Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

У червні 2017 року до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська звернувся Дніпропетровський державний аграрно-економічний університет із позовом до [PERSON] (далі - [PERSON].), третя особа: [PERSON] (далі - [PERSON].) про стягнення заборгованості з оплати за навчання. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що на підставі договору № БТоч-142 від 18 травня 2007 року, укладеного між [PERSON] та Дніпропетровським державним аграрно-економічним університетом, відповідача було зараховано на навчання до цього навчального закладу. Наказом № 976 від 10 травня 2011 року [PERSON] було відраховано з числа студенів Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету за невиконання договірних зобов'язань, а саме за заборгованість з оплати навчання за один рік у розмірі 4 000,00 грн., яку відповідач самостійно не погашає. У зв'язку із зазначеним позивач просив стягнути на його користь із відповідача основну суму боргу у розмірі 4 000,00 грн., пеню за час прострочення у розмірі 6 948,49 грн., суму трьох відсотків річних за прострочення грошового зобов'язання у розмірі 943,81 грн., інфляційні втрати у розмірі 4 255,10 грн., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 600,00 грн. Від представника позивача на адресу суду надійшла заява, в якій вона просить здійснити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, проти заочного порядку розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином за адресою її місця реєстрації, причини неявки не повідомила. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлялася про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за її відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, 18 травня 2007 року між [PERSON] та Дніпропетровським державним аграрно-економічним університетом було укладено договір на підготовку фахівця № БТоч-142, за умовами якого позивач зобов'язався надати [PERSON] освітні послуги, а відповідач зобов'язалася сплатити за це 16 000,00 грн.: по 4 000,00 щорічно впродовж чотирьох років (а.с. 11). Наказом № 1519 від 26 липня 2007 року [PERSON] було зараховано на перший курс біотехнологічного факультету Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету (а.с. 12). Прізвище [PERSON] було змінено на «Черкасова», що підтверджується свідоцтвом про зміну імені, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 13). Згідно із наказом Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету № 976 від 10 травня 2011 року [PERSON] було відраховано з числа студентів даного навчального закладу за невиконання договірних зобов'язань (а.с. 14). У травні 2015 року та у жовтні 2016 року на адресу [PERSON] позивачем було направлено претензії із вимогою терміново погасити заборгованість за договором на підготовку фахівця № БТоч-142 від 18 травня 2007 року у розмірі 4 000,00 грн. (а.с. 15-17). Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Пунктом 6.2 укладеного між сторонами договору на підготовку фахівця № БТоч-142 від 18 травня 2007 року передбачено, що за несвоєчасне внесення плати за надання освітніх послуг замовник-юридична особа сплачує виконавцю неустойку (штраф, пеню) у розмірі не нижче подвійної ставки Національного банку України. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Ураховуючи викладене, суд вважає за можливе стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за договором на підготовку фахівця № БТоч-142 від 18 травня 2007 року у розмірі 4 000,00 грн., суму трьох відсотків річних за прострочення грошового зобов'язання за період з 01 вересня 2010 року по 31 травня 2017 року у розмірі 809,75 грн. та інфляційні втрати у межах заявлених позовних вимог у розмірі 4 255,10 грн., хоча фактичний розмір інфляційних втрат за цей період становить 5 360,40 грн. При цьому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 01 вересня 2009 року до 01 вересня 2010 року, оскільки із тексту позовної заяви та наданої позивачем довідки про розрахунок заборгованості (а.с. 6) вбачається, що заборгованість за відповідним договором виникла саме за останній навчальний рік третьої особи, а саме за 2010-2011 рік. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення пені у відповідності до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні, оскільки статтею 1 цього закону визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а пунктом 6.2 укладеного між сторонами договору на підготовку фахівця № БТоч-142 від 18 травня 2007 року передбачено, що за несвоєчасне внесення плати за надання освітніх послуг замовник-юридична особа сплачує виконавцю неустойку (штраф, пеню) у розмірі не нижче подвійної ставки Національного банку України. Таким чином, оскільки укладеним між сторонами договором не передбачено інших умов для нарахування пені, ніж зазначені у п. 6.2, в якому йдеться про нарахування неустойки за несвоєчасне внесення плати за надання освітніх послуг замовником-юридичною особою, а в даному випадку замовником є фізична особа: [PERSON], суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пені. Оцінюючи усі докази, які було досліджені судом у ході судового засідання в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості даного позову, у зв'язку з чим вважає за можливе його задовольнити частково. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позовної заяви судовий збір в розмірі 1 600, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial