Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-13 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі Банк) про захист прав споживачів, стягнення коштів (повернення депозиту та процентів), відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15 грудня 2014 року між сторонами укладено договір про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» в іноземній валюті № 300131/147781/5-14, відповідно до умов якого [PERSON] внесла на депозитний рахунок кошти в сумі 2930 доларів США, а Банк прийняв кошти та зобовязався нарахувати і виплатити позивачу проценти за користування коштами вкладу за ставкою 11,5 % річних. Строк дії договору з 15 грудня 2014 року по 15 травня 2015 року. Після закінчення терміну дії договору Банк взяті на себе зобовязання не виконав і в установлений строк кошти не повернув, а тому [PERSON] просить стягнути з відповідача на її користь суму депозитного вкладу та нарахованих процентів за користування вкладом 3070,32 доларів США, пеню в розмірі 921,1 доларів США, 2,52 доларів США 3% річних, суму інфляційних нарахувань в розмірі 429,84 доларів США, а також моральну шкоду в розмірі 15000 гривень. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неприбуття суд не повідомив. У відповідності до положень ст.ст. 169 ч. 4, 224-226 ЦПК України, суд за згодою представника позивача вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 15 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» в іноземній валюті № 300131/147781/5-14 (далі Договір). Пунктом 1.1. Договору визначено, що [PERSON] вносить, а Банк приймає грошові кошти в доларах США на депозитний рахунок у сумі 2930 доларів США на строк з 15 грудня 2014 року по 15 травня 2015 року. Згідно з п. 1.2. Договору, за час користування коштами вкладу протягом вищевказаного строку Банк нараховує і виплачує позивачу проценти за ставкою 11,5 % річних. Відповідно до п. 4.1 Договору, після закінчення строку, визначеного п. 1.1 цього Договору, або настання інших обставин, визначених чинним законодавством України чи цим Договором, кошти з депозитного рахунку повертаються Клієнту за його письмовою вимогою шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший депозитний рахунок, а дія цього Договору припиняється. Клієнт зобовязаний надати Банку зазначену письмову вимогу не пізніше дати закінчення строку вкладу. 15 грудня 2014 року позивач звернулася до Банку з заявою, в якій просила повернути банківський вклад 15 травня 2015 року. Відповідно до виписки по особовому рахунку на імя [PERSON] станом на 21 травня 2015 року заборгованість Банку перед позивачем становить 3041,19 доларів США. Після закінчення строку дії договору вказані кошти перераховані на рахунок «на вимогу». Судом встановлено, що строк виконання зобовязання по поверненню депозитного вкладу закінчився 15 травня 2015 року, та, незважаючи на заяву [PERSON], відповідач свої зобовязання не виконав. Згідно ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. За положеннями ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України (у редакції, чинній на час дії договору), договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до ч. 3 ст. 1058 ЦК України, до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. За змістом ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути повязані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. За змістом ч.ч. 1, 5, 6 ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. У Постанові Верховного Суду України № 6-39цс13 від 29 травня 2013 року викладена правова позиція, згідно з якою банк зобовязаний повернути депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договору, якщо вкладник звернувся із заявою про повернення вкладу. У разі порушення грошових зобовязань банк має сплатити вкладнику проценти по банківському вкладу за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладником, а також 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Також, відповідно до п. 3.1 Договору, нарахування процентів за вкладом за процентною ставкою, визначеною п. 1.2. цього Договору, проводиться від дня, наступного за днем надходження вкладу у Банк, до дня, який передує його поверненню Клієнту або списанню з рахунка Клієнта за методом факт/360 (фактична кількість днів у місяці/360 днів у році). Проценти за цим Договором нараховуються лише на суму вкладу та не збільшують суму вкладу. Згідно з п. 3.2 Договору, виплата процентів, нарахованих на вклад, здійснюється Банком у день закінчення строку, визначеного, п. 1.1 цього Договору. Таким чином, з огляду на зазначене, можна зробити висновок, що відмова Банку у поверненні грошових коштів з банківського вкладу позивачеві суперечить вимогам чинного законодавства та умовам укладеного між сторонами договору, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь [PERSON] суми банківського вкладу, суми нарахованих процентів за період користування вкладом та 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання підлягають задоволенню. Проте, позивач при обчисленні суми нарахованих процентів за період користування вкладом за формулою S = Р х і х t/К (S сума нарахованих процентів; Р сума вкладу; і річна процентна ставка; t кількість днів нарахування відсотків по вкладу; К - кількість днів у календарному році) допустила помилку, взявши за основу обрахунку К - 365 днів. Оскільки умовами Договору, а саме п. 3.1, визначено, що нарахування процентів здійснюється за методом факт/360 (фактична кількість днів у місяці/360), суд вважає невірним розрахунок суми процентів, наданий позивачем, та приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача процентів у розмірі 111,19 доларів США, який вказано у виписці Банку по особовому рахунку. Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобовязання за Договором, то позивач має право вимагати стягнення з нього три проценти річних від простроченої суми, що становить на день вирішення спору: 3041,19 доларів США?0,03?365?60=15 доларів США. Однак, відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд стягує з відповідача три проценти річних від простроченої суми боргу в розмірі 2,52 доларів США (тобто в межах заявлених у позові вимог). Щодо позовної вимоги про стягнення неустойки (пені), суд приходить до висновку, що вказана вимога не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Звертаючись до суду з позовними вимогами про з відповідача стягнення пені в сумі 921,1 доларів США, [PERSON] посилається на положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Судом встановлено, що між сторонами у справі склались договірні правовідносини на підставі договору про банківський строковий вклад (депозит) «Класік», умовами якого не передбачено сплата пені Банком у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобовязань за договором. Положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», які встановлюють відповідальність виконавця робіт (послуг) за її невиконання в обумовлений договором строк у вигляді сплати пені, відносини, що виникли між сторонами, не регулюють та не поширюються на порушення зобовязання з повернення депозитних коштів. Також суд вважає безпідставними позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, виходячи з наступного. Так, статтею 23 ЦК України (Відшкодування моральної шкоди) та главою 71 ЦК України (Позика. Кредит. Банківський вклад) не передбачено стягнення моральної шкоди внаслідок неналежного виконання договірних зобовязань по договору банківського вкладу однією із сторін таких договірних зобовязань. Правовідносини між сторонами виникли з договору про відкриття банківського рахунку, а чинним законодавством не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди за невиконання чи неналежне виконання такого договору. Крім того, відповідно до розяснень, викладених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає із її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Виходячи з наведених положень закону, моральна шкода при порушенні зобовязання підлягає відшкодуванню лише у випадках, коли таке прямо передбачено договором або законом. Оскільки положення договору, укладеного між сторонами, та відповідно норми закону, які регулюють подібні правовідносини, не містять відповідних умов, підстави для стягнення моральної шкоди на користь позивача відсутні. Щодо стягнення інфляційних витрат в сумі 429,84 доларів США, то суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вказаних вимог, оскільки відповідно до ст. 625 ЦК України встановлений індекс інфляції враховується при обчисленні суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобовязань у грошовій одиниці України, тобто в гривні. Оскільки, між сторонами було укладено договір, за яким позивач внесла на депозитний рахунок грошові кошти в іноземній валюті, а саме в доларах США, індекс інфляції в даному випадку не враховується. Відповідно до розяснень, що містяться у п. 14 Постанови Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Загалом, сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 3043,71 доларів США. За офіційним курсом Національного банку України 21,96 грн. за 1 долар США станом на день ухвалення рішення вказана сума еквівалентна 66839,87\~грн. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України\~з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial