Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

У травні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що між ним та відповідачем [PERSON] 20 серпня 2008 року було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав [PERSON] 10 000 доларів, про що остання написала розписку, та зобов'язувалася повернути кошти до 20 вересня 2008 року. 20 лютого 2009 року відповідач [PERSON] ще взяла в борг у позивача гроші в сумі 10000 доларів строком до 01 вересня 2009 року та виплатити 10% щомісячно від суми боргу, про що склала розписку. До теперішнього часу [PERSON] грошові кошти не повернула, а тому позивач просив суд стягнути з неї суму боргу з урахуванням процентів та інфляції по двом розпискам в сумі 678583,93 грн. Крім того, 29 жовтня 2010 року між позивачем та відповідачем [PERSON], який є чоловіком [PERSON], укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] взяв в борг у позивача 69000 доларів США терміном до 01 січня 2012 року зі сплатою процентів щомісячно в розмірі 2500 доларів США, про що написав розписку. На теперішній час [PERSON] позика не повернута, а тому позивач просив стягнути з нього борг по розписці від 29 жовтня 2010 року з урахуванням процентів та інфляції в розмірі 920268,48 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, на задоволенні позову наполягав, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засідання позовні вимоги не визнала та пояснила, що [PERSON] вона до 20 серпня 2008 року не знала. Її чоловік [PERSON] перебував на лікуванні в лікарні і попросив її з'їздити до його друга [PERSON] та взяти кошти. Коли вона приїхала до [PERSON], то він познайомив її з [PERSON] 20 серпня 2008 року вона дійсно взяла на прохання [PERSON] у [PERSON] кошти в розмірі 10000 доларів США, про що була написана розписка. Ці кошти вона віддала бухгалтеру фірми [PERSON] Останній їй потім повідомив, що ці кошти він [PERSON] повернув. Що стосується розписки від 20 лютого 2009 року, то кошти в розмірі 10000 доларів США вона у [PERSON] не брала та розписку не писала, хоча під розпискою її підпис, оскільки у [PERSON] були чисті аркуші паперу з її підписом, тому що вони були чоловіком та дружиною і вона чоловіку довіряла. На день написання другою розписки від 20 лютого 2009 року вона з [PERSON] вже не проживали однією сім'єю та не вели спільного господарства. Про розписку, яка написана [PERSON] вона пояснити нічого не може. Ніколи до неї особисто [PERSON] з приводу повернення коштів за цими розписками не звертався. Просила відмовити позивачу у задоволенні позову в частині розписок від 20 серпня 2008 року та 20 лютого 2009 року, оскільки останню розписку вона не писала, кошти за першою вона передала [PERSON] Крім того, зазначила, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом до неї. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнав, підтримав пояснення свого доверітеля [PERSON] Просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити, оскільки останнім пропущено строк звернення до суду з даним позовом до [PERSON] Крім того, розписку від 20 лютого 2009 року його доверітель [PERSON] не писала і кошти не отримувала. Відповідач [PERSON] не погодившись із первісним позовом звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив суд визнати недійсним договір позики від 29 жовтня 2010 року укладений між ним та [PERSON], оскільки кошти 29 жовтня 2010 року в розмірі 69000 доларів США він не отримував, а дана розписка є боргом [PERSON] перед [PERSON] [PERSON] ввів його в оману при написанні даної розписки, оскільки останній переконав його повернути оригінали розписок [PERSON] від 20 серпня 2008 року та від 20 лютого 2009 року, по яким борг повернено, для накладення на земельну ділянку арешту. Він погодився, склав розписку 29 жовтня 2010 року та віддав [PERSON] оригінали розписок [PERSON] Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] первісний позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити, посилаюсь на викладені обставини у зустрічному позові, просив зустрічний позов [PERSON] задовольнити. Суд, вислухавши сторони, їх представників, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Правом на звернення до суду за захистом наділена кожна особа у випадку порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, принцип чого закріплений ст. 3 ЦПК України. Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Обов'язок доказування статтею 60 ЦПК України покладено на сторону, яка посилається на доказувані обставини як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 20 серпня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримала у борг 10000 доларів США строком до 20 вересня 2008 року, про що власноруч написала розписку. Дані обставини також не заперечуються сторонами по справі - [PERSON] та [PERSON] 20 лютого 2009 року між тими ж самими сторонами - [PERSON] та [PERSON] укладено ще один договір позики на суму 10000 доларів США строком до 01 вересня 2009 року під 10% щомісячно. Заперечуючи проти отримання коштів по розписці від 20 лютого 2009 року, відповідач [PERSON] належних та допустимих доказів цим обставинам суду не надала, тоді як цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст.57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що строк виконання договорів позики від 20 серпня 2008 року сплив 20 вересня 2008 року, а від 20 лютого 2009 року - 01 вересня 2009 року. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. За приписами ч. ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заявили про пропуск позивачем [PERSON] строку звернення до суду та просили суд застосування строки позовної давності. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] також заявив в суді про застосування до договорів позики від 20 серпня 2008 року та від 20 лютого 2009 року строку позовної давності, оскільки за борги, які виникли під час шлюбу, подружжя відповідають разом, що не враховано позивачем при пред'явлені позову. Як роз'яснив у пункті 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» Пленум Верховного Суду України, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Позивач [PERSON] при зверненні до суду з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики від 20 серпня 2008 року та від 20 лютого 2009 року вимоги про поновлення строків звернення до суду не заявляв, не зазначив причини пропуску такого строку. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову [PERSON] у задоволенні позову до [PERSON] в частині позовних вимог щодо стягнення боргу за договорами позики від 20 серпня 2008 року та від 20 лютого 2009 року у зв'язку із пропуском позивачем строку звернення до суду. Крім того, звертаючись до суду з даними позовними вимогами, позивач [PERSON] не врахував, що до вимог про сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, якщо позика надана в іноземній валюті, норми ч.2 ст.625 ЦК України в цій частині не застосовуються. Що стосується позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 29 жовтня 2010 року та зустрічного позову [PERSON], суд зазначає наступне. Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК. Згідно з правилом ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Частина 2 ст. 1047 ЦК допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК). При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК). Судом встановлено, що 29 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики про отримання останнім в борг суми в розмірі 69000 доларів США зі сплатою щомісячно процентів в сумі 2500 доларів США строком до 01 січня 2012 року. Судом також встановлено, що 29 жовтня 2010 року грошові кошти по даній розписці в розмірі 69000 доларів США не передавалися. Ці обставини визнані сторонами - [PERSON] та [PERSON] Крім того, допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що неодноразово займав грошові кошти [PERSON] 29 жовтня 2010 року він був присутній при написанні спірної розписки. Сума в 69000 доларів США складає весь борг особисто [PERSON] перед [PERSON], однак в даній сумі є борг [PERSON] і перед свідком. Скільки із суми 69000 доларів США складає його сума, а скільки особисто [PERSON], він визначити не може, оскільки він і [PERSON] мали спільні кошти. На теперішній час свідок не звертався до суду, але повністю довіряє [PERSON] Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 своєї постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Даючи оцінку наданим позивачем на підтвердження укладення договору позики від 29 жовтня 2010 року письмовим доказам (розписці), тому факту, що позивач за первісним позовом [PERSON] та відповідач за первісним позовом [PERSON] визнали факт того, що 29 жовтня 2010 року грошові кошти в розмірі 69000 доларів США не передавалися, враховуючи покази свідка [PERSON], суд дійшов висновку, що дана розписка є безгрошовою. Крім того, враховуючи, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] написав розписку від 29 жовтня 2010 року під впливом обману зі сторони [PERSON], суд вважає за необхідне зустрічний позов задовольнити, а в первісному позові [PERSON] в частині розписки від 29 жовтня 2010 року відмовити у повному обсязі. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову [PERSON] у задоволенні його позову в повному обсязі, і як наслідок скасувати заходи забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти будь-які дії направленні на відчуження в будь-який спосіб нерухомого майна - земельної ділянки площею 0,1118 га, кадастровий номер 12211455800-02-001-0324 розташованої по [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) та земельної ділянки площею 0,1487 га, кадастровий номер 12211455800-02-001-0325 розташованої по [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), накладені ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2013 року. Зустрічний позов [PERSON] задовольнити, визнавши недійсним договір позики від 29 жовтня 2010 року укладений між [PERSON] та [PERSON]. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст.88 ЦПК України за первісним позовом судові витрати компенсуванню не підлягають і відносяться на рахунок позивача [PERSON] За зустрічним позовом підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 114 грн. 71 коп.

Outcome: approved