Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

У червні 2019 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до Оболонського РВ ДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві, Шевченківського РВ ДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої органами державної влади у зв`язку з відсутністю активних дій по виконанню рішення третейського суду про стягнення боргу за договором позики, у якому просять: - стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] та [PERSON] відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 1 595 612, 00 грн. - стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] та [PERSON] відшкодування моральної шкоди в розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень завданої посадовою особою органу державної влади. В обґрунтування позовних вимог позивачі вказують, що вони є новими кредиторами за вимогами до [PERSON] та [PERSON] в межах виконавчих проваджень №51475440 та №51641644 про стягнення з останніх заборгованості за договором позики в загальному розмірі 1 597 612 грн. 04 коп. За твердженням позивачів, судове рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Правова Гільдія України» за яким було видано виконавчий лист та згодом відкрито вказані виконавчі провадження не виконано понад три роки внаслідок відсутності активних дій з боку органів державної влади (Оболонської та Шевченківської ДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві), внаслідок інертності, безвідповідальності, поверховості підходу, імітації виконавчого провадження, а не реальної роботи з боржником. Таким чином, на думку позивачів внаслідок тривалого невиконання державними виконавчими службами рішення суду по справі третейського суду, прослідковується із боку Держави порушення п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з тривалим невиконанням рішення національного суду органами державної влади України. Позивачі вказують, що такі дії органів державної влади є прямим порушенням їх права на майно і спричинили для них конкретних душевних страждань, а тому [PERSON] та [PERSON] мають право на відшкодування завданої моральної та матеріальної шкоди, незалежно від вини цих органів. Позивачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, в черговий раз подали клопотання про відкладення розгляду справи. При цьому, в матеріалах справи міститься клопотання [PERSON] , який є позивачем у справі та одночасно представником [PERSON] , про розгляд справи в найкоротші терміни та вимогу ухвалення рішення по суті справи у розумні терміни (а.с. 50-52). Представники відповідачів у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили. З огляду на клопотання [PERSON] про ухвалення рішення по суті, зауваження останнього щодо строків розгляду справи, належне повідомлення сторін про час та місце проведення засідання, суд вважає можливим розгляд справи та ухвалення рішення на підставі наданих доказів за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Правова Гільдія України» від 18.03.2016 року у справі №03/03/16 задоволено в повному обсязі позовну заяву [PERSON] та стягнуто на його користь із [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку суму основного боргу за договором позики від 05.12.2015 року у розмірі 1 472 578 грн. 99 коп., інфляційне збільшення боргу 10 308 грн. 05 коп., три проценти річних від простроченої суми 7625 грн., та штраф за порушення виконання зобов`язання 107 100 грн. за період з 19.12.2015 року по 20.02.2016 року, всього 1597 612 грн. 04 коп. (а.с.17-18). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23.05.2016 року задоволено заяву [PERSON] та видано виконавчий лист на виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Правова Гільдія України» щодо солідарного стягнення боргу з [PERSON] та [PERSON] (а.с.20-21). 22.06.2016 року постановою державного виконавця Шевченківського РВ ДВС ГТУЮ в м. Києві відкрито виконавче провадження №51475440 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 1 597 612 грн. 04. коп. (а.с.22). 14.07.2016 року постановою Головного державного виконавця Оболонського РВ ДВС ГТУЮ в м. Києві відкрито виконавче провадження №51641644 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 1 597 612 грн. (а.с.23) 16.07.2018 року ухвалою Оболонського районного суду міста Києва проведено заміну стягувача у виконавчому провадженні №51641644 відкритому Оболонським РВ ДВС ГТУЮ в м. Києві із [PERSON] на [PERSON] та [PERSON] (а.с.26). 31.07.2018 року ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва проведено заміну стягувача у виконавчому провадженні №51475440 відкритому Шевченківським РВ ДВС ГТУЮ в м. Києві із [PERSON] на [PERSON] та [PERSON] (а.с.25). Відповідно до положень ст. 124 Конституції України ч, 2, 3 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними чи юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Відповідно до положення ст. 56 Конституції України Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до положення ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Частиною 2 ст. 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 частини 2 статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. У п. 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, позивачі не надають суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння шкоди, протиправності дій державних виконавців, які встановлені ухвалами чи рішеннями судів, а тому відповідно, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed