Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~У суд звернувся [PERSON] із позовом, заявленим від імені та в інтересах [PERSON] до ТзОВ «СОЛО ІНВЕСТ», з наступними вимогами: визнати недійсним договір фінансового лізингу №000760 від 25 січня 2016 року з додатками, що укладений між [PERSON] та відповідачем; стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 120131 (сто двадцять тисяч сто тридцять одну) грн. 42 коп., з яких 110000 (сто десять тисяч) грн. сплачені як адміністративний платіж, а 10131 (десять тисяч сто тридцять одна) грн. 42 коп., сплачені як авансовий платіж. Вказані позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 25 січня 2016 року між [PERSON] і ТзОВ «СОЛО ІНВЕСТ» було укладено договір фінансового лізингу №000760 із Додатком №1 (Графік сплати авансового платежу) та Додатком №2 (специфікація) до даного договору. При цьому, як стверджує представник позивача, Додаток №3, про який згадується у вищевказаному договорі та який є його невідємною частиною, сторонами не узгоджувався та не підписувався. Так, [PERSON] зазначив, що згідно з умовами договору відповідач зобовязався придбати та в подальшому передати [PERSON] у користування на строк та на визначених у договорі умовах транспортний засіб, марки «Hyundai Santa Fe», а позивач в свою чергу зобовязався періодично сплачувати лізингові платежі за користування автомобілем. У позові зазначено, що представник ТзОВ «СОЛО ІНВЕСТ» під час укладення вказаного договору запевнила [PERSON], що у них на складах є досить великий вибір автомобілів і для того, щоб отримати транспортний засіб вже через три дні йому слід сплатити перший внесок. Цього ж дня 25 січня 2016 року, як стверджує [PERSON], [PERSON] сплатив на рахунок відповідача №26501053200361, відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк», 135140 (сто тридцять пять тисяч сто сорок) грн., натомість у відповідь йому повідомили, що автомобіль можна буде отримати 29 січня 2016 року в автосалоні ТзОВ «Богдан-Авто», що знаходиться за адресою: м.Луцьк, вул.Рівненська, 100. У подальшому, 29 січня 2016 року позивач прибув за вищевказаною адресою та дізнався, що автосалон ТзОВ «Богдан-Авто» не має жодного відношення до ТзОВ «СОЛО ІНВЕСТ» (не контактують, ніколи не співпрацювали, автомобілі не замовляли і не купували). Згідно з доводами представника позивача [PERSON] намагався звязатись з представниками ТзОВ «СОЛО ІНВЕСТ», однак останні уникали будь-яких контактів, на телефонні дзвінки в більшості випадків не відповідали. Під час однієї з розмов представники відповідача повідомили [PERSON], що на даний час ТзОВ «СОЛО ІНВЕСТ» не має можливості придбати автомобіль та запропонували чекати невизначений час, або обрати іншу марку транспортного засобу. При цьому представники відповідача категорично відмовились повертати [PERSON] сплачені ним кошти. [PERSON] зазначив, що з огляду на таку поведінку представників ТзОВ «СОЛО ІНВЕСТ» позивач більш детально вивчив умови договору та виявив, що він суперечить його інтересам, а його умови не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг» та Цивільного кодексу України. Виявиши зазначені обставини, [PERSON] звернувся до відповідача з вимогою повернути йому сплачені грошові кошти в сумі 135140 (сто тридцять пять тисяч сто сорок) грн., на що ТзОВ «СОЛО ІНВЕСТ» у відповідь повідомило позивача, що не вважає укладений між ними договір таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, однак здійснило переказ коштів на рахунок [PERSON] в сумі 15008 (пятнадцять тисяч вісім) грн. 58 коп. За таких обставин, позивач був змушений звернутись у суд із відповідним позовом для захисту своїх прав. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказав, що договір фінансового лізингу №000760, укладений між [PERSON] та ТзОВ «СОЛО ІНВЕСТ» 25 січня 2016 року, є недійсним з огляду на його несправедливі умови, виходячи з вимог ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, згідно з п.1.4 вказаного договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. Проте у договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 зазначеного договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст.808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця та водночас обмежує права позивача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках, що є несправедливим. На думку [PERSON], несправедливою є і умова п.7.3 вказаного договору, в якій передбачено, що витрати на страхування за договором несе лізингоодержувач, при цьому у договорі страхування відшкодування можливого завданого збитку у межах страхової суми має бути встановлене на користь лізингодавця. Пунктом 10.15 цього договору визначено, що дострокове погашення лізингових платежів, визначених у Додатку №3 до договору, може відбуватися не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акту приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. А в п.10.16 цього договору встановлено, що у разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів лізингових платежів, лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмету лізингу (як варіант підписується новий Додаток №3). У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та акту коригування вартості предмета лізингу лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобовязаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 (пяти) календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. Таким чином, як стверджує представник позивача, [PERSON] як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, оскільки за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів, що також є несправедливим. Згідно з доводами [PERSON], викладеними у позовній заяві, розділом 12 вказаного договору встановлена жорстка відповідальність позивача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед [PERSON] Так, п.п.12.4-12.14 цього договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу та врешті одностороннього розірвання договору лізингодавцем, який до того ж згідно з п.3.2.6 зазначеного договору не зобовязаний повідомляти лізингоодержувача про це. Натомість, позивач позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Згідно з п.12.1 лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягають 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% (сорок відсотків) лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає. За таких обставин, як вказав представник [PERSON], положення розділу 12 зазначеного договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише позивача, усувають відповідальність відповідача, не надають право позивачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на позивача штрафу за дострокове розірвання договору і надають відповідачу право не повертати адміністративний платіж у випадку дострокового розірвання договору позивачем. Згідно з твердженнями [PERSON] несправедливість умови про неповернення адміністративного платежу, окрім іншого випливає з п.3.2.7 вказаного договору, який передбачає, що лізингодавець наділяється правом розірвати даний договір лише на підставі, коли він не може придбати предмет лізингу, або ж продавець відмовився здійснити продаж обумовленого договором автомобіля, при цьому, ані лізингодавець, ані продавець не несе жодної відповідальності, а для лізингоотримувача в такому випадку встановлено лише можливість обрати інший предмет лізингу. Натомість, згідно з п.3.4.6 цього договору у випадку не обрання нового предмета лізингу, або ж у випадку, коли лізингодавець не зможе і його придбати, лізингоотримувачу буде повернуто тільки авансовий платіж. За таких умов, лізингодавець має можливість здійснити лише перевірку, розгляд та оформлення документів для укладення договору, не вчиняти інших дій, оскільки за це йому не встановлено відповідальності, та одержати для себе значну вигоду у вигляді коштів, що отримані як адміністративний платіж. При цьому представник позивача зазначив, що умова про неповернення адміністративного платежу була б справедливою в разі встановлення справедливого його розміру, співрозмірного понесеним лізингодавцем витратам на перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Однак, адміністративний платіж встановлено в розмірі 10% від вартості предмета лізингу, а це 110000 (сто десять тисяч) грн., що є явно неспіврозмірним. З врахуванням наведених аргументів представник [PERSON] вказав, що визнання недійсними таких умов договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору та суттєво змінить зміст договору, що в свою чергу тягне визнання недійсним зазначеного договору в цілому. Окрім цього, покликаючись на п.11-1 ст.4, п.4 ч.1 ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і ст.ст.220, 227, 628, 799, 806 ЦК України, [PERSON] зазначив у позовній заяві, що договір фінансового лізингу №000760 від 25 січня 2016 року, укладений між ТзОВ «СОЛО ІНВЕСТ» і [PERSON], є недійсним також через те, що був укладений за відсутності у відповідача ліцензії для здійснення фінансової діяльності та без нотаріального посвідчення. При цьому представник позивача покликався на відповідні висновки щодо необхідності наявності ліцензії для укладення договорів, аналогічних оскаржуваному, та їх нотаріального посвідчення, наведені Верховним Судом України у його постанові від 16 грудня 2015 року по справі №6-2766цс15. За таких обставин, у звязку з недійсністю вказаного правочину представник [PERSON] просив також суд застосувати наслідки, повязані з його недійсністю, відповідно до ст.216 ЦК України. \~ \~ \~ \~За заявою представника позивача про забезпечення позову ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 03 листопада 2016 року накладено арешт на грошові кошти ТзОВ «СОЛО ІНВЕСТ» в сумі 120131 (сто двадцять тисяч сто тридцять одна) грн. 42 коп., що знаходяться в нього на р/р №26501053200361 у ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 326610, код ЄДРПОУ 38150311. \~ \~ \~ \~На підставі ч.2 ст.31 ЦПК України представник [PERSON] збільшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з ТзОВ «СОЛО ІНВЕСТ» в користь позивача грошові кошти в сумі 135140 (сто тридцять пять тисяч сто сорок) грн. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні представник позивача [PERSON] повністю підтримав вказані позовні вимоги з наведеним їх обґрунтуванням та просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №000760 від 25 січня 2016 року з додатками, що укладений між [PERSON] і ТзОВ «СОЛО ІНВЕСТ», та стягнути з відповідача на користь позивача сплачені на підставі цього договору грошові кошти в сумі 135140 (сто тридцять пять тисяч сто сорок) грн. \~ \~ \~ \~Будучи належним чином повідомленим про час, дату і місце розгляду справи, представник відповідача в судове засідання не зявився повторно, жодних заяв, клопотань та заперечень проти позову не подав. \~ \~ \~ \~Враховуючи наведене, а також відсутність заперечень зі сторони уповноваженого представника позивача, суд,

Outcome: approved