Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

У травні 2017 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що з 21.06.2003 року перебувала у шлюбі з [PERSON] У вказаному шлюбі народилась дитина: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] актовий запис № 635 від 01.11.2003 року, складений Відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічівського райуправління юстиції м.Маріуполя Донецької області. Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 06.09.2013 року. Відповідач по справі однією родиною з позивачкою та дитиною не проживає, вихованням та розвитком дитини займається мати. На теперішній час позивачка має намір влітку разом із дитиною виїхати на відпочинок, оздоровлення та відвідування родичів за кордон. Раніше відповідач надавав добровільно згоду на тимчасовий виїзд їх спільної дитини за кордон, проте цього року категорично відмовився від її надання без пояснень причин відмови. Враховуючи викладене просила надати неповнолітній [PERSON], [INFO], дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Кіпр та Федеративної Республіки Німеччина, у супроводі матері [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], на один рік з дня набрання рішенням суду законної сили. Позивачка у судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. 21.06.2003 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Іллічівського райуправління юстиції м.Маріуполя Донецької області, актовий запис № 200. 13.10.2003 року у [PERSON] та [PERSON] народилась дочка [PERSON], актовий запис № 635, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 01.11.2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Іллічівського райуправління юстиції м.Маріуполя Донецької області. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 06.09.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до довідки № 63 від 12.05.2017 року, виданої Житлово-будівельним кооперативом «Днепр» [PERSON] мешкає разом зі своєї матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Згідно наданої копії заяви серії [NUMBER], засвідченої приватним нотаріусом Шпарага С.С., зареєстрованої в реєстрі за № 1250, [PERSON] добровільно надавав згоду на тимчасовий виїзд [PERSON] за кордон з 27.08.2014 року по 26.08.2015 року. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. У відповідності до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. За правилами ч. 2 ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно із ч.ч.7,8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно ч.1, ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно абзацу третього ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновителів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 (57-95-п) (у ред. постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачі) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Пунктом 2 пункту 4 Правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до абзацу другого п.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутність згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Частиною першою статті 3 Конвенції Про права дитини від 20.11.1989 року ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюється вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон, тобто до Республіки Кіпр та Федеративної Республіки Німеччина, узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved