститут прикладної математики і механіки Національної Академії Наук України видати [PERSON] трудову книжку та стягнути солідарно з Інституту прикладної математики і механіки Національної Академії Наук України моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та додаткових пояснень до позовної заяви, наданих в судовому засіданні, підтримав та просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач-1 та Відповідач-2 своїх представників в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечувала, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Наказом №153/к від 15.11.2002 року [PERSON] було прийнято на роботу до Інституту прикладної математики і механіки Національної Академії Наук України та з 18.11.2002 року зараховано на посаду інженера 1 категорії у відділ нелінійного аналізу (а.с. 6). Відповідно до Наказу №37/к від 26.03.2003 року позивач переведена на посаду наукового співробітника вищезазначеного відділу (а.с. 6). Наказами № 86/к від 14.05.2007 року та №17/к від 31.01.2012 року [PERSON] була переведена на посаду наукового співробітника та старшого наукового співробітника відповідно. Згідно Відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків, джерелом доходів [PERSON] був Інститут прикладної математики і механіки Національної Академії Наук України. Як встановлено в судовому засіданні 29 вересня 2014 року позивач виїхала в довгострокове наукове відрядження до Інституту математики Академії Наук Чеської Республіки до 23 грудня 2014 року. 10 квітня 2017 року позивачем було направлено на адресу Директора Інституту прикладної математики і механіки Національної Академії Наук України заяву від 21.03.2017 року про: звільнення з посади старшого наукового співробітника відділу нелінійного аналізу за власним бажанням; надіслання копії наказу про звільнення; проведення остаточного розрахунку та надання згоди на пересилання оригіналу трудової книжки. Листом № 55/103-15 від 10.05.2017 року відповідач-2 повідомив позивача про те, що у 2015 році Інститут прикладної математики і механіки НАН України був перереєстрований в м. Слов'янськ Донецької області. Контрольний список співробітників ІПММ НАН України, складений відповідно до наявних посад, особових справ, трудових книжок не містить інформації про [PERSON] Разом з тим, за інформацією співробітників Інституту, які залишились і працюють у м. Донецьк, [PERSON] обліковується в їх Інституті на посаді старшого наукового співробітника, її особова справа і трудова книжка перебувають у відділі кадрів Інституту прикладної математики і механіки у м. Донецьк, до якого дійсне керівництво Інституту прикладної математики і механіки НАН України не має доступу. Враховуючи викладене, ІПММ НАН України не має можливості розглянути і задовольнити заяву [PERSON] щодо її звільнення , остаточного розрахунку та видати трудову книжку. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Розглядаючи справи, пов'язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Статтею 115 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чин іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника(ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП). Оскільки відповідачем порушено права позивача на припинення трудового договору та видачі трудової книжки, то позовні вимоги в частинізобов'язання щодо видачі наказу про звільнення та внесення відомостей до трудової книжки, видачу трудової книжки підлягають задоволенню. Щодо заявленої Позивачкою вимоги про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підстав виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Так, [PERSON] не доведено та не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження наявності моральної шкоди, якої вона зазнала, та в чому саме вона полягала, та не надано обгрунтування розміру компенсації, що вимагається до стягнення, відтак позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача-1 Національної академії Наук України моральної шкоди задоволенню не підлягають. Разом з тим, суд приходить до висновку, що в результаті неправомірних дій відповідача-2 Інституту прикладної математики і механіки Національної Академії Наук України, остання зазнала душевних страждань, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, а тому з метою захисту порушеного права позивача, суд виходить з втрат немайнового характеру, що їх зазнала позивач, зміни, які відбулись в житті позивача, що призвело до негативних наслідків щодо самопочуття останньої, її душевної рівноваги та морального стану, а тому оцінює моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн., в зв'язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з Інституту прикладної математики і механіки Національної Академії Наук України на користь позивача підлягає стягненню, судовий збір у розмірі 1920,00 грн.

Outcome: partial