Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, яким просить визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] року помер його батько [PERSON] Вінє єдиним спадкоємцем майна померлого за заповітом й у встановленому законом порядку прийняв спадщину. До складу спадкового майна увійшов житловий будинок з надвірними будівлями та земельні ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] однак, оформити свої спадкові права на зазначене майно він не в змозі через відсутність правовстановлюючого документа. Сторони в судове засідання не прибули, на адресу суду направили заяви, кожен окремо, про розгляд справи у їх відсутність, позивач підтримав позовні вимоги, представник відповідача не заперечує проти задоволення позову / ас 66,75/. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вищезазначених осіб відповідно до вимог статей 158, 169,197 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/. У відповідності з п. 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з частиною четвертою статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Обставини спору сторонами визнаються, а тому доказуванню у відповідності до положень статті 61 ЦПК України не підлягають. Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях Цивільного кодексу України /далі ЦК України/, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами статті 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. За матеріалами справи Судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини з питання спадкування. Зі змісту викладених у позові та визнаних сторонами обставин спору є встановленим, що [INFO] року в смт Краснопілля Краснопільського району Сумської області помер [PERSON], про що у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краснопільського районного управління юстиції у Сумській області зроблений актовий запис № 56 від 14 квітня 2015 року. На день своєї смерті [PERSON]був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS], разом із сином [PERSON] та його сім'єю/копії ас 7, 9; ас 8/. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права на спадкове майно. До правовідносин, що виникли необхідно застосувати норми ЦК України у редакції 2004 року, так як спадщина після померлого [PERSON]відкрилась після 01.01.2004 року. На підставі стст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина третя статті 1222, частина перша статті 1220, частина перша статті 1270 ЦК України). Після смерті [PERSON]відкрилася спадщина на спадкове майно. Згідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом, згідно зі статтю 1268 ЦК України, спадщину прийняв постійним проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, в результаті чого заведена спадкова справа № 109/2017 від 16.03.2017 до майна померлого / копія спадкової справи ас 69-72/. 25 квітня 2017 року приватний нотаріус Краснопільського районного нотаріального округу Вангородський В.В. виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно якої спадкоємцю [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] після смерті [INFO] року [PERSON] у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа /ас 13/. Відповідно до роз'ясень, даних в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1.04. 2004 року права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація права була проведена відповідно до законодавства, що діяло в момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Так, є встановленим, що за нотаріально посвідченим договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку від 8 квітня 1958 року та затвердженого виконкомом Краснопільської Ради в особі голови селищної ради [PERSON] передана на праві безстрокового користування земельна ділянка загальною площею 1200 кв м, розташована за адресою: [ADDRESS] /копія ас 14-15/. За інформації Краснопільської селищної ради на даний час земельна ділянка має нову адресу: [ADDRESS], і значиться приватизованою за померлим [PERSON] на підставі рішення 5 сесії 22 скликання від 16.01.1996/ас 24/. Хоча технічний паспорт БТІ не є документом на право власності нерухомого об'єкта, проте він дуже важливий при здійсненні операцій з нерухомістю, має довідкову інформацію про фактичний стан нерухомості, а саме: про площі, поверховості, дату побудови, капремонту, товщину стін, теххарактерістіках покрівлі та фундаменту. Відповідно до технічного паспорта станом на 24.04.1987 / копії ас. 16-18/ [PERSON] значиться власником житлового будинку по вулиці Островського будинок номер дванадцять, 1960 року побудови. З Довідки - характеристики № 426 від 29.03.2017, виданої фізичною особою - підприємцем [PERSON], вбачається, що житловий будинок та господарські будівлі, розташовані в [ADDRESS] збудовані без істотних порушень діючих будівельних норм і правил, та підтверджено, що станом на 28.12.2012 право власності на нерухоме майно за означеною адресою не зареєстровано /ас. 23/. Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно з частиною другою статті 331 діючого Цивільного кодексу України право власності на знов створене нерухоме майно (житлові будинки, забудови, споруди і т.і. ) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено введення нерухомого майна в експлуатацію, то право власності виникає з моменту введення його в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, відповідно до п.2 якого дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності й припиняється втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на момент завершення будівництва. На час завершення будівництва спадкового будинку питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. За вказаним Указом і постановою підставою виникнення в громадянина права власності на житловий будинок був власне факт збудування ним цього будинку на відведеній для цих цілей земельній ділянці. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Право власності на новостворене нерухоме майно виникало з моменту завершення його будівництва. Проаналізувавши надані в якості письмових доказів документи, норми законодавства, які були чинними на час будівництва спадкового будинку, суд дійшов висновку, що [PERSON], збудувавши будинок на відведеній для цього земельній ділянці, набув право власності на нього. Отже, враховуючи сукупність доказів, досліджених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що на день смерті [PERSON] його право власності на житловий будинок номер [ADDRESS], було посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому цей будинок увійшов до складу спадщини. Право, яке належало [PERSON] на час відкриття спадщини, не припинилося внаслідок його смерті. Дане право не відноситься до прав, які не входять до складу спадщини. Це право в порядку спадкування перейшло після його смерті до позивача [PERSON], який прийняв спадщину у належний спосіб, але отримати свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування на вказане домоволодіння в нотаріальній конторі не може, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу, тому його право підлягає захисту, іншим шляхом вирішити спір не можливо. Таким чином, є встановленим, що на день смерті [PERSON] його право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] було посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому цей будинок увійшов до складу спадщини. Згідно технічного паспорту, виготовленого 29.03.2017 Фізичною особою-підприємцем «[PERSON]» на ім'я [PERSON] за адресою: [ADDRESS] розташовані:житловий будинок літера А-1 за планом, 1960 року побудови з прибудовою літера а за планом, прибудова літера а1 за планом, тамбур літера а2 за планом, 1989 року побудови, сарай-кухня літера Б за планом, 1968 року побудови, прибудова літера б за планом, 1968 року побудови, сарай літера В за планом, 1970 року побудови, погріб літера Г за планом, 1963 року побудови, сарай літера Д за планом, 1975 року побудови, вбиральня літера Е за планом, гараж літера Ж за планом, 1990 року побудови, ворота з хвірткою №1 за планом, штахет №2 за планом, штахет №3 за планом /копія ас 19-22/. За даними Звіту про оцінку майна ТОВ «Консалтингове агенство «Святозаров та партнери» від 06.04.2017 ринкова вартість домоволодіння на даний час становить 47936,00 грн /ас 25-36/. Згідно з частиною третьою статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За викладеного, зважаючи на визнання відповідачем позову, яке приймається Судом, оскільки не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, Суд дійшов висновку, що іншим (крім судового) шляхом захистити право позивача неможливо, тому вважає за можливе визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташованих за адресою: [ADDRESS] Позов ґрунтується на законі, доведений належними доказами, а тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved