Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

у суд із позовом про поновлення строку позовної давності, скасування рішення та державного акту на право приватної власності на землю, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання його недійсним звернувся [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Козелецького районного нотаріального округу Чернігівської області Афанасьєва Ольга Федорівна, у якій просить: поновити строк позовної давності; скасувати рішення 12 сесії 22 скликання Бригинцівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області від 23 грудня 1997 року в частині передачі безкоштовно у власність [PERSON] , мешканці с.Мирне, земельної ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку: скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії ЧН №03062 від 04 листопада 1999 року виданий головою Бригинцівської сільської ради на ім`я [PERSON] , зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №179: визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 17 квітня 2019 року приватним нотаріусом Козелецького районного нотаріального округу Чернігівської області Афанасьєвою О.Ф., зареєстрованого у реєстрі № 651 на ім`я [PERSON] та відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна:1812764274220. Вимоги позивач мотивує тим, що він, його дружина [PERSON] , син [PERSON] , є членами колгоспного двору, домоволодіння, яке розташоване за адресою [ADDRESS] . Крім них, членами даного двору станом на 15 квітня 1991 року були померлі: бабуся [PERSON] , матір [PERSON] та батько [PERSON] . Всього проживали 6 осіб, тому пропорційно до рівності часток, кожен має право на 1/6 частку у домоволодінні. Так склалось, що розподіл спадщини майна померлих учасників колгоспного двору відбувся наступним чином: спадкоємцем майна [PERSON] є позивач у справі [PERSON] , який успадкував належну їй 1/6 частку як учасника колгоспного двору у домоволодінні, що розташоване за адресою [ADDRESS] , а спадкоємцем майна батьків [PERSON] та [PERSON] є відповідач у справі [PERSON] , на належні їм 2/6 частини у даному домоволодінні. Успадковані права у судовому порядку у належний спосіб зареєстровані за власниками у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Однак, належне позивачу право, як учаснику колгоспного двору на 1/6 частину, а також належне право власності у домоволодінні на 1/6 частину його дружини [PERSON] і сина [PERSON] , вони не мають можливості зареєструвати, оскільки земельна ділянка на якій розташований будинок, учасниками колгоспного двору було 6 осіб, рішенням 12 сесії 22 скликання Бригинцівської сільської ради від 23 грудня 1997 року площею 0,25 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд передано у власність [PERSON] , та на підставі вказаного рішення головою Бригинцівської сільської ради 04 листопада 1999 року видано на її ім`я Державний акт на право власності на землю серії ЧН № 03062. 17 квітня 2019 року, відповідач [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видане [PERSON] , приватним нотаріусом Козелецького районного нотаріального округу Чернігівської області, яке зареєстровано у реєстрі № 651 та за її заявою внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 1812764274220. Тому зареєструвати свої права на належні частки у домоволодінні позивач у справі, члени його родини дружина [PERSON] та син [PERSON] не мають можливості через відсутність права власності на належну частку у земельній ділянці, на якій розташований будинок, тому мають право вимагати того становища, яке існувало до видання цього акта, який є незаконний, і як наслідок в подальшому видане приватним нотаріусом свідоцтво про право на спадщину на спірну земельну ділянку. З приводу поновлення строку позовної давності, позивач [PERSON] стверджує, що не знав про оформлення на ім`я матері [PERSON] Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та передачу їй одноосібно у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, на якій розташований будинок, співвласником якого є він та члени родини. За життя так склались обставини, що з матір`ю він не мав добрих відносин, будинок мав і має нині два входи окремих, і доказом недоброзичливості є і та обставина, що на випадок смерті мати склала заповіт на ім`я відповідачки у справі. Тому в силу об`єктивних і суб`єктивних обставин, які склались у родині, про оформлення вказаної земельної ділянки одноосібно на матір, дізнався нещодавно. З відповідачкою у справі [PERSON] також не підтримує дружніх стосунків, про що свідчить звернення із даним позовом. Про наявність Державного акту на право власності на землю на спірну земельну ділянку на якій розташований будинок, що відноситься до категорії колгоспного двору дізнався нещодавно, звернувшись за допомогою до фахівця права. Доказом цього є відповідь на адвокатський запит за підписом начальника відділу у Козелецькому районі Головного управління Держгеокадастру від 04 червня 2018 року. Крім того, нині стало відомо, що було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка розроблена у 2018 році, земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, площею 0,2500 га, присвоєно кадастровий номер: 7422081504:89:041:0007. Вказана земельна ділянка внесена до Державного земельного кадастру 21 травня 2018 року, що підтверджується технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості, яка виготовлена на замовлення [PERSON] , відповідачки у справі за заявою від 14 листопада 2017 року, (згідно Державного акту на право власності на землю серії ЧН 03062 від 04 листопада 1999 року). Оскільки позивач позбавлений можливості реалізувати свої права на земельну ділянку на якій розташований будинок, частка у якому йому належить, тому для відновлення прав та скасування незаконного правовстановлюючого документу, незаконного рішення про передачу безоплатно у власність, що посвідчують у незаконний спосіб набуття права власності, вимушений звернутися до суду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги повністю підтрима та просив задовольнити. Представник відповідача просив відмовити у позові, продавши заяву про застосування строку позовної давності. Вимоги обґрунтовує тим, що станом на 23.12.1997 року, коли було винесене оскаржуване рішення 12 сесії 22 скликання Бригінцівської сільської ради, позивачу [PERSON] було 31 рік і він проживав разом з батьками [PERSON] та [PERSON] у одному будинку. В свою чергу станом на дату видачі оскаржуваного Державного акту на право власності на землю від 04.11.1999 року, позивачу було майже 33 роки і він так само проживав з батьками. Тобто позивач був повнолітнім, проживав однією родиною з батьками та фактично був в курсі обставин, які існували на той час в родині, частиною якої він був. Тож звернувшись до суду 01 квітня 2019 року, позивач пропустив встановлений законом трирічний строк для звернення до суду з вказаним позовом. Представник відповідача Козелецької селищної ради у судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися подавши заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримують. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності. У судовому засіданні встановлені такі факти і відповідні правовідносини: станом на 15.04.1991 року до домоволодіння [ADDRESS] , яке відноситься до категорії колгоспних дворів, входили [PERSON] (померла [INFO] ), [PERSON] (помер [INFO] ), [PERSON] (померла [INFO] ), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 12 липня 2018 року було визнано за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] ; рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 16 серпня 2018 року було визнано за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] та матері [PERSON] право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] ; згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №142596741 від 24.10.2018 року, власником 1/3 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , а власником 1/6 частини даного домоволодіння є [PERSON] ; рішенням дванадцятої сесії першого скликання Бригинцівської сільської Ради народних депутатів віл 22 грудня 1997 року, [PERSON] передано у приватну власність безкоштовно для обслуговування житлового будинку земельну ділянку у с.Мирне площею 0,25 га; відповідно до довідки відділу у Козелецькому району Головного управління Держгеокадастру №32-25-0.27-244/106-18 від 04.06.2018 року, громадянка [PERSON] , мешканка с.Мирне, дійсно отримала 04.111999 року, за рішенням 12 сесії 21 скликання Бригинськівської сільської ради від 22.12.1993 року, державний акт на право приватної власності на землю серії ЧН №03062, площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку в с.Мирне на території Бригинцівської сільської ради Козелецького району Чернігівської області, які зареєстровані у Книзі записів державних актів на право власності на землю за номерами 179, 180. У результаті виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)_, розробленої ТОВ «Інситут геоіформаційних технологій» у 2018 році, земельним ділянкам длія будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га, присвоєно кадастровий номер 7422081504:89:041:0007; відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю Серії ЧН №03062, виданого Бригінцівською сільською радою Козелецького району, власником земельної ділянки на території с.Мирне площею 0,25 га, яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, є [PERSON] ; згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 квітня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №651, виданого приватним нотаріусом Козелецького районного нотаріального округу Афанасьєвою О.