Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

У червні 2015 р. [PERSON] (Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» (далі ПАТ «Альфа-банк», банк, Відповідач) про визнання недійсними окремих положень договору, застосування реституційних наслідків їх недійсності та зобов'язання провести перерахунок заборгованості. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 10 червня 2014 року між ним та банком було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 500490827. Відповідно до умов Договору банк надав йому кредит на власні споживчі потреби в розмірі 19956 грн.19 коп. зі сплатою 17,99 річних зі строком повернення 11 грудня 2015 року. Пунктом 2.8.1. Договору банк встановив комісійну винагороду за управління кредитом в розмірі 2,2% за період з 1-го по 18-й місяць користування кредитом від суми кредиту. Комісійна винагорода розраховується від суми кредиту, зазначеної у п. 2.1. Договору та сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку, який є Додатком № 1 до Договору. Вважає, що встановлення платежів за управління кредитом не відповідає положенням ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так як комісійна винагорода не відноситься до послуг, оскільки не здійснюються за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб, та пункту 3.6 Правил, затверджених Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, згідно якого банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, а тому такий пункт договору має бути визнано недійсним. Зазначив, що протягом терміну дії договору він сплатив банку комісію у розмірі 2634,24 грн. Вважає обґрунтованим в рамках застосування реституційних наслідків недійсності окремих положень п.2.8.1. Договору, а саме зобов'язати відповідача повернути йому грошові кошти в розмірі 2634,24 грн. шляхом зарахування їх на його рахунок, відкритий відповідачем як для зарахування коштів, спрямованих на повернення заборгованості за договором. Просить також зобов'язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за договором з урахуванням наслідків визнання окремих положень договору недійсними, а саме: в стовпчику 5.4. інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо) зазначити як таке, що дорівнює 0,00, здійснити перерахунок заборгованості з урахуванням грошових коштів в розмірі 2634,24 грн., які будуть зараховані на рахунок позивача в якості платежів для погашення кредиту. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Відповідач ПАТ «Альфа-Банк» в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання оповіщався, за місцезнаходженням, про причини своєї неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не надіслав, представника до суду не направив. При цьому жодних письмових заперечень чи пояснень щодо суті спору стороною Відповідача до суду не надано. Суд з урахуванням думки представника позивача, вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 10 червня 2014 року між позивачем [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір № 500490827 (а.с.4). Відповідно до п.2 умов Договору, [PERSON] отримав в ПАТ «Альфа-Банк» на власні потреби грошові кошти у розмірі 19956,19 грн. строком до 11 грудня 2015 року, з процентною ставкою за договором - 17,99% річних. Згідно п. 2.8.1. договору відповідач для позичальника встановив комісійну винагороду за управлінням кредитом у розмірі 2,2% за період з 1-го по 18-й місяць користування кредитом від суми кредиту. При цьому комісійна винагорода розраховується від суми кредиту та сплачується позичальником щомісячно за кожен місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів, який є Додатком № 1 до цього договору та є його невід'ємною частиною. Зазначена в цьому пункті комісійна винагорода нараховується починаючи з дня надання кредиту або першого дня періоду, який передбачає сплату комісії за управління кредитом, по дату остаточного повернення Позичальником кредиту, що вказана у п.2.3. Розділу №1 цього Договору. В будь-якому випадку сплата Позичальником комісійної винагороди за управління кредитними грошовими коштами за останній місяць користування Позичальником кредитом здійснюється не пізніше дати остаточного повернення Кредиту за цим Договором. Відповідно до положень ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Надання грошових коштів позичальнику в розумінні положень ст. 1056 ЦК України, вважається послугою яку надає банк для споживача. Відповідно до п.3.6 постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Положенням ч. 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину (його частини) кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (його частини). Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин (частина правочину), визнана судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ по визнання правочинів недійсними» в п. 9 роз'яснив, що згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. З урахуванням зазначеного вище та беручи до уваги, що здійснення платежів за управління кредитом не є послугою в розумінні положень ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає, що вимоги позивача в частині визнання недійсним п. 2.8.1. кредитного договору є обґрунтованим, доведеними та підлягають задоволенню. Стосовно вимог позивача щодо зобов'язання ПАТ «Альфа-Банк» повернути останньому грошові кошти у розмірі 2634 грн. 24 коп. шляхом зарахування їх на рахунок позивача відкритий відповідачем для зарахування коштів, спрямованих на повернення заборгованості за договором слід зазначити таке. Судом встановлено, що на виконання п. 2.8.1. кредитного договору позивач сплатив грошові кошти у розмірі 2634 грн. 24 коп. Зважаючи на те, що нормами матеріального права передбачено саме повернення в натурі все що сторона отримала на виконання тієї частини правочину, яка визнана недійсною, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для зобов'язання відповідача повернути кошти шляхом їх зарахування на рахунок позивача, тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Також, на думку суду відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача в частині щодо зобов'язання ПАТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок заборгованості з урахуванням грошових коштів у розмірі 2634 грн. 24 коп., які будуть зараховані на рахунок позивача, зважаючи на те, що вирішення спору на майбутнє не передбачено чинним законодавством України. Судові витрати відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, суд покладає на відповідача.

Outcome: partial