Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

У червні 2019р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-6) до відповідачки [PERSON] , в якому просила суд, з урахуванням поданої заяви про збільшення позову (а.с. 57, 58): стягнути з відповідачки на свою користь: - вартість ремонтно-будівельних робіт проведення яких необхідне для приведення квартири [ADDRESS] у первісний стан, який існував до укладення договору дарування, тобто до 24 грудня 2014р., згідно технічного паспорту від 2014р. у зв`язку з самовільним переплануванням в сумі 109279,0 грн.; - вартість робіт по відновленню заповнення віконних прорізів та сантехнічного обладнання у зазначеній вище квартирі, внаслідок демонтажу вікон, дверей, сантехніки в розмірі 20803,0 грн.; - вартість спожитих, але не сплачених житлово-комунальних послуг за період з 24 грудня 2014р.. по 04 лютого 2019р. в розмірі 70061,45 грн.; - судовий збір у розмірі 2001,43 грн. та витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 24 грудня 2014р. між сторонами був укладений договір дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А.І. та зареєстрований в реєстрі за № 769. За даним договором, дарувальник (позивачка) передав безоплатно у власність, а обдарований (відповідачка) прийняв у власність квартиру [ADDRESS] Рішенням Апеляційного суду м. Києва по справі № 761/29309/16-ц від 21 листопада 2017р., залишеним без змін Постановою Верховного Суду від 20 червня 2018р., визнано зазначений договір дарування недійсним. Повернуто позивачці у власність квартиру [ADDRESS] . 09 січня 2019р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О.С. на виконання вищевказаних судових рішень було зареєстровано право власності за позивачкою на зазначену квартиру. 04 лютого 2019р. при відвідуванні зазначеної квартири позивачкою було виявлено, що в квартирі викрадено і пошкоджено майно, квартира самочинно реконструйована, в кімнаті влаштовано перегородки, кухня-їдальня знаходиться в незадовільному санітарно-технічному стані, на стінах та стелі спостерігається часткове руйнування штукатурного шару та відсутність вікна в віконному отворі. За час, поки відповідачка володіла квартирою, нею було здійснено незаконне перепланування, яке наразі представники житлово-експлуатаційної організації вимагають демонтувати. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відзив на позов стороною відповідача не подавався. 27 жовтня 2019р. стороною позивача було подано до суду заяву про збільшення позову. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав зазначених у позові, з урахуванням поданої заяви про збільшення позову. Представник відповідача проти позову заперечив, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 24 грудня 2014р. між сторонами був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А.І. та зареєстрований в реєстрі за № 769. За даним договором дарувальник (позивачка) передав безоплатно у власність, а обдарований (відповідачка) прийняв у власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 8, 9). Рішенням Апеляційного суду м. Києва по справі № 761/29309/16-ц від 21 листопада 2017р., залишеним без змін Постановою Верховного Суду від 20 червня 2018р., визнано зазначений вище договір дарування квартири, недійсним. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 09 січня 2019р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О.С. на виконання вищевказаних судових рішень було зареєстровано право власності за позивачкою (а.с. 19, 20). Як вбачається з акта про залиття квартири [ADDRESS] з вище розташованої квартири № 55 від 04 лютого 2019р., складеного на підставі звернення № Л-34 від 04 лютого 2019р. мешканця квартири [ADDRESS] до обслуговуючої організації та звернення на Центральну диспетчерську службу Шевченківського району м. Києва за № 5043292 від 04 лютого 2019р., причиною залиття квартири [ADDRESS] є порушення правил експлуатації сантехнічного обладнання та несанкціоноване перепланування власником цієї квартири № 55 . Так, судом встановлено, що відповідно до технічного паспорту на спірну квартиру станом на 2014р., спірна квартира складається з однієї житлової кімнати площею 19,60 м. кв., кухні площею 6,10 м.кв., ванної кімнати 3,0 м.кв., коридору 2,5 м.кв. (а.с. 27-29). Відповідно до технічного паспорту станом на 2016р. вбачається, що у спірній квартирі було здійснено самочинне реконструювання та визначити житлову площу і кількість кімнат неможливо (а.с. 30-33). У судовому засіданні 29 січня 2021р. представник відповідачки заперечив проти задоволення позову з тих підстав, що відповідачка є неналежним позивачем, оскільки ремонт здійснював Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів «Пенсіон» та ТОВ «Рента-Капітал», з якими позивачка підписала договір про наміри, зі змісту якого вбачалось, що ТОВ «Рента-Капітал» повинно було провести ремонт у квартирі, а ремонт у квартирі було здійснено іншими особами за згодою [PERSON] . Суд критично оцінює зазначені доводи представника відповідача, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2019р. по цивільній справі № 761/41226/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бакай Г.