Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

У січні 2021 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, у якій позивач просить суд: стягнути із відповідача - [PERSON] [INFO] на користь позивача - [PERSON] , [INFO] грошові кошти в сумі 22000,00 доларів США та трьох відсотків річних та інфляційних витрат у розмірі 87 770, 87 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 лютого 2005 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, про що відповідачем позивачу видано розписку. У відповідності до вказаної розписки, позивач передав відповідачеві грошові кошти у розмірі 22 000 доларів США у борг строком до 30.12.2018 року. У вказаний у розписці строк відповідач грошові кошти позивачці не повернув. Позивач вказує, що вона неодноразово зверталася до відповідача із вимогами повернення грошові кошти, однак відповідач грошові кошти не повернув. Крім того позивач зазначає, що у відповідності до доданого до даної позовної заяви розрахунку, сума, що складає три проценти річних від простроченої суми 35 963, 14 грн.; сума, що складає інфляційну складову боргу - 51 807, 73 грн. У зв`язку з зазначеним, позивач просить суд позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19.03.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Розгляд цивільної справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.08.2021 було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідачем відзиву на позов надано не було, в судове засідання [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у свою відсутність до суду не направляв. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач щодо заочного розгляду справи не заперечують, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, вислухавши ипредставника позивача, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Вимогами ч.1 ст.1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В свою чергу, приписами ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в судовому засіданні встановлено, що 22.05.2005 року між, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав у борг у позивача грошові кошти сумі 22 000,00 доларів США, які зобов`язувався повернути у строк до 31.12.2018 року та вказано, що грошові кошти відповідач отримав у повній сумі, що підтверджується розпискою, яка написана власноруч [PERSON] від 22.02.2005 року, оригінал розписки досліджено судом в судовому засіданні (а.с.9). Таким чином, під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що ним було надано у борг відповідачу грошові кошти у сумі в сумі еквівалентної 22 000,00 доларів США, згідно з яким Позивач передав Відповідачу визначену договором суму, а Відповідач зобов`язався повернути Позивачеві до 31 грудня 2018 року, доказів, що відповідач у встановлений строк виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики, матеріали справи не містять. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач Позивачем проводилися заходи досудового врегулювання спору, про що свідчить претензія від 02.11.2018 року відповіді на яку позивач не отримав (а.с. 14-15 ) Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно проведеного позивачем розрахунку боргу, який перевірено судом, встановлено, що: за порушення відповідачем грошового зобов`язання підлягає стягненню 3 % річних за період з 31.12.2018 по 17.12.2020 (а.с. 7), у розмірі 35 963,14 грн. виходячи з офіційним курсом НБУ (а.с. 6). Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційну складову боргу у розмірі 51 807, 73 грн. виходячи з офіційного курсу НБУ, за період 31.12.2018 по 17.12.2020 року, відповідно до проведеного відповідачем розрахунку, слід зазначити наступне. 07.07.2020 року Велика Палата Верховного Суду у справі №296/10217/15-ц встановила, що в разі порушення грошового зобов`язання, предметом, якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, інфляційні нарахування, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, не стягуються. В такому випадку втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Велика Палата вказала, що оскільки індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01.03.2017р. у справі №6-284цс17. Таким, чином вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційну складову боргу у розмірі 51 807, 73 грн. виходячи з офіційним курсом НБУ, задоволенню не підлягають. Таким чином, оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики щодо повернення позивачеві суми позики, суд, перевіривши правильність розрахунків, вважає, що заявлені позивачем вимоги в частині стягнення на його користь з відповідача суми позики в розмірі розмірі 22000,00 доларів США та 3 % річних в сумі 35963,14 грн. є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненняю з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 1745,80 грн. та з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 4714,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial