Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

У червні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ним відповідачці [PERSON] в боргу було надано суму у розмірі 47000 грн., що підтверджується написаними нею розписками від 28 липня 2014 року на суму 10000 грн. та від 15 жовтня 2014 року на суму 32000 грн. та 5000 грн. У розписках не вказана дата повернення боргу. 17 березня 2015 року ним відповідачці було направлено лист-вимогу про повернення боргу, на який остання не відреагувала, борг не повернула. 29 квітня 2015 року їй повторного було направлено вимогу про повернення боргу, на який вона також не відреагувала. Тому позивач, звертаючись до суду з даним позовом, просить стягнути з неї суму боргу за договорами позики в загальному розмірі 47000 грн. У судове засідання позивач не з'явився, його представником до суду надано заяву щодо розгляду справи у їх відсутності, на позові наполягають та просять задовольнити в повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, про місце, дату та час судового розгляду справи була сповіщена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, не надала заяву про розгляд справи за її відсутності, не скористалася правом надання заперечень проти позову, у зв'язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. 28 липня 2014 року позивачем відповідачці була надана грошова позика в розмірі 10000 грн.. Факт надання отримання позики підтверджується власноручно написаною відповідачкою розпискою від 28 липня 2014 року. 15 жовтня 2014 року відповідачка додатково отримала в позику у позивача грошову суму в розмірі 32000 грн. та 5000 грн., факт чого також підтверджується власноручно написаною нею розпискою 15 жовтня 2014 року. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Суд також, виходить з того, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Так, відповідачка, отримавши у позику грошові кошти, їх позивачу не повернула на його вимоги від 17 березня 2015 року та 29 квітня 2015 року про її повернення не відреагувала. Таким чином, позика позивачу залишається не повернутою. Доказів протилежного у порядку ст.. 60 ЦПК України, відповідачка суду не надала. Як встановлено ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Тому суд, виходячи з вищевикладеного, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача, вважає такими, що знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході розгляду справи,тому вважає за необхідне їх задовольнити в повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до приписів ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: approved