Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить постановити рішення про набуття ним права власності на частину квартири [ADDRESS], яка належала відповідачу, а останнього позбавити права власності на вказану частину, зняти арешт на зазначену вище квартиру, в якій він постійно проживає та зареєстрований. Вимоги обгрунтовані тим, що відповідач являється його рідним сином. Вказана вище приватизована квартира належить на праві власності йому, його дружині та відповідачу. В 1998 року відповідач добровільно виписався із зазначеної квартири, але право власності за ним залишилося. У 2003 році син уклав шлюб з [PERSON], а у 2005 році дружина позивача подарувала синові квартиру [ADDRESS]. Шлюб між відповідачем та [PERSON] розірвано, суд зобов'язав відповідача сплачувати аліменти на утримання своїх двох дітей, однак відповідач працював періодами, тому не мав змоги сплачувати такі і в нього утворилась заборгованість по сплаті аліментів. 25.07.2014 року померла дружина позивача. Звернувшись в нотаріальну контору, дізнався, що на його квартиру у зв'язку із наявною у відповідача заборгованості по сплаті аліментів накладено арешт. Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позову. Представник відповідача у судовому засіданні підтримав заяву відповідача про визнання позову. Заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач являється сином позивача, що стверджується копією свідоцтва про його народження (а.с. 8). Відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 03.07.1996 року квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам його сім'ї: [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному. Квартира приватизована (а.с. 7). У вказаній вище квартирі прописаний лише [PERSON] - власник (а.с. 6). На усе майно відповідача постановою державного виконавця Літвін Г.М. № 615-7 від 25.09.2006 року накладено арешт та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке йому належить (а.с. 14). Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Згідно з реченням першим частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно з абз. 1, 2 п. 9, перше речення п. 13 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. Таким чином, підставами для виникнення права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є добросовісне заволодіння особою чужим майном, відкрите, безперервне володіння цим нерухомим майном протягом десяти років, що позивачем усупереч положення статті 60 ЦПК України, не доведено. Крім цього, згідно з частиною 1 статті 316 цього Кодексу під правом власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст цього права полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК). Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК). Оскільки законом не передбачено можливості обмеження співвласника у здійсненні ним свого права спільної часткової власності, зокрема, у спосіб позбавлення його права власності на частку у квартирі, тому у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. Також не підлягає вимога позивача про зняття арешту з квартири [ADDRESS] з огляду на таке. Відповідно до ч. 5 ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавце у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. У разі прийняття судом рішення про звільнення майна з-під арешту або сплати боржником повної суми боргу за виконавчим документом до реалізації арештованого майна боржника, майно звільняється з-під арешту за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про звільнення майна з-під арешту надсилається боржнику та до органу (установи), якому була надіслана постанова про накладення арешту на майно боржника на виконання (ч.ч. 1, 2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»). Таким чином, позов не задовольняється.

Outcome: dismissed