Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення боргу. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що 12 грудня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено в усній формі договір суборенди житла - п'ятикімнатної квартири [ADDRESS], відповідно до умов якого, визначено, що Орендар передав, а Суборендар прийняв у тимчасове платне володіння та користування квартиру за адресою: [ADDRESS] строком з 12 грудня 2014 року до 12 вересня 2015 року, яка належить ТОВ «ЗОЛОТОВОРІТСЬКЕ» на підставі свідоцтва про право власності. Згідно договору суборенди за користування квартирою наймач щомісяця повинен сплачувати плату в сумі 8500,00 доларів США, яка здійснюється щомісячно до 10 числа поточного місяця. Оскільки під час проживання відповідач виконував свої зобов'язання за договором неналежним чином, а саме сплатив орендну плату не в повному обсязі, станом на 23.04.2015 року його борг складав 32000,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 22.04.2015 року. Відповідач згідно розписки зобов'язувався виплатити борг до 29 квітня 2015 року, проте оплата так і не була здійснена. Порушивши договірні зобов'язання в частині сплати за житло в період за час фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] у відповідача виник борг. Тому позивач просив суд визнати договір суборенди квартири, укладений 12.12.2014 року між позивачем та відповідачем дійсним, стягнути на свою користь з відповідача в рахунок стягнення боргу за договором суборенди квартири - 829672,00 грн. та судові витрати. У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечень на позовну заяву не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 03 грудня 2014 року між Позивачем та ТОВ «ЗОЛОТОВОРІТСЬКЕ» було укладено Договір оренди квартири за адресою: [ADDRESS] строком на 11 місяців з моменту прийняття квартири орендарем, відповідно до п. 8.2. Договору орендар має право здавати квартиру, що орендується у суборенду (а.с. 7-9). 10 грудня 2014 року між Позивачем та відповідачем було укладено попередній договір оренди квартири [ADDRESS], відповідно до умов якого, визначено, що основний договір буде підписано до 13.12.2014 року, строком на 12 місяців, щомісячна плата складатиме 8500,00 доларів США. 12 грудня 2014 року між Позивачем та відповідачем було укладено в усній формі договір суборенди житла - п'ятикімнатної квартири [ADDRESS], відповідно до умов якого, визначено, що Орендар передав, а Суборендар прийняв у тимчасове платне володіння та користування квартиру за адресою: [ADDRESS] строком з 12 грудня 2014 року до 12 вересня 2015 року. Квартира за адресою: [ADDRESS] належить ТОВ «ЗОЛОТОВОРІТСЬКЕ» на підставі свідоцтва про право власності від 06.05.2009 року (а.с. 5). Відповідно Наказу ТОВ «ЗОЛОТОВОРІТСЬКЕ» №5/К позивач приступив до обов'язків Генерального директора ТОВ «ЗОЛОТОВОРІТСЬКЕ» з 28.03.2016 року, на підставі протоколу №1/16 Загальних зборів учасників ТОВ «ЗОЛОТОВОРІТСЬКЕ» від 25.03.2016 року. Позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, але відповідач свої зобов'язання за договором виконував неналежним чином, а саме сплатив орендну плату не в повному обсязі, станом на 23.04.2015 року його борг складав 32000,00 доларів США, що підтверджується розпискою від 22.04.2015 року (а.с. 6). Відповідач згідно розписки зобов'язався виплатити борг до 29 квітня 2015 року, проте оплата так і не була здійснена. Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Ч. 1 ст. 760 ЦК України визначено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Згідно зі ст. 774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму. За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 1, ч. 4 ст. 631 ЦК України). За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене у гривнях. При цьому, виходячи з аналізу положень ст. ст. 524, 533-535 та 625 ЦК України, грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 3 ст. 510 ЦК України визначено, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникає з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 цього Кодексу. Тому, виходячи з аналізу наведених законодавчих норм зобов'язання виникають, зокрема, з договорів. Правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору суборенди житлового приміщення від 12 грудня 2014 року є грошовим зобов'язанням, у якому на боржника покладено обов'язок з оплати суборенди у грошовій формі. Так, за розрахунками Позивача, які були перевірені судом, основний борг відповідача складає 32000%*25,12=803840,00 грн., три проценти річних за прострочення виконання зобов'язання за період з 29.04.2015р. по 24.05.2016р. складають 803840,00 грн.*3%=25832,10 грн., де 25,12 курс долара США до гривні за курсом НБУ, а тому загальна заборгованість відповідача перед позивачем становить 829672,00 грн. Даючи юридичну оцінку доказам, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов'язання за Договором суборенди від 12 грудня 2014 року належним чином не виконав, а отже зобов'язаний повернути позивачу борг в розмірі 829672,00 грн., тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі 6890,00 грн. та 551,20 грн. (а.с. 1-2).

Outcome: approved