Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

У червні 2017 р. [PERSON] звернулася до суду із\~\~позовом до обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Комунальник-1», третя особа [PERSON], про визнання права власності, який було уточнено під час судового розгляду. В обґрунтування позову зазначала, що квартира [ADDRESS], в якій вона зареєстрована та мешкає постійно з часу народження, була отримана ще до її народження, а саме 5 березня 1964 р. відповідно до ордеру № 144, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 10.01.1963 № 10 її батьком [PERSON] на сім'ю із трьох осіб. До складу сім'ї на той час входили: [PERSON] батько позивача, [PERSON] - мати позивача та [PERSON] - рідний брат позивача. Квартира [ADDRESS] була зареєстрована за Житлово - будівельним кооперативом обкому профспілок комунальних підприємств «Комунальник-1», членами якого були батьки позивача. Вартість квартири була сплачена повністю батьками до 1988 року, що підтверджується довідкою. Однак батьки за життя не зареєстрували право власності на вказану квартиру. 17.02.1988 померла мати [PERSON], яка була зареєстрована та постійно мешкала за адресою: [ADDRESS] та була членом Житлово - будівельного кооперативу обкому профспілок комунальних підприємств «Комунальник-1». Шлюб між батьками було розірвано 17.03.1981 і після розірвання шлюбу мати змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON]. Після розірвання шлюбу батько виїхав до Російської Федерації та на час смерті матері не був зареєстрований у спірній квартирі, а постійно мешкав та був зареєстрований за адресою: Російська Федерація, м. Владивосток, вул. 4-й Ключ, буд. 10. Ще за життя матері він передав їй повністю зазначену квартиру та не претендував на неї. У вказаній квартирі проживала позивач разом з матір'ю, у тому числі і на час смерті матері, та залишилась проживати в ній і після її смерті, де зареєстрована та мешкає до цього часу. Рішенням загальних зборів ЖБК «Комунальник-1» від 28.10.1988 позивача було прийнято до складу членів ЖБК «Комунальник-1» та за нею було закріплено пай, сплачений за вказану квартиру, в порядку спадкування у зв'язку зі смертю матері. Оскільки [PERSON] померла 17.02.1988, саме 17.02.1988 відкрилась спадщина. Після смерті матері [PERSON] позивач фактично прийняла спадщину, оскільки фактично вступила у володіння та управління зазначеною квартирою, користувалась зазначеною квартирою, підтримувала її в належному стані, сплачувала всі платежі по її утриманню. Посилаючись на вимоги ст.ст. 525-527, 548-549 ЦК України (в редакції 1963р.), ст.ст. 321, 328, 392 ЦК України, позивач просила суд визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті матері [PERSON]. Від представників позивача, відповідача та третьої особи надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Враховуючи, що у судове засідання не прибули всі учасники процесу, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Згідно з рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради депутатів трудящих від 10.01.1963 № 10 ордер № 144 на заселення двокімнатної квартири [ADDRESS] житлово-будівельного кооперативу обкому працівників комунальних підприємств було оформлено і видано [PERSON] на склад родини із 3-х осіб: [PERSON] - чоловік, [PERSON] - дружина, [PERSON] син (арк. справи 10-11). 17.03.1981 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, та після розірвання шлюбу дружина змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується копіями актового запису про розірвання шлюбу № 200 від 17.03.1981 та свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Орджонікідзевським ЗАГС міста Запоріжжя 17.03.1981. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишилася проживати у вищевказаній квартирі. Як зазначає позивач, [PERSON] після розірвання шлюбу з квартири виїхав. 21.09.1998 [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Михайлівською сільською радою Вільнянського району Запорізької області 21.09.1998, актовий запис № 58 від 21.09.1998 (арк. справи 17). 17.02.1988 померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Шевченківським відділом РАЦС 21.02.1988, актовий запис № 1303 від 21.02.1988 (арк. справи 16). Позивач [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується її свідоцтвом про народження, виданим Орджонікідзевським реєстраційним бюро РАЦС 04.04.1969 актовий запис № 885 від 4.04.1969 (арк. справи 4). Як вбачається з довідки, виданої ЖБК «Комунальник-1» від 23.01.2017, пай за квартиру [ADDRESS] був виплачений у повному обсязі до 1988 р. гр. [PERSON] та гр. [PERSON] (арк. справи 15). ОСББ «Комунальник-1» є правонаступником ЖБК «Комунальник-1», що підтверджується довідкою № 6 від 18.04.2017 (арк. справи 14). [PERSON] за життя не зареєструвала належним чином своє право власності на квартиру у Бюро технічної інвентаризації. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання ним чинності, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, до відносин права власності, яке виникло у [PERSON] до набрання чинності діючим ЦК України, підлягають застосування правила цього Кодексу, оскільки її право власності не було припинено до набрання ним чинності. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом статті 384 ЦК України при викупі квартири член житлово-будівельного кооперативу є її власником. Згідно із роз'ясненнями, наданими у пункті 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» № 9 від 18.09.1987, член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатися нею на свій розсуд. Як свідчить довідка, яка видана ЖБК «Комунальник-1» 23.01.2017, пай за квартиру [ADDRESS] був виплачений у повному обсязі до 1988 року гр. [PERSON] та гр. [PERSON]. Відповідно до виписки з протоколу № 37 загальних зборів кооперативу від 28.10.1988 (арк. справи 13) [PERSON] було прийнято в члени ЖБК «Комунальник-1» та за нею закріплено пай за квартиру [ADDRESS]. Відповідно до довідки, виданої ЖБК «Комунальник-1», від 24.10.2016 р. № 6 [PERSON] зареєстрована та проживає у вищезазначеній квартирі (арк. справи 7). Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, при ухваленні рішення щодо спадщини, яка відкрилась 17.02.1988, підлягають застосуванню положення ЦК України в редакції 1963 р. Відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 р.), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Оскільки позивач [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк фактично вступила в управління і володіння спадковим майном, оскільки була зареєстрована та проживала у квартирі на момент смерті спадкодавця (копія паспорта позивача арк. справи 5), тому відповідно до п. 1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963р.) вона є такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON]. Інші спадкоємці спадщину після смерті [PERSON] не прийняли. Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Разом із тим, судом встановлено, що позивач позбавлена можливості отримати у приватного нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом з тих підстав, що за життя спадкодавцем не було зареєстровано належним чином право власності на спірну квартиру, що також позбавляє права позивача зареєструвати належним чином своє право власності на належну їй квартиру. З цього приводу суд зазначає, що у разі, якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Враховуючи дані обставини, суд доходить висновку, що у позивача відсутній інший, крім судового, шлях для відновлення свого порушеного права, на захист якого, зокрема, і спрямовано цивільне судочинство. Підсумовуючи викладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на квартиру в порядку спадкування за законом після смерті матері обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved