Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

У травні 2016 р. [PERSON] звернулася до суду із позовом, яким просила дозволити тимчасовий виїзд доньки [PERSON], [INFO] до Російської Федерації у ї супроводі без дозволу та згоди батька відповідача в період з 01 червня по 31 серпня 2016 р., зобовязавши її повернути дитину після закінчення цього терміну. Просила також визнати відмову відповідача на виїзд дитини безпідставною. Позов обґрунтувала тим, що метою поїздки є відвідування родичів, вона буде здійснюватися до Російської Федерації та в зворотному напрямку на попутному транспортні співробітника. Відповідач не надає дозволу на виїзд дитини. Надалі позов був уточнений щодо бажаного періоду виїзду дитини з 15 липня по 31 грудня 2016 р. Ухвалою суду від 30 червня 2016 р., занесеною до журналу судового засідання, до уасті в спарві третьої собою залучений орган опіки та піклування Миколаївської міської ради. В судовому засіданні позивачка наведені вимоги підтримала. Відповідача позов заперечував з двох причин: дитину бажають вивезти до країни, з якою може виникнути війна; дитину можуть не повернути до України. Крім того, зазначив протиправну поведінку матері, яка не дає йому бачитися з дитиною з 5 річного віку. Представник органу опіки та піклування не заперечувала проти виїзду дитини за межі України, але в канікулярний період. Суд заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, свідків, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини. Сторони є батьками [PERSON], [INFO] (а.с.8). Між ними існують конфліктні відносини щодо з приводу тривалого недопуску батька до виховання дитини. Позивачка бажає вивезти дитину до Російської Федерації до родичів по матерію з метою економії виключно на попутному транспорті свого співробітника [PERSON], який забере її також до України, коли повертатиметься. Ці обставини підтвердив свідок [PERSON], який зазначив, що поїде до сина до Російської Федерації у вересні-жовтні 2016 р. приблизно на 2 тижні, охарактеризував позивачку позитивно. Позивачка має власне житло, працює в державній експертній установі та за сумісництвом викладачем (а.с.14, 30, 32). Відповідач пояснив суду, що можливість неповернення позивачкою дитини до України є його припущенням Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. За змістом ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Тобто при вирішенні спору про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька, необхідно зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення у конкретній країні. Заперечення відповідача мають характер припущення, тому суд їх відхиляє через недоказовість. Обставини позбавлення відповідача можливості бачитися з дитиною не є предметом дослідження цієї справи та не впливають на її вирішення. Враховуючи обставини справи неможливість визначення конкретного періоду виїзду дитини з позивачкою за межі України суд враховуючи покази свідка [PERSON] визначає такий період з 15 серпня 2016 р. по 15 листопада 2016 р. включно, таким чином позов задовольнивши частково. Решта позовних вимог про зобовязання позивачку повернути дитину, визнання відмови відповідача на виїзд дитини безпідставною задоволенню не підлягає, оскільки не є належним способом захисту. Згідно ст. 88 ЦПК України судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивачки.

Outcome: partial