Ф., [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] , яке складається з: земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої в [ADDRESS] наданої на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ЧН №03062 виданого Бригинцівською сільською радою народних депутатів Козелецького району Чернігівської області 7 лютого 2000 року зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1279, кадастровий номер 7422081504:89:041:0007 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №163868217 від 17.04.2019 року власником земельної ділянки кадастровий номер 7422081504:89:041:0007 площею 0,25 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1812764274220) є [PERSON] . Заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] , Козелецької селищної ради Козелецького району Чернігівської області, треті особи [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Козелецького районного нотаріального округу Чернігівської області Афанасьєва Ольга Федорівна про поновлення строку позовної давності, скасування рішення та державного акту на право приватної власності на землю, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання його недійсним підлягає задоволенню виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. У ч. 5 ст. 16 цього Закону зазначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Бригинцівська сільська рада є органом місцевого самоврядування, що здійснює відповідно до закону, від імені та в інтересах вказаної територіальної громади правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, землями в межах села. Як слідує із змісту ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на землю. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Відповідно до частин 1, 2 ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них Згідно з ч. 2 ст. 30 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Відповідно до ст. 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки ч.2 п.в - співвласників жилого будинку. Також положеннями ч. 1 ст. 120 чинного ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. За змістом ч.1 та 2 ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно із ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. На підставі ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. У статті 100 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) визначено, що в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній земельній ділянці, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Колгоспний двір визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Він міг складатися і з однієї особи. Головою колгоспного двору був засновник, як правило глава сім`ї, члени - всі особи, котрі спільно проживали, вели господарство і перебували у сімейно-родинному зв`язку, особи, котрі тимчасово були відсутніми, перебували на дійсній військовій службі, виїхали на навчання чи займали виробничу посаду. Громадяни - члени родини колгоспника, які не були членами колгоспу, вчителі та інші, а також громадяни, які не перебували у родинних зв`язках, але спільно вели підсобне господарство колгоспного двору, також користувалися правами колгоспного двору. Відповідно до роз`яснень, що викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Дослідженими у судовому засіданні доказами встановлено, що станом на 15.04.1991 року до домоволодіння [ADDRESS] , яке відноситься до категорії колгоспних дворів, входили [PERSON] (померла [INFO] ), [PERSON] (помер [INFO] ), [PERSON] (померла [INFO] ), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а отже, останні мали право спільної сумісної власності на майно даного колгоспного двору. З набранням чинності Закону України «Про власність» припинила існування така форма власності як власність колгоспного двору, а тому виходячи з рівності часток кожного члена колгоспного двору, який як вбачається з матеріалів у даній справі складався з шести членів, та на праві власності кожному належало по 1/6 частини домоволодіння. Із матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] на якій розташований будинок, рішенням 12 сесії 22 скликання Бригинцівської сільської ради від 23 грудня 1997 року площею 0,25 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд передано у власність [PERSON] , та у подальшому на підставі вказаного рішення головою Бригинцівської сільської ради 04 листопада 1999 року видано на її ім`я Державний акт на право власності на землю серії ЧН № 03062. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Бригинцівською сільською радою при прийнятті рішення 12 сесії 22 скликання від 23 грудня 1997 року про передачу земельної ділянки площею 0,25 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у власність [PERSON] , було порушено право інших співвласників колгоспного двору на вказану земельну ділянку. Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З урахуванням зазначених вимог закону та наведених вище досліджених судом доказів, суд дійшов до висновку, що рішення 12 сесії 22 скликання Бригинцівської сільської ради від 23 грудня 1997 року в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,25 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, є таким, що не відповідає цивільному та земельному законодавству і порушує права [PERSON] , як співвласника житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , а тому є в цій частині незаконним та підлягає скасуванню, що в свою чергу є підставою для скасування Державного акту на право приватної власності на землю серії ЧН №03062 від 04 листопада 1999 року виданого головою Бригинцівської сільської ради на ім`я [PERSON] , зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №179 та визнання недійсним та скасування свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого 17 квітня 2019 року приватним нотаріусом Козелецького районного нотаріального округу Чернігівської області Афанасьєвою О.Ф., зареєстрованого у реєстрі № 651 на ім`я [PERSON] та відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстраційного номеру об`єкта нерухомого майна:1812764274220. Задовольняючи вимогу [PERSON] про поновлення строку позовної давності, суд виходить із наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки (ст.257 ЦК). При цьому відповідно до ч.1 ст.261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із ч. 3, 4 ст.267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Положення ч. 5 ст. 267 ЦК України передбачають право суду поновити порушене право сторони, у разі визнання причин пропуску строку позовної давності поважними. Пунктом 1 ст.6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування Конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Як зазначив представник позивача у судовому засіданні та позивач [PERSON] у позовній заяві про наявність оскаржуваного рішення та Державного акту на право власності на землю на спірну земельну ділянку на якій розташований будинок, останній дізнався нещодавно, звернувшись за допомогою до фахівця права. Доказом цього є відповідь на адвокатський запит за підписом начальника відділу у Козелецькому районі Головного управління Держгеокадастру від 04 червня 2018 року. Саме після цього позивачу стало відомо про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка розроблена у 2018 році та присвоєння їй кадастрового номеру: 7422081504:89:041:0007. Вказана земельна ділянка внесена до Державного земельного кадастру 21 травня 2018 року, що підтверджується технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості, яка виготовлена на замовлення [PERSON] , відповідачки у справі за заявою від 14 листопада 2017 року, (згідно Державного акту на право власності на землю серії ЧН 03062 від 04 листопада 1999 року). На підтвердження того, що достовірно не було відомо про наявність такого документу, позивач посилається на акт погодження меж земельної ділянки, який складений 18 квітня 1999 року, де в обрисі меж суміжних ділянок він зазначений як користувач суміжної ділянки, однак до списку осіб, з якими погоджено межі він не внесений, і на такому акті його підпис відсутній. При складанні технічної документації по видачі Державного акту на ім`я його матері [PERSON] , а також і при виконанні завдання роботи щодо розробки технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в описі меж ділянки від точки В до Г, позивач зазначений як користувач, однак про наявність виготовлення такого завдання йому відомо не було. Позивач стверджує, що дійсно не знав про оформлення на ім`я матері [PERSON] Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та передачу їй одноосібно у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, на якій розташований будинок, співвласником якого є він та члени його родини. За життя так склались обставини, що з матір`ю він не перебував у добрих відносин, їх будинок мав і має нині два окрему входи, і доказом недоброзичливості є і та обставина, що на випадок смерті мати склала заповіт на ім`я відповідачки у справі, своєї доньки. Тому в силу об`єктивних і суб`єктивних обставин, які склались у їх родині, він не знав і не міг знати про оформлення спірної земельної ділянки одноосібно на матір. Також, він та відповідачка у справі [PERSON] не підтримують дружніх стосунків, про що свідчить наявний позов. Відповідачами по справі не оспорюється факт складних відносин позивача [PERSON] з матір`ю [PERSON] та сестрою [PERSON] , яка є відповідачкою у справі, не заперечується, що [PERSON] не повідомила [PERSON] , що скористалася своїм правом на отримання у власність спірної земельної ділянки, а отже останній не володів і не міг володіти інформацією щодо порушеного права, що підтверджується наданими ним доказами. Твердження представника відповідача [PERSON] [PERSON] , що позивач [PERSON] на час винесення оскаржуваного рішення та видачі Державного акту на право власності на земельні ділянки проживав однією родиною з батьками та фактично був в курсі обставин, які існували на той час в родині, частиною якої він був, суд до уваги не бере, оскільки вини є лише припущеннями, які не підкріплені жодними доказами. Таким чином, строк позовної давності позивачем пропущено з поважних причин, його перебіг слід рахувати з 04 червня 2018 року, коли представник позивача отримав відповідь на адвокатський запит за підписом начальника відділу у Козелецькому районі Головного управління Держгеокадастру, тому вимога про поновлення строку підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. Сплачена сума судового збору позивачем становить 3 073 гривні 60 коп. Позивач у позовній заяві та представник позивача у судовому засіданні просять стягнути половину судових витрати з відповідача [PERSON] . Іншу частину судових втрат з Козелецької селищної ради на користь позивача не стягувати. Відтак, відповідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати на виплату судового збору в сумі 1 536 (одну тисячу п`ятсот тридцять шість) гривень 80 коп. Враховуючи викладене,

Outcome: approved