Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

У травні 2018 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , Позикодавець, Кредитор, Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , [PERSON] , Відповідачі) про стягнення боргу за зобов`язаннями спадкодавця [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , Спадкодавець , Боржник, Позичальник) за Договором позики від 01.03.2013 р. у розмірі 41 800,00 (сорок одна тисяча вісімсот) доларів США. Позов обґрунтований такими обставинами. 01.03.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, відповідно до умов якого Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) доларів США. Отримані в якості позики грошові кошти Позичальником повернуто частково. [INFO] [PERSON] помер. Станом на день смерті Позичальника заборгованість за Договором позики становила 42 000,00 (сорок дві тисячі) доларів США. Спадкоємцями Боржника є [PERSON] та громадянка Російської Федерації [PERSON] , до яких перейшов обов`язок щодо повернення суми боргу за Договором позики. Ухвалою від 06.09.2018 р. суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. З огляду на те, що відповідач [PERSON] є іноземною громадянкою і проживає в Російській Федерації, суд ухвалою від 09.07.2019 р. постановив, направити компетентному суду Російської Федерації судове доручення про вручення відповідачу [PERSON] судових документів та про заслуховування в судовому засіданні її пояснень по суті позовних вимог. У зв`язку з чим, провадження по справі зупинено до виконання судових доручень. Ухвалою від 06.01.2020 р. провадження по справі поновлено. В судовому засіданні 28.09.2020 р. представник Позивача позов підтримала та просила суд задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та про визнання позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні Краснобаківського районного суду Нижегородської області Російської Федерації, що відбулось 10.10.2019 р., проти задоволення позовних вимог заперечила, посилаючись на те, що Позивачу стало відомо про виникнення зобов`язань, викликаних невиконанням [PERSON] зобов`язань за Договором позики, 01.03.2015 р., а Позивач звернувся до суду із даним позовом 07.05.2018 р., у зв`язку з чим відповідач [PERSON] стверджувала, що строк позовної давності щодо позовних вимог до [PERSON] сплив 01.03.2018 р., тому просила суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в задоволені позовних вимог Позивача до [PERSON] . Заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши докази і письмові пояснення сторін, суд встановив наступні обставини. 01.03.2013 р. між Позивачем та [PERSON] було укладено Договір позики. На виконання пункту 1 Договору позики, 01.03.2013 р. Позивач передав, а Боржник прийняв грошові кошти в розмірі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) доларів США. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Факт передання та одержання коштів підтверджується підписаним 01.03.2013 р. між Позивачем та Боржником Договором позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Судом встановлено, що отримані в якості позики грошові кошти Боржником повернуто частково, а саме: 28.06.2013 р. повернуто 4 000,00 (чотири тисячі) доларів США; 15.01.2014 р. повернуто 2 000,00 (дві тисячі) доларів США; 31.03.2014 р. повернуто 2 000,00 (дві тисячі) доларів США. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 03.05.2015 р. серія [NUMBER] . У зв`язку зі смертю, Боржник не виконав в повному обсязі взяті на себе грошові зобов`язання за Договором позики, внаслідок чого станом на день його смерті [INFO] заборгованість складала 42 000 (сорок дві тисячі) доларів США. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). За змістом положень цивільного законодавства у спадщину переходять усі цивільні права та обов`язки спадкодавця за винятком тих з них, які є невідчужуваними, нерозривно пов`язані з його особою, а відтак не здатні передаватися іншим суб`єктам. Грошові зобов`язання за договором позики не є зобов`язаннями, які нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, а отже вони входять до складу спадщини на загальних підставах. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак строк, впродовж якого спадкоємець зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, законом не встановлений, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Отже, отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, тому відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у справі № 489/2924/16-ц (постанова від 15.03.2018 р.). Внаслідок смерті [PERSON] було відкрито спадщину. За місцем відкриття спадщини Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою 10.07.2015 р. заведена спадкова справа № 571/2015. Як свідчать матеріали спадкової справи № 571/2015, спадщину, яка залишалась після смерті Боржника, прийняла [PERSON] та громадянка Російської Федерації [PERSON] шляхом подання відповідних заяв про прийняття спадщини. За приписом статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Судом встановлено, що Позивачем, на виконання вимог норм закону, 30.10.2015 р. було направлено до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори вимогу кредитора до спадкоємців [PERSON] , а 03.02.2017 р. звернувся до Відповідачів, як до спадкоємців, що прийняли спадщину, з вимогою про повернення в строк до 06.03.2017 р. суми боргу за Договором позики. На виконання вимоги від 03.02.2017 р. відповідачем [PERSON] . Позивачу було повернуто 200,00 (двісті) доларів США, в якості часткового погашення суми заборгованості за Договором позики. Натомість, відповідачем [PERSON] вимога Позивача від 03.02.2017 р. залишена без відповіді та задоволення. Таким чином, станом на момент звернення Позивача до суду з даним позовом заборгованість за Договором позики, з урахуванням повернутих відповідачем [PERSON] коштів на погашення заборгованості, складала 41 800,00 (сорок одна тисяча вісімсот) доларів США. Доказів, які б підтверджували протилежне, суду не надано. У відповідності до статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У матеріалах справи наявний звіт про оцінку майна № 18-190705-046 від 05.07.2019 р., згідно з яким ринкова вартість житлового будинку [ADDRESS] , що входить до загальної спадкової маси померлого [PERSON] , складає 3 965 508,81 грн. У зв`язку зі смертю [PERSON] має місце перехід обов`язків Боржника до його спадкоємців, тому саме на Відповідачів, як спадкоємців померлого, покладено обов`язок щодо повернення суми боргу за Договором позики. Відповідно до частини 1 статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного зі спадкоємців за законом є рівними. Відповідно і обов`язки щодо сплати боргу спадкодавця Відповідачі мають нести в рівних частинах. Відповідачі є спадкоємцями першої черги спадкування після смерті [PERSON] , тому мають рівні права на отримання спадкового майна та, відповідно, і обов`язки щодо сплати боргів спадкодавця мають нести в рівних частинах. Враховуючи вартість спадкового майна та рівність прав спадкоємців, існує можливість задоволення вимог Позивача в повному обсязі у межах вартості спадкового майна, одержаного у спадщину, в рахунок стягнення боргу за зобов`язаннями спадкодавця [PERSON] за Договором позики від 01.03.2013 р. Пояснення Відповідача-2 щодо пропущення строку позовної давності, суд не враховує з наступних підстав. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Виходячи зі змісту статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статей 1281, 1282 Цивільного кодексу України щодо строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. Недотримання кредитором передбачених статтею 1281 Цивільного кодексу України строків пред`явлення вимог (які є присічними, преклюзивними) позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців (згідно з правовою позицією Верховного Суду України висловленій у постанові від 08.04.2015 р. у справі № 6-33цс15). Така ж правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 р. у справі № 522/407/15-ц. У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника), за загальним правилом, переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного в спадщину. Таким чином, правовідносини, що виникли між кредитодавцем і боржником (який помер), після його смерті трансформуються в зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем і спадкоємцями боржника й вирішуються в порядку положень статті 1282 Цивільного кодексу України. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 р. у справі № 522/407/15-ц визначено, що поняття строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін. Позивач звернувся до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори з вимогою кредитора до спадкоємців [PERSON] 30.10.2015 р., а тому саме ця дата є початком перебігу позовної давності. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання є повернення коштів у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. в справі № 14-134цс18 та від 16.01.2019 р. у справі № 373/2054/16-ц. Договором позики не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 41 800,00 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається. Отже, зважаючи на встановлені обставини та вищенаведені законодавчі норми, ураховуючи, що жодних доказів, які б спростовували вимоги Позивача, Відповідачами не надано, суд вбачає підстави для задоволення позову [PERSON] в повному обсязі, шляхом стягнення з Відповідачів в рівних частинах боргу за зобов`язаннями спадкодавця [PERSON] за Договором позики від 01.03.2013 р. З огляду на результат розгляду справи суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на Відповідачів в рівних частках сплачений Позивачем судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved