Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» Міністерства інфраструктури України (далі - УДП «Укрінтеравтосервіс») про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що в період з 03.12.2014 року по 26.07.2019 року працював на посаді генерального директора до УДП «Укрінтеравтосервіс», з якої був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Оскільки у день звільнення з ним не проведено повного розрахунку по нарахованій заробітній платі, [PERSON] просить суд стягнути з УДП «Укрінтеравтосервіс» на його користь 475 568 грн. 39 коп. заборгованості по заробітній платі та середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 422 262 грн. 08 коп. У відзиві на позовну заяву представник УДП «Укрінтеравтосервіс» зазначає, що заборгованість у підприємства перед позивачем дійсно має місце, однак його вимога про стягнення середнього заробітку є необґрунтованою, тому просить суд відмовити в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, позовні вимоги просила задовольнити, посилаючись на викладенні у позовній заяві обставини. Представник УДП «Укрінтеравтосервіс» у судовому засіданні позов в частині заборгованості по заробітній платі в розмірі 425 770 грн. 01 коп. визнала, в частині вимоги позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням наведених доводів у відзиві на позовну заяву просила відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Судом установлено, що 03.12.2014 року [PERSON] прийнятий на роботу до УДП «Укрінтеравтосервіс» на посаду заступника генерального директора, 26.07.2019 року звільнений за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача (а.с. 9-12). Як вбачається з довідки УДП «Укрінтеравтосервіс» заборгованість підприємства перед [PERSON] становить 425 770 грн. 71 коп. (а.с. 135). При цьому, при визначенні розміру заборгованості по заробітній платі перед позивачем суд не бере до уваги довідки УДП «Укрінтеравтосервіс» від 29.01.2020 року (а.с. 20, 21), оскільки указана в ній заборгованість зазначена без урахування виплат заробітної плати [PERSON] згідно платіжного доручення № 2191 від 05.06.2019 року у розмірі 30 000 грн. 00 коп., згідно платіжного доручення № 2777 від 06.08.2019 року у розмірі 14 775 грн. 80 коп., згідно виписки АТ «Райффайзен Банк Аваль» - 4 399 грн. 60 коп. 29.08.2019 року, а також 12 881 грн. 26 коп. - 03.01.2019 року та 4 682 грн. 64 коп. - 27.04.2020 року відповідно до виписки АТ «Райффайзен Банк Аваль» по картковому рахунку [PERSON] (а.с. 140-180). Крім того, відповідно до службової записки, головним бухгалтером УДП «Укрінтеравтосервіс» [PERSON] повідомлено про те, що з моменту покладення на [PERSON] обов`язків генерального директора Підприємства згідно наказу Міністерства інфраструктури № 28-О від 25.04.2018 року, за його усними вказівками, як керівника, заробітна плата останньому не виплачувалась з червня 2018 року по день звільнення (а.с. 48). За змістом ст.ст. 47, 115, 116 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Однак, в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство не провело остаточний розрахунок з позивачем за виконану ним роботу, чим порушено його трудові права, які підлягають відновленню шляхом стягнення з УДП «Укрінтеравтосервіс» на користь [PERSON] суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, нарахування виплат,що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 569/7584/18 (провадження № 61-3961св19), у постанові від 08.04.2020 року дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. У постанові від 26.06.2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Як встановлено під час розгляду справи, заборгованість УДП «Укрінтеравтосервіс» по заробітній платі перед [PERSON] становить 425 770 грн. 01 коп., відповідно до довідки УДП «Укрінтеравтосервіс» його розмір середньоденної заробітної плати становить 2 002 грн. 31 коп., а тому, сума середнього заробітку, яку просить стягнути у розмірі 422 262 грн. 08 коп. є значно завищеною. З огляду на встановлений розмір заборгованості із виплати компенсації втрати частини доходу у випадку порушення встановлених строків їх виплати, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, зменшити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат до суми 40 046 грн. 20 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог зі стягненням з УДП «Укрінтеравтосервіс» на користь [PERSON] 40 грн. 04 коп. сплаченого судового збору за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також на користь державного бюджету - 4 257 грн. 70 коп. за вимогою про стягнення невиплаченої заробітної плати.

Outcome: partial