Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

Ухвалою Сихівського районного суду від 06.02.2015 року скасовано судовий наказ, виданий 15.01.2015 року про стягнення з [PERSON] на користь ЛКП «Старий Сихів» заборгованості за житлово-комунальні послуги з центрального опалення та централізованого постачання гарячої води, а також судового збору. 26.08.2015 року ЛКП «Старий Сихів» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] не здійснює оплату послуг з центрального опалення та централізованого постачання гарячої води, в результаті чого утворилася заборгованість, яка станом на січень 2015 року складає: по центральному опаленню 24857 грн. 17 коп., по централізованому постачанню гарячої води 1528 грн. 92 коп., яку ЛКП «Старий Сихів» просить стягнути з [PERSON] разом із судовими витратами. 12.01.2016 року від позивача надійшла заява, в якій уточнено період, за який позивач просить стягнути заборгованість, а саме: з січня 2006 року по січень 2015 року. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідачки заборгованість за надані житлово-комунальні послуги. Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що відповідачка не користується послугами з центрального опалення та централізованого постачання гарячої води, оскільки з дня здачі будинку в експлуатацію квартира відповідачки обладнана автономним опаленням. Крім того, представник відповідачки просив застосувати до вимог позивача позовну давність. Заслухавши представників позивача, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. На підставі свідоцтва про право власності від 31.12.2004 року відповідачка є власником двокімнатної квартири № 85 загальною площею 55,6 метрів квадратних в багатоквартирному будинку № 85 по пр-кту [PERSON] в м. Львові. У вищезазначеній квартирі ніхто не зареєстрований. Позивач є виконавцем житлово-комунальних послуг, що надаються мешканцям багатоквартирного будинку, де розташована квартира відповідачки. Зокрема, позивач надає мешканцям вищезазначеного будинку послугу з утримання будинку та прибудинкової території, а також послуги з центрального опалення та централізованого постачання гарячої води. З особового рахунку № 1130000985085 вбачається, що вартість послуг з центрального опалення та централізованого постачання гарячої води оплачувалася не в повному обсязі, в результаті чого утворилася заборгованість. Позивач просить стягнути заборгованість. Вирішуючи позов суд врахував наступне. Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів) та на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, освітлення місць загального користування, вивезення побутових відходів). Таким чином, послуги з утримання будинків та прибудинкових територій, а також з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води є видами житлово-комунальних послуг. Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» зазначено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку. Таким чином, позивач має право вимагати в судовому порядку сплати заборгованості з надання послуг центрального опалення та централізованого постачання гарячої води. Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідачки посилається на те, що відповідачка не користується послугами з центрального опалення та централізованого постачання гарячої води, оскільки з дня здачі будинку в експлуатацію квартира відповідачки обладнана автономним опаленням. Суд вважає такі доводи неспроможними з наступних підстав. Згідно з Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження щодо управління обєктами житлово-комунального господарства, контроль за технічним станом, використанням та утримання обєктів нерухомого майна всіх форм власності покладено на органи місцевого самоврядування. Тому надання дозволу на переобладнання інженерних мереж в житловому будинку, зокрема на переобладнання системи централізованого опалення на індивідуальну належить до компетенції органів місцевого самоврядування. Питання відключення мереж центрального опалення та постачання гарячої води в багатоповерхових житлових будинках регулюється Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, а також Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України № 4 від 22.11.2006 року з наступними змінами. Зазначений Порядок визначає процедуру надання дозволу на відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання житлового будинку при відмові споживачів від цих послуг. Можливість відключення від централізованого опалення та гарячого водопостачання в будинку в цілому передбачена за рішенням загальних зборів, за згодою всіх власників (уповноважених осіб власників) приміщень у житловому будинку. Відповідно до п.п. 24-26 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Також, пунктом 29 цих Правил передбачено, що споживач має право на зменшення розміру плати у разі надання послуг не в повному обсязі, відхилення їх кількісних та/або якісних показників від затверджених нормативів (норм) споживання. Тобто, самовільне відключення приладів опалення не є підставою для зменшення оплати за надані послуги. Зі згаданих нормативних актів вбачається, що споживач може відмовитись від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, але відключення його від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води повинно здійснюватись у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. В судовому засіданні встановлено, що багатоквартирний будинок № 85 по пр-кту [PERSON] в м. Львові, де розташована квартира відповідачки, обладнаний системою центрального опалення та централізованого постачання гарячої води. Це підтверджується дослідженими в судовому засіданні інвентаризаційною справою на багатоквартирний будинок № 85, довідкою ЛМКП «Львівтеплоенерго» № 7/05 від 23.09.2015 року, листом ТзОВ «Кремінь» № 14 від 13.04.2016 року та листом ДП «Містопроект» № 256/05-1 від 25.05.2016 року. Представником відповідачки в судовому засіданні надано оригінал технічного паспорту на квартиру № 85 в будинку № 85 по пр-кту [PERSON] в м. Львові, що належить відповідачці. В цьому документі зазначено, що квартира обладнана автономним опаленням. Допитані в судовому засіданні засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що квартира відповідачки обладнана автономним опаленням. В той же час, доказів того, що відповідачка дотрималася передбаченого діючим законодавством порядку відключення її квартири від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води, не надано. Досліджені за клопотанням представника відповідачки докази підтверджують відсутність приладів центрального опалення в квартирі відповідачки, проте не свідчить про правомірність їх відєднання та встановлення автономного опалення. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачка не отримує послуги позивача за власним бажанням, через самовільне відключення приладів опалення і всупереч діючому законодавству. Вона має право і можливість відновити радіатори опалення в власній квартирі. Законодавством не передбачено, що радіатори опалення в квартирі, що є власністю відповідача, повинен відновляти хтось інший, окрім власника. Якщо радіатори опалення пошкоджені в квартирі з провини інших осіб власник квартири має право захищати своє право власності в установленому законом порядку, в тому числі має право вимагати відшкодування від винних в цьому осіб заподіяної власнику квартири шкоди. Зважаючи на вищевикладене суд вважає, що відповідачка повинна сплачувати вищезазначену заборгованість. Отже, право позивача на отримання оплати послуг центрального опалення та централізованого постачання гарячої води за період з січня 2006 року до січня 2015 року порушено відповідачкою та позовні вимоги обгрунтовані. Проте, в судовому засіданні представником відповідачки заявлено про застосування позовної давності. За вимогами ст. 256 ЦК України строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права (позовна давність) становить три роки. Перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за завою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Вирішуючи питання застосування позовної давності до наявної заборгованості, суд враховує, що заборгованість почала утворюватися з січня 2006 року. Частинами 1 та 2 ст. 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку, а також в разі предявлення позову. В судовому засіданні встановлено, що протягом квітня-липня 2011 року проводилася оплата послуг з центрального опалення та централізованого постачання гарячої води, що підтверджується особовими рахунками. Представник відповідачки посилається на те, що вказана оплата проводилася помилково особами, які проживали в квартирі на підставі договору оренди. Проте, доказів того, що ця оплата була проведена не відповідачкою або без її відома, суду не надано. Також в судовому засіданні встановлено, що в грудні 2015 року позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу. Сихівським районним судом м. Львова 29.12.2012 року було видано судовий наказ про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги, який згодом було скасовано. 12.02.2013 року позивач звертався до суду із позовом про стягнення боргу, який ухвалою суду від 03.11.2014 року залишено без розгляду. В січні 2015 року позивач знов звертався до суду із заявою про видачу судового наказу, яка була задоволена, судовий наказ видано 15.01.2015 року та скасовано 06.02.2015 року. Таким чином, в квітні 2011 року позовна давність перервалася та за правилами ч. 3 ст. 264 ЦК України її перебіг почався заново, а в грудні 2012 року та в січня 2015 року знов перервався видачею судових наказів від 29.12.2012 року та від 15.01.2015 року. Тому стягненню підлягає заборгованість за період з квітня 2008 року до січня 2015 року, яка дорівнює: за послуги з центрального опалення 20978 грн. 12 коп., з централізованого постачання гарячої води 1086 грн. 72 коп. Заборгованість за період з січня 2006 року до квітня 2008 року стягненню не підлягає, оскільки цей період знаходиться поза передбаченими законом строками позовною давністю. Доказів того, що позовна давність про стягнення заборгованості за цей період пропущена з поважних причин, позивачем не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 261 грн. 45 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 857 від 20.08.2015 року. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідачки пропорційно задоволених позовних вимог, а саме 217 грн. 16 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial