Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-24 00:00:00

Уточнившись з позовними вимогами позивачка [PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову вказує, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі - [PERSON] з 09.09.2006 року по 19.12.2016 року. Шлюб був розірваний рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.12.2016 року. В період шлюбу, а саме 06.06.2013 року ними за спільні кошти подружжя було придбано ? частину двокімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором. Вважає, що придбана ними ? частина квартири [ADDRESS] є їх спільною сумісною власністю і вона має право на ? її частину, що становитиме ? частину від всієї квартири. А тому, просить: визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS]; поділити ? частину квартири [ADDRESS], яка зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частки квартири від 06.06.2013 року, визнавши за нею - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] право власності на ? частину вказаної квартири за кожним, в порядку поділу спільного майна подружжя. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судових засідань, задоволено клопотання [PERSON], залучено останнього до участі в справі в якості третьої особи. Третя особа - [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу удаваним. В обґрунтування позову вказує, що 06.06.2013 року між ним - [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу ? частики квартири [ADDRESS], посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починюк Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-851. Заключаючи вказаний договір він був впевнений, що укладається договір довічного утримання, оскільки його внук - [PERSON] надав розписку про те, що буде доглядати його до смерті, приносити продукти харчування, купувати ліки та надавати іншу допомогу, а після його (третьої особи) смерті внуку перейде частина квартири. При цьому внук переконав його, що договір необхідно оформити як договір купівлі-продажу, оскільки так буде дешевше, а суть домовленості не зміниться. Відповідно до ст.ст. 744, 749 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання потребує волевиявлення обох сторін та обов'язкової його нотаріальної форми посвідчення (745 ЦК України). Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Вказує, що на даний час відповідач [PERSON] не виконує покладених на нього зобов'язань щодо його (позивача) утримання, не забезпечує ліками, медичним обслуговуванням, не надає матеріальну допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь яких він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. А тому, просить: визнати удаваним договір купівлі-продажу частини квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-851; розірвати договір довічного утримання від 06.06.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою суду від 22.02.2018 року прийнято позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу удаваним та об'єднано в одне провадження із основним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] (вона ж третя особа за позовом [PERSON].) та її представник [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримали та просили їх задовольнити, визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS]; поділити ? частину квартири [ADDRESS], яка зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частки квартири від 06.06.2013 року, визнавши за позивачкою - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] право власності на ? частину вказаної квартири за кожним, порядку поділу спільного майна подружжя. В задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] просили відмовити в зв'язку з його безпідставністю. В судовому засіданні відповідач [PERSON] просив відмовити [PERSON] в задоволенні позову та задовольнити позов третьої особи із самостійними вимогами [PERSON]. При цьому пояснив, що договір купівлі-продажу частки квартири від 06.06.2013 року є удаваним правочином, оскільки в дійсності між ним та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, тому позивачка не має права на частку в квартирі [ADDRESS]. Також пояснив, що він в дійсності не виконує зобов'язання щодо утримання свого діда - [PERSON], тому не заперечував проти розірвання договору довічного утримання. В судовому засіданні представник третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала та просила їх задовольнити, визнати удаваним договір купівлі-продажу частини квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-851; розірвати договір довічного утримання від 06.06.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]. В задоволенні позову [PERSON] просила відмовити. Заслухавши пояснення позивачки та третьої особи - [PERSON], її представника [PERSON], пояснення відповідача [PERSON], пояснення представника третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] - [PERSON], пояснення свідка [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] та відмову в задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами [PERSON], виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором. В судовому засіданні встановлено, що сторони - [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, зареєстрованому 09.09.2006 року, який був розірваний рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.12.2016 року (а.с. 4). В період шлюбу сторонами було придбано ? частину квартири [ADDRESS], що стверджується Договором купівлі-продажу частки квартири від 06.06.2013 року (а.с. 7), укладеним між [PERSON] та [PERSON], посвідченим державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., зареєстрованим в реєстрі за № 1-852 (а.с.7-8). При цьому позивачка [PERSON] надавала згоду на вчинення її чоловіком [PERSON] цього правочину. Факт проживання сторонами однією сім'єю під час придбання квартири [ADDRESS] не заперечувався сторонами. Також в судовому засіданні встановлено, що позивачка на час придбання квартири працювала та мала заробіток (а.с. 108-112). Відповідачем доказів того, що на придбання ? частини квартири були використані інші кошти, в тому числі його особисті, а не спільні кошти подружжя, суду не надано. А тому, в силу ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України, придбана подружжям в період шлюбу ? частина квартири [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] і кожен з них має право на ? частку вказаної частини квартири (по ? частині від всієї квартири). А тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] та визнання ? частини квартири [ADDRESS], яка була придбана на підставі договору купівлі-продажу частки квартири від 06.06.2013 року та зареєстрована за [PERSON], спільним сумісним майном подружжя, а також визнання за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на ? частину вказаної квартири. Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частки квартири [ADDRESS] від 06.06.2013 року удаваним правочинним та розірвання договору довічного утримання від 06.06.2013 року, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Разом із тим за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України). Статтею 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Відповідно до вимог ч. 1 статті 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Вказуючи, що спірний договір є удаваним правочинам, [PERSON] посилався на те, що насправді сторони мали на меті укласти договір довічного утримання. Однак, аналіз матеріалів справи не дає підстав для висновку, що між сторонами виникли інші правовідносини, ніж ті, що були передбачені умовами договору. Так, згідно до умов договору купівлі-продажу частки квартири від 06.06.2013 року, сторони узгодили, що [PERSON] (продавець) продає, а [PERSON] (покупець) купує ? частину квартири [ADDRESS]. Пунктом 4 вказаного договору узгоджено, що продаж ? частини вказаної квартири за домовленістю сторін здійснюється за 145290 грн., які продавець [PERSON] одержав від [PERSON] повністю до підписання цього договору. Відповідно до п. 6 договору, сторони підтвердили, що даний правочин не є фіктивним та удаваним, і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Зміст ст.ст. 234, 235 ЦК України сторонам роз'яснений. Крім того, як вбачається з п. 20 вказаного договору сторонам були зрозумілі суть і значення договору, що укладається та його правові наслідки. Факт особистого прочитання, повного розуміння предметів і умов договорів, а також спрямованість волевиявлення сторін на їх укладення сторони правочину засвідчили особистими підписами. Досліджуючи умови договору суд приходить до висновку, що останній не містять положень, які б встановлювали нетипові для договорів купівлі-продажу права і обов'язки сторін. Також, заявляючи про те, що маючи внутрішню волю на укладення договору довічного утримання, сторони уклали договір купівлі-продажу, що призвело до розбіжності між їх внутрішньою волею та її зовнішнім проявом сторони не повідомили суду, яку користь вони одержали від укладання саме цього договору. Отже, в судовому засіданні не знайшло підтвердження в поясненнях сторін договору (їх представників), що вони обидві свідомо, з певною метою, уклали договір, який не відповідав насправді встановленим між ними правовідносинам. Посилання представника третьої особи [PERSON] та відповідача [PERSON] на те, що нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу частини квартири коштувало значно дешевше ніж нотаріальне оформлення договору довічного утримання не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні належними доказами. Суд вважає, що доводи представника третьої особи [PERSON] щодо похилого віку останнього, подальшого його проживання в квартирі та сплати комунальних послуг не є прямими доказами, що беззаперечно підтверджують те, що сторони насправді укладали договір довічного утримання, оскільки наявність цих обставин не виключає можливості третій особі [PERSON] мати бажання і намір продати ? частину належної йому квартири, за умови отримання ним 145290 грн. перед укладенням спірного договору. Також суд звертає увагу на те, що відповідач [PERSON], визнаючи позов [PERSON], проявляє особисту зацікавленість, плутається в своїх показах щодо природи договору, який сторони (згідно його пояснень) мали намір укласти, та мотивів його не укладення. При цьому судом встановлено, що питання щодо правомірності спірного договору купівлі-продажу виникло у сторін після звернення [PERSON] до суду з позовом до [PERSON] визнання ? частини квартири [ADDRESS], яка є предметом договору купівлі-продажу, укладеного 06.06.2013 року з [PERSON], спільним майном подружжя та її поділ. Таке визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог не може бути прийняте судом, і не є підтвердженням того, що укладений договір купівлі-продажу є удаваним. За таких обставин суд ставить під сумнів, що внутрішня воля сторін при укладені даного правочину (договору купівлі-продажу) була направлена на укладання іншого договору, зокрема договору довічного утримання. З огляду наведеного вбачається, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт, що сторони умисно оформили правочин купівлі - продажу, щоб приховати договір довічного утримання і такий зовнішній вияв правочину став наслідком навмисних дій його учасників і мав мету одержання певної користі усіма або принаймі одним із них. Надана, в судовому засіданні, як доказ, розписка від 01.06.2013 року не спростовує встановлених судом обставин та лише доводить що наявність намірів була все таки на відчуження частини спірної квартири. Пояснення свідка [PERSON], дані в судовому засіданні, також не спростовують встановлених обставин, оскільки підтверджують тільки факт написання розписки від 01.06.2013 року. А тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу частки квартири від 06.06.2013 року удаваним правочином. Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] і в частині розірвання договору довічного утримання, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 06.06.2013 року, оскільки факт укладення такого правочину судом не визнаний, тому відповідно і немає що розривати. На підставі викладеного,

Outcome: approved