І. про визнання правовідносин за договором дарування квартири припиненими та визнання права власності на квартиру, встановлено, що саме [PERSON] здійснила самочинне перепланування квартири. Як вбачається з п. 1.5 договору дарування, який визнано недійсним, вказано, що квартира знаходиться у придатному для використання за цільовим призначенням й відповідає технічним характеристикам та відомостям, які викладені у Технічному паспорті на квартиру. Таким чином, матеріалами справи повністю підтверджено, здійснення незаконного перепланування спірної квартири саме відповідачкою [PERSON] за час володіння нею цією квартирою. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 02.06.19 від 26 червня 2019р., складеного судовим експертом Лиценко М.В. на замовлення [PERSON] , вартість ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для приведення квартири [ADDRESS] у первісний стан, який існував до укладення договору дарування, тобто до 24 грудня 2014р., згідно технічного паспорту станом на 2014р., у зв`язку з самовільним переплануванням становить 109279,0 грн. (а.с. 61-122). Як вбачається з попередження № 19 від 04 січня 2019р. власника квартири [ADDRESS] , КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» Управитель з питань ЖКГ (Мікрорайон «Златоустівська») зобов`язано надати дозвільну документацію на перепланування в квартирі або повернути до попереднього стану в разі ненадання дозвільної документації (а.с. 25). Таким чином на [PERSON] покладено обов`язок привести квартиру у попередній стан. За положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009р. у п. 10 Постанови № 9, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину. У рішенні Апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2017р. зазначено: «…Оскільки колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для визнання договору дарування квартири недійсним, позовна вимога [PERSON] про повернення в її власність квартири [ADDRESS] , на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України також підлягає задоволенню. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину ...». Відповідно до ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ст. 1213 ЦК України, Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Отже, квартира [ADDRESS] , підлягає поверненню у стані, в якому вона існувала на момент укладення договору дарування від 24 грудня 2014р., а саме квартири, яка складається з 1-ї кімнати жилою площею 19,60 кв.м., кухні площею 6,10 кв.м., ванної кімнати 3,0 кв.м., коридору 2,5 кв.м., а тому задоволенню підлягає вимога про стягнення з відповідачки на користь позивачки вартості ремонтно-будівельних робіт, проведення яких необхідне для приведення квартири [ADDRESS] у первісний стан, який існував до укладення договору дарування, тобто до 24 грудня 2014р., згідно технічного паспорту станом на 2014р., у зв`язку з самовільним переплануванням квартири відповідачкою, в розмірі 109279, 00 грн. Щодо стягнення з [PERSON] витрат на роботи по відновленню заповнення віконних прорізів та сантехнічного обладнання у квартирі в розмірі 20803,0 грн., то суд приходить до висновку, що зазначені вимоги не підлягають задоволенню, оскільки стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами що саме відповідачка [PERSON] здійснила демонтаж вікон, дверей та сантехнічного обладнання в вищезазначеній квартирі. Вимога про стягнення з [PERSON] вартості спожитих, але не сплачених житлово-комунальних послуг за період з 24 грудня 2014р. по 04 лютого 2019р. в розмірі 70061,45 грн. також не підлягає задоволенню, з урахуванням положенням ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції, яка діяла до 09 червня 2018р., ст. ст. 7, 9 цього Закону, в редакції, яка діє після 09 червня 2018р.; п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992р. «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Крім того, вимог про стягнення частини понесених витрат на сплату житлово-комунальних послуг у порядку регресу позивачем заявлено не було. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факт сплати нею житлово-комунальних послуг, а тому право вимоги щодо сплати комунальних платежів не підтверджено належним чином. Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України, пропорційно до частини задоволених позовних вимог, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1092,79 грн.; витрати на проведення експертизи у розмірі 8400,0 грн.

Outcome: partial