Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, в якому просив стягнути з державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь [PERSON] 45 900,00 грн. в якості відшкодування втрачених внаслідок незаконних дій доходів, 3 000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, 3 000,00 грн. в якості відшкодування витрат на правову допомогу. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON], будучи власником транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, модель108 CDI, державний реєстраційний номер [NUMBER], 2000 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], протиправно був позбавлений можливості користуватись своєю власністю внаслідок незаконного накладення арешту на даний автомобіль, в результаті чого втратив дохід у розмірі 45 900,00 грн., який би він міг отримати у випадку виконання взятих на себе договірних зобов'язань. Ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 25.02.2013 (була отримана тільки 15.06.2013) накладення арешту на майно було визнано необґрунтованим, арешт було скасовано. Також позивач, посилаючись на ч. ч. 5, 6 ст. 4, ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», просить стягнути 3 000 грн. моральної шкоди, а також витрати на правову допомогу, які позивач поніс у зв'язку із залученням адвоката [PERSON] Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. [PERSON] є власником транспортного засобу - автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель108 CDI, державний реєстраційний номер [NUMBER], 2000 року випуску, номер шасі [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 9-10). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 13.01.2013 о 20 год. 00 хв. вищевказаний автомобіль, яким керував батько [PERSON] - [PERSON], був затриманий та вилучений співробітниками ДАІ м. Хмельницького, що підтверджується копією акту № 000046 огляду затриманого транспорту, що передається на тимчасове зберігання від 13.01.2013 (а.с. 11). Підставою для затримання автомобіля стала постанова старшого слідчого ОВС СУ м. Житомира Вихристюка О.О. № 10/6971/2 від 19.09.2012 про накладення арешту, що підтверджується випискою Хмельницького ДАІ про підстави затримання транспортного засобу (а. с. 12-13). Ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира Галасюк Р.А. від 25.02.2013 у справі № 296/1735/13-к клопотання гр. [PERSON] про скасування арешту майна задоволено, скасовано арешт, накладений постановою старшого слідчого ОВС СУ м. Житомира Вихристюка О.О. № 10/6971/2 від 19.09.2012 стосовно обтяження рухомого майна, а саме: автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель108 CDI, державний реєстраційний номер [NUMBER], 2000 року випуску, номер шасі [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON] (а.с. 20). Звертаючись з позовом до відповідача, позивач посилається саме на дане судове рішення, як на підставу для застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Позивач зазначає, що арешт на належний йому на праві власності автомобіль був накладений незаконно постановою старшого слідчого ОВС СУ м. Житомира Вихристюка О.О. № 10/6971/2 від 19.09.2012. В свою чергу, дана постанова слідчого виносилась під час дії КПК України 1960 року, за яким порядок накладення арешту на майно був врегульований положеннями ст. ст. 125, 126 КПК України 1960 року. Так, відповідно до ст. 125 КПК України 1960 року слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов'язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову; в справах про злочини, за які кримінальним законом передбачена конфіскація майна, слідчий зобов'язаний вжити необхідних заходів до забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, склавши про це постанову. Частинами 1, 2, 4 ст. 126 КПК України 1960 року було визначено, що забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт; майно, на яке накладено арешт, описується і може бути передане на зберігання представникам підприємств, установ, організацій або членам родини обвинуваченого чи іншим особам; арешт майна і передача його на зберігання оформляються протоколом, який підписується особою, що проводила опис, понятими і особою, яка прийняла майно на зберігання. До протоколу додається підписаний цими особами опис переданого на зберігання майна. Інших випадків накладення арешту на майно на досудовому слідстві КПК України 1960 року не було передбачено. В свою чергу, як вбачається з ухвали слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 25.02.2013, слідчим суддею з пояснень, викладених [PERSON] у клопотанні про скасування арешту майна, було встановлено, що арештований автомобіль був придбаний [PERSON] у кредит згідно кредитного договору № НМІВА800000030 від 29.04.2008, який укладений між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» і в подальшому був переданий в заставу банку в забезпечення виконання ним умов кредитного договору. Однак заявник вказував, що даний кредит було погашено і автомобіль виведений банком з реєстру обтяжень рухомого майна, у зв'язку з чим будь-які зобов'язання між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» відсутні, а тому його права у відповідності до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України на даний час порушені необґрунтованим арештом його майна. З даного судового рішення вбачається, що слідчим суддею на підставі пояснень заявника було встановлено існування між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» цивільно-правових відносин у зв'язку з укладенням між сторонами кредитного договору № НМІВА800000030 від 29.04.2008, на виконання якого [PERSON] даний автомобіль був переданий в заставу банку, також було встановлено, що відповідно до повідомлення ПАТ КБ «Приватбанк» № 208325 від 18.05.2012 у зв'язку з повним погашенням кредиту на автомобіль, виданому гр. [PERSON], згідно кредитного договору № НМІВА800000030 від 29.04.2008, банк, звертаючись до начальника МРЕВ просив зняти заборону відчуження з автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель108 CDI, державний реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі [NUMBER] і даний автомобіль з реєстру обтяжень рухомого майна виведений. Пунктом 11 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» закріплено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Аналіз даної правової норми дає підстави дійти до висновку, що право на відшкодування шкоди відповідно до вказаного Закону виникає виключно у випадку, коли такі процесуальні дії були вчинені органом досудового розслідування в ході кримінального провадження, натомість, ані в ухвалі слідчого судді від 25.02.2013, ані в матеріалах даної цивільної справи, відсутні будь-які посилання та докази того, що арешт на дане майно був накладений у рамках кримінального провадження і в подальшому такі дії органу досудового розслідування були визнані незаконними за судовим рішенням. Дослідженням документів, наявних у матеріалах справи, судом встановлено, що позивач зазначає, що будь-якого злочину він не вчиняв, а також не є особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за завдану шкоду (а.с. 15). Частинами 1, 2 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача, які ґрунтуються на положеннях Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed