Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.03.2017 року, підсудність даної справи визначена Святошинському районному суду м. Києва (а.с.2). Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення проїзних документів і віз, та виїзд за межі України без згоди та супроводу батька. Позов обґрунтовано тим, що 07.10.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Від згаданого шлюбу у сторін у сторін народились дитина, син, [PERSON], [INFO]. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31.10.2016 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу за попередньою домовленістю із відповідачем, син залишився проживати разом із позивачем по справі за місцем проживанням та реєстрації матері. Також позивач зазначає, що відповідач в жовтні 2016 року виїхав до свого місця проживання та реєстрації до АР Крим та на даний час від нього жодного разу не надходило ініціативи на побачення чи будь-яке спілкування з дитиною, відповідач жодним чином не цікавиться ані станом здоров'я сина, ані його інтересами. Посилаючись на те, що син хворіє та потребує оздоровлення в місцях із сприятливим кліматом, а також на те, що відповідач не належно ставиться до виконання своїх батьківських обов'язків, на даний час проживає в АР Крим, яка є тимчасово окупованою територією, у зв»язку із чим позивач не може зв'язатись будь-яким чином з відповідачем для надання його згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України у період з 01.06.2017 року по 31.12.2020 року до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, в тому числі Грузії, Чорногорії, Чехії, Словаччини, Болгарії, Хорватії, Угорщини, Польщі, Венгрії, Іспанії, Італії, Греції, Кіпр, Німеччини, Румунії, Великої Британії, до будь-якої країни учасниці Шенгенської угоди чи країн Європейського союзу, Туреччини, Єгипту, Об'єднаних Арабських Еміратів, країн Південної Азії й Північно-Східної Азії, США, неповнолітньому [PERSON]., [INFO], без згоди та супроводу батька, а також дозвіл виготовлення проїзних документів і віз до згаданих країн. У судовому засіданні 02.11.2017 року представник позивача - [PERSON], позов підтримує у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання 02.11.2017 року не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений через розміщення на сайті суду оголошення, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності за наявними у справі доказами, ухваливши по справі за згодою позивача та відповідно до ст.ст. 224-226 ЦПК України, заочне рішення. У судове засідання представник третьої особи Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації не з'явився, про причини неявки суд не повідомляв, однак направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та постановити рішення згідно вимог законодавства ( а.с. 49). Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Як вбачається із матеріалів справи, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.10.2011 року (а.с.8). Від згаданого шлюбу у сторін є дитина, син, [PERSON], [INFO] (а.с. 13). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31.10.2016 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 11-12). Згідно висновку ЛКК 126/2017 року від 02.03.2017 року, [PERSON], рекомендовано оздоровлення на морі та в місцях із сприятливим кліматом (а.с. 18). Згідно листа від 28.02.2017 року № 31/52-Я-131 УДППЗ «Укрпошта», повідомлено [PERSON], проте, що поштові відправлення, що були направлені жителям Криму та м. Севастополя відповідно до окремого розпорядження з 28.03.2014 року призупинено приймання до пересилання поштових відправлених, адресованих на дату територію в зв'язку з фактом відмови кримської сторони отримувати внутрішні поштові відправлення (а.с. 25). Як зазначено позивачем у позовній заяві, відповідач виїхав в жовтні 2016 року проживати в АР Крим та на даний час проживаючи на тимчасово окупованій території, позивач не має можливості звернутися до нього за наданням дозволу на тимчасовий виїзд дитини закордон. Разом з тим, відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 33 Конституцією України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частиною 1 статті 3 Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція), яка була 27 лютого 1991 року ратифікована Верховною Радою України, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Таким чином, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків, батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України», постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; 3) у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Разом з тим, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків, батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зважаючи, що позивачем не зазначено конкретного терміну вивезення дитини за кордон, не зазначено перелічених конкретних країн, а надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на багаторазові короткочасні виїзди дітей за кордон без згоди батька суперечить положенням чинного законодавства та призведе до фактичного позбавлення батька можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Посилання позивача на те, що відповідач проживає на окупованій території та не може надати згоду на виїзд за кордон дитини, суд в розрізі даного спору, не може врахувати як підставу для задоволення позову, оскільки це питання вирішується в установленому законом порядку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed