Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернувся до суду із заявою до відповідачки про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг № б/н від 05.08.2013 року у розмірі 66298 грн. 84 коп. та витрат по сплаті судового збору у розмірі 1762 грн. 00 коп., зазначаючи, що 05.08.2013 року з відповідачкою був укладений кредитний договір, згідно якого вона одержала від позивача кредит в сумі 800 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою умов договору виникла заборгованість, яка станом на 31.05.2018 року складає 66298 грн. 84 коп., з яких: 783 грн. 07 коп. - заборгованість за кредитом, 56885 грн. 20 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4997 грн. 29 коп. - заборгованості за пенею та комісією, а також 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 3133 грн. 28 коп. - штраф (процентна складова). Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 01 серпня 2018 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості за договором про надання банківських послуг № б/н від 05.08.2013 року у розмірі 58168 грн. 27 коп., з яких: 783 грн. 07 коп. - заборгованість за кредитом, 56885 грн. 20 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також 500 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1762 грн. 00 коп. В іншій частині позову відмовлено. 25.05.2020 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про перегляд вказаного заочного рішення, в якій просить відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до неї про стягнення заборгованості та застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності. Ухвалою суду від 03 липня 2020 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області №320/4678/18 від 01.08.2018 року задоволено. Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду № 320/4678/18 від 01.08.2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано. Судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження призначено на «06» серпня 2020 року о 09 годині 30 хвилин. Представник позивача - Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - у судове засідання не з`явився з невідомих причин, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Але в матеріалах справи є відзив представника АТ КБ «Приватбанк» на заяву про перегляд заочного рішення, згідно з яким просить задовольнити позовні вимоги. Зазначив, що відповідачу було видано кредитну картку та відкрито картрахунок, на який встановлено кредитний ліміт та чітко простежується, що відповідач до певного часу належним чином виконувала свої обов`язки за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої обов`язки за договором. Строк випущеної кредитної картки до останнього дня червня 2015 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 15.08.2018 року - до спливу строку позовної давності. У зв`язку з цим обставини, на які посилається відповідач не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, але від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнала. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, за необхідне провадити розгляд справи на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 05.08.2013 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] був укладений договір про надання банківських послуг б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 21.05.2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 05.06.2020 року, доданою до матеріалів справи, клієнт [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 05.08.2013 року отримала картку № [NUMBER] зі строком дії карки до останнього дня 05.2017 року. Згідно розрахунку заборгованості, доданого до матеріалів справи, відповідачка станом на 31.05.2018 року має заборгованість у загальному розмірі 66298 грн. 84 коп., з яких: 783 грн. 07 коп. - заборгованість за кредитом, 56885 грн. 20 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4997 грн. 29 коп. - заборгованості за пенею та комісією, а також 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 3133 грн. 28 коп. - штраф (процентна складова). (а.с. 8-9). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитом, пенею та комісією, а також штрафами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з тарифів обслуговуваня кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Довідка та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Довідку про умови кредитування та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Уніерсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.. Вказана позиція цілком узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду України, викладеною у постанові від 03.07.2019 року (провадження 14-131цс19). Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які не визнаються відповідачем та не містять його підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, тому суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з відповідача суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 783 грн. 07 коп.. В іншій частині позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги в даній частині цілком обґрунтованими, однак з відзиву відповідача вбачається, що вона вважає, що позивачем пропущено встановлений законодавством строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Та з цих підстав просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Так, у відповідності до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом стст.256, 267 ЦК, суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Відповідач визнала в ході розгляду справи, не оспорює, що отримала кредит у розмірі 800 грн. та платіжну картку № [NUMBER] зі строком дії до 05.2017, але просила застосувати строк позовної давності, який слід рахувати з дня останнього платежу, здійсненого нею на погашення кредиту 25.11.2013, подальше автоматичне списання грошових коштів відбувалось без її участі та волевиявлення, а тому вважає, що, звернувшись до суду з позовом 18.06.2018р., банк пропустив строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову банку Судом встановлено за випискою про рух коштів по рахунку відповідача, останній платіж відповідач здійснила 25.11.2013р., проте такі висновки відповідача є помилковими, оскільки кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту використовується та поповнюється в міру його погашення, а тому клієнт може користуватись ним у межах дії картки. Строк дії картки становить до останнього дня 05.2017р., тому строк позовної давності банком не пропущено. Згідно із статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до положень частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Крім того, відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Так, судом визнано, що Умови та правила надання банківських послуг і тарифи не є складовими укладеного між сторонами договору, та в анкеті-заяви не міститься істотних умов, притаманних кредитному договору. Але відповідач визнала, що отримала кредит у сумі 800 грн. та ці обставини встановив і суд, визнавши, що заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 783,07 грн. Також, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 03.07.2019р., суд в цій справі визнав, що строки повернення кредиту в заяві-анкеті також не визначені, а тому в такому разі слід застосовувати ст. 530 ЦК України. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. У такому разі строк позовної давності починає спливати з моменту вимоги. Але попередню вимогу до відповідача в позасудовому порядку банком не висувалось. Та вимогою у даній справі є, наразі, саме звернення до суду з цим позовом до відповідача про стягнення заборгованості. А відтак, строк позовної давності в цьому випадку не може бути пропущеним банком щодо тіла кредиту. З урахуванням цього, суд визнає обґрунтованими позовні вимоги банку, та вважає за необхідне стягнути заборгованість з відповідача за тілом кредиту в розмірі 783,07 грн. Визначена банком заборгованість за кредитом в сумі 783,07 грн. підтверджується розрахунком та випискою про рух коштів по рахунку відповідача. Що стосується відсотків, то, оскільки розмір відсоткової ставки не узгоджено письмовим договором, а вимог про стягнення відсотків, нарахованих у відповідності до визначеного законом розміру банк не заявляв, то у їх стягненні у визначеній банком сумі слід відмовити за цими підставами, а не у зв`язку з пропуском строку позовної давності, який застосовується лише у випадку обґрунтованості позовних вимог. Ухвалюючи нове рішення, суд у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання про розподіл судових витрат. Так, банком заявлено позов матеріального характеру з ціною 66298 грн. 44 коп., за пред`явлення якого сплачено судовий збір в сумі 1762 грн., а позов задоволено на суму 783,44 грн. Тому банку належить до компенсації за рахунок відповідача судовий збір у розмірі: 783,44 х 1762 : 66298,84 = 20,82 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial