Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 13.06.2006 року, у розмірі 23364,51 грн. та вирішити питання про стягнення судового збору. В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 13.06.2006 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 3200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до кредитного договору, - при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. та 5% від суми позову. У зв`язку з тим, що відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, станом на 31.03.2018 року має заборгованість у сумі 23364,51 грн., з яких: 2930,65 грн. - заборгованість за кредитом, 18845,07 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1088,79 грн. - штраф (процентна складова) відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду. Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2018 року позов задоволено. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 травня 2020 року зазначене рішення суду скасоване, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 18.05.2020 року. Судом вірно визначено найменування позивача як Акціонерне товариство комерційний Банк «ПриватБанк». З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Відповідач у встановлений судом строк надав суду 16.06.2020 відзив на позовну заяву, проте, в порушення п.2 ч.1 ст.191 ЦПК України, копія відзиву не була надіслана відповідачем на адресу позивача разом з доданими до нього документами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що 13.06.2006 року відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, громадянин [PERSON] , підписавши заяву, отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.6). Як вбачається із «Заяви позичальника» від 13.06.2006 року, кредитні відносини у Банка виникли з громадянином [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт громадянина України серії [NUMBER] , в той час як позов заявлено до громадянина [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який має паспорт громадянина України серії [NUMBER] . Судом не встановлено та матеріали справи не містять доказів існування будь-яких правовідносин, в тому числі зобов`язань, між АТ КБ «ПриватБанк» та громадянином [PERSON] чи переведення боргу на вказану особу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, на свій розсуд розпорядився своїми правами та обов`язками щодо обрання способу захисту, предмету та вимог позову та визначення кола осіб-відповідачів, протягом розгляду справи позов не уточнював. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Враховуючи наведене, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов було заявлено до неналежного відповідача, що є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, згідно ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed