Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] (далі - [PERSON]) звернулася до суду із вищезазначеним позовом до [PERSON] (далі - [PERSON]), третя особа: Орган опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька. У обґрунтування своїх вимог з урахуванням уточнень [PERSON] посилається на те, що сторони є батьками малолітньої [PERSON] (далі - [PERSON]), [INFO]. Шлюб між сторонами було розірвано у квітні 2017 року, проте сторони мешкають окремо та не спілкуються з жовтня 2015 року. Дитина проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. Позивач піклується про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, матеріально не забезпечує, крім того чинить перешкоди у здійсненні позивачем заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а саме відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини до Туреччини для відпочинку та оздоровлення. У зв'язку із зазначеним [PERSON] просила з урахуванням уточнень надати їй дозвіл на виїзд за кордон до Туреччини, Єгипту в період часу з 01 січня 2018 року по 30 вересня 2018 року з неповнолітньою особою [PERSON], [INFO], та на виїзд до Туреччини на відпочинок, без згоди батька [PERSON]; також позивач просила стягнути із відповідача на її користь витрати зі сплати судового збору разом із комісією банка у розмірі 660,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримав, наполягав на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за адресою його місця реєстрації, причини неявки не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Від представника Органу опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради надійшла заява про розгляд справи без її участі, в якій вона також зазначила, що при вирішенні даного спору покладається на розсуд суду. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, батьками малолітньої [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9), шлюб між якими було розірвано на підставі судового рішення від 07 квітня 2017 року (а.с. 8). Дитина, за твердженням сторони позивача, після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем мешкає разом із позивачем. Задля відпочинку дитини, оздоровлення, розширення світогляду, її духовного та інтелектуального розвитку, для відпочинку дитини позивач має намір забезпечити поїздку своєї дитини [PERSON] до Туреччини або Єгипту у період з 01 січня 2018 року по 30 вересня 2018 року. У позовні заяві позивач також зазначає, що відповідач відмовляється надати їй дозвіл на виїзд дитини за кордон, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували таку відмову відповідач не наводить. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст. 155 СК України). Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Згідно із п.п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків може здійснюватися на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування Відповідно до Принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватись фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Оцінюючи дослідженні судом при розгляді справи докази у їх сукупності щодо вимог позивача, суд виходить з того, що у судовому засіданні були встановлені фактичні обставини, які свідчать про те що, малолітня [PERSON] постійно проживає із позивачем, фактичним вихованням та всебічним розвитком дитини займається позивач, суд також бере до уваги сумлінне ставлення позивача до своїх батьківських обов'язків, та виходячи із пріоритетності інтересів дитини, ураховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам та є доцільним з точки зору її виховання та розвитку, а також приймаючи до уваги, що неможливість отримання необхідної для цього згоди батька створює перешкоди в оформленні належних документів для виїзду дитини за кордон, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, заснованими на законі і такими, що підлягають частковому задоволенню, оскільки позивачем обґрунтовано ймовірний виїзд дитини в означений період для відпочинку до Туреччини або Єгипту, проте не наведено мотивів окремого та повторного заявлення вимоги про виїзд дитини до Туреччини у цей же період часу, у зв'язку із чим в цій частині позов задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає необхідним витрати зі сплати судового збору у розмірі 640,00 грн. покласти на відповідача. У задоволенні вимог про стягнення витрат на комісію банку при сплаті судового збору, суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні, оскільки ст. 79 ЦПК України такі витрати не віднесені до судових витрат або до витрат, пов'язаних із розглядом справи. Щодо вимог [PERSON] про стягнення із відповідача на її користь витрат на правову допомогу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Виходячи із положень ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, право на відшкодування витрат на правову допомогу передбачено лише за участь адвоката у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. З акта від 28 серпня 2017 року прийому-передачі виконаних робіт за договором про надання правової допомоги, укладеного між адвокатом Пантюховим В.С. та [PERSON], вбачається, що така допомога складалась з консультації замовника, вивчення матеріалів справи про розірвання шлюбу, підготовки документів для долучення до позовної заяви, складення клопотань (хоча жодного клопотання від представника позивача в межах розгляду даної справи до суду не надходило), участі у судових засіданнях, що не є процесуальними діями у розумінні вищезазначеного Закону. З матеріалів справи вбачається, що адвокат Пантюхов В.С. участі у судовому засіданні не приймав (справа розглядалась без участі сторін), докази ознайомлення адвоката з матеріалами справи відсутні, як відсутні і докази фактичної сплати позивачем та отримання адвокатом Пантюховим В.С. відповідної суми грошових коштів. За таких обставин вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial