Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

У травні 2001 року АОЗТ «Завод «Червоний Жовтень» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про виселення її з гуртожитку заводу за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. При цьому посилалося на те, що [PERSON] було надано кімнату у гуртожитку у 1990 році як працівнику банку, що обслуговував завод. [PERSON] була звільнена з роботи в банку 11.11.1997 р. за закінченням строку дії контракту. З 1998 року [PERSON] у гуртожитку фактично не проживає, мешкаючи за іншою адресою, має заборгованість за комунальними платежами, що є підставою для її виселення. У серпні 2005 року [PERSON] подано зустрічний позов, в якому вона просить зобов'язати АОЗТ «Червоний Жовтень» надати їй інше житлове приміщення, що повинно відповідати санітарним та технічним вимогам, розмірам, що виключають визнання [PERSON] такою, що потребує покращення умов життя, та знаходиться у межах даного адміністративно-територіального району (пункту). Ухвалою суду від 30.09.2005 р. зазначені позови об'єднані в одне провадження. У листопаді 2005 року позивач за первісним позовом доповнив позовні вимоги та додатково просив визнати прописку (реєстрацію) [PERSON] у гуртожитку незаконною. В ході розгляду справи назву позивача за первісним позовом було змінено на «Публічне акціонерне товариство «Харківський ордена «Знак пошани» машинобудівний завод «Червоний Жовтень» (далі за текстом «ПАТ «Червоний Жовтень»). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 4 лютого 2014 року позовну заяву ПАТ «Червоний Жовтень» до [PERSON] залишено без розгляду. 5 березня 2015 року [PERSON] виклала свої позовні вимоги в уточненому позові, а 27 березня 2015 - уточнила одну з позовних вимог та в прикінцевому варіанті позову просить: визнати незаконним її виселення відповідачем без надання іншого житлового приміщення з приміщення гуртожитку по [ADDRESS] та вилучення її речей; поновити її права, порушені відповідачем, зобов'язавши його в місячний термін придбати за його рахунок та надати [PERSON] у власність з оформленням за рахунок відповідача всіх правовстановлюючих документів інше житлове приміщення, що повинно відповідати санітарним та технічним вимогам, розмірам, що виключають визнання [PERSON] такою, що потребує покращення умов життя, та знаходиться у межах даного адміністративно-територіального району (пункту); призначити комісію за участю [PERSON] для визначення цілісності та збереження її речей, вилучених 5 вересня 2000 р. при її виселенні, та зобов'язати відповідача перевезти їх у надане [PERSON] житлове приміщення. При цьому посилалася на те, що була вселена до гуртожитку АОЗТ «Завод «Червоний Жовтень», а також зареєстрована за адресою гуртожитку: [ADDRESS]. При цьому на підприємстві [PERSON] працевлаштована не була. На час вселення вона працювала у Жовтневому відділенні Промислово-будівельного банку СРСР на посаді інженера ІІ категорії. 20 вересня 1993 року між правонаступником зазначеного банку - Жовтневим відділення УАК Промінвестбанку та [PERSON] укладений строковий трудовий договір (контракт), який в подальшому продовжувався (т.2., а.с. 200). 20 вересня 1997 року [PERSON] звільнена з роботи в банку за закінченням строку дії контракту (т. 2 а.с. 213). 5 вересня 2000 року членами комісії заводу складено акт про непроживання [PERSON] в кімнаті гуртожитку з 1998 року. Речі [PERSON], що знаходились у кімнаті були описані та поміщені до іншого приміщення. Таким чином, [PERSON]була фактично виселена з займаного нею житлового приміщення. При цьому незаконність виселення полягає в тому, що [PERSON] в силу положень ст. 132 ЖК України не є особою, яка підлягала б виселенню без надання іншого житлового приміщення. Крім того, гуртожиток не є житловим приміщенням, а відноситься до нежитлового фонду, що також виключає можливість виселення її без надання іншого житлового приміщення. Крім того, були зазначені і інші порушення законодавства в діях підприємства при виселенні [PERSON], в тому числі і стосовно статусу гуртожитку як об'єкту оренди. В судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги в уточненому варіанті та просила їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його необгрунтованість та відсутність правових підстав для його задоволення. [PERSON] була вселена до гуртожитку не як працівник підприємства, а як працівник банківської установи, яка обслуговувала підприємство. У трудових відносинах [PERSON] з відповідачем не перебувала, а тому застосування вимог ст. 132 ЖК України до вказаних правовідносин неможливо. Укладання або не укладання договорів оренди відносно гуртожитку ж не стосуються суті спору. Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 132 ЖК України, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Iнших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Як встановлено судовим розглядом та матеріалами справи, 13 липня 1990 року [PERSON] була вселена до гуртожитку АОЗТ «Завод «Червоний Жовтень», а також зареєстрована за адресою гуртожитку: [ADDRESS]. При цьому на підприємстві [PERSON] працевлаштована не була. На час вселення вона працювала у Жовтневому відділенні Промислово-будівельного банку СРСР на посаді інженера ІІ категорії. 20 вересня 1993 року між правонаступником зазначеного банку - Жовтневим відділення УАК Промінвестбанку та [PERSON] укладений строковий трудовий договір (контракт), який в подальшому продовжувався (т.2., а.с. 200). 20 вересня 1997 року [PERSON] звільнена з роботи в банку за закінченням строку дії контракту (т. 2 а.с. 213). 5 вересня 2000 року членами комісії заводу складено акт про непроживання [PERSON] в кімнаті гуртожитку з 1998 року. Речі [PERSON], що знаходились у кімнаті були описані та поміщені до іншого приміщення (т.1, а.с. 16). Таким чином, [PERSON]була фактично виселена з займаного нею житлового приміщення. Аналізуючи законність підстав для виселення [PERSON] з займаної нею кімнати, проведеного підприємством 5 вересня 2000 року, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ст. 129 ЖК України, На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що спеціальний ордер [PERSON] оформлений та виданий не був. Як на підстави для її вселення, відповідач посилається на лист Жовтневого відділення Промислово-будівельного банку СРСР (т. 1 а.с. 27) від 15.06.1990 р., відповідно до якого банк просить надати у заводському гуртожитку кімнату тимчасово на період роботи за контрактом працівнику банку [PERSON] з сином. Належність та достовірність зазначеного доказу викликає у суду сумнів. Як встановлено судом, трудовий контракт між [PERSON] та її роботодавцем - Жовтневим відділення УАК Промінвестбанку - був укладений лише 20 вересня 1993 року, а на період вселення вона працювала у Жовтневому відділенні Промислово-будівельного банку СРСР на посаді інженера ІІ категорії за безстроковим трудовим договором. Разом з тим, факт вселення та проживання [PERSON] у гуртожитку підтверджується матеріалами справи та не спростовується сторонами. При цьому необхідно зробити висновок щодо того, що [PERSON] була вселена до гуртожитку та прописана в ньому не в якості працівника банківської установи, а в якості працівника заводу, що підтверджується, зокрема, дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме копією форми А (т.1 а.с. 239), при цьому на а.с. 268 тома 1 справи міститься інша копія вказаної форми А, також наданої заводом, з зазначенням інших даних стосовно місця роботи [PERSON] Крім того, аналіз досліджених в судовому засіданні оригіналів та копій договору оренди приміщення будинку [ADDRESS], що укладалися, зокрема, між Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради та заводом, дає підстави вважати, що об'єктом оренди є будівля, яка не відноситься до житлового фонду та не відносилася до нього на час укладення та продовження договору. Згідно ж зі ст. 127 ЖК України, під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки. Наведені вище дані дають суду підстави вважати, що [PERSON] не є особою, що підпадає під дію ч. 1 ст. 132 ЖК України, як особа, що має бути виселена без надання іншого житлового приміщення. Вселення [PERSON] до гуртожитку без її працевлаштування на підприємстві, на думку суду, унеможливило і її виселення в порядку ч. 1 ст. 132 ЖК України, яке фактично відбулося 5.09.2000 р. з вилученням з займаної нею кімнати її особистих речей. Інші наведені [PERSON] докази на підтримку позовних вимог з огляду на наведене вище є додатковою підставою для визнання позовних вимог [PERSON] частково обґрунтованими. Доводи ж відповідача, викладені в запереченнях проти позову [PERSON], суд не може вважати суттєвими, оскільки сукупністю матеріалів справи зазначені доводи спростовуються. Проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що виселення [PERSON] з займаної нею кімнати у гуртожитку, та, відповідно, вилучення з кімнати її особистих речей не можна вважати законним, а тому її порушене право підлягає захисту з задоволенням позовної вимоги про визнання виселення незаконним. Суд вважає необхідним, з врахуванням відсутності у заводу житлового фонду, обрати такий спосіб захисту прав [PERSON], як зобов'язання відповідача за власний рахунок надати [PERSON] житлове приміщення в м. Харкові, яке є рівноцінним житловому приміщенню (кімнаті), в якому була зареєстрована та проживала [PERSON] до її виселення з гуртожитку. Надання житлового приміщення іншої якості або розміру, на думку суду, не є належним способом захисту як порушеного права позивача, так і майнового права відповідача. При цьому технічний стан зазначеного приміщення повинен відповідати технічним та санітарним нормам. Що стосується заявленою позивачем вимоги про відповідність житла вимогам, які б виключали визнання її такою, що потребує поліпшення житлових умов, то з огляду на викладене вище зазначений спосіб захисту суд відкидає. При цьому питання щодо строку виконання рішення суду в цій частині судом не вирішується у зв'язку з можливістю вирішення даного питання безпосередньо при виконанні судового рішення після набрання ним законної сили. Стосовно ж вимоги про призначення комісії за участю [PERSON] для визначення цілісності та збереження її речей, вилучених 5 вересня 2000 р. при її виселенні, та зобов'язання відповідача перевезти їх у надане [PERSON] житлове приміщення, суд вважає такі вимоги як спосіб захисту права позивача такими, що виходять за межі повноважень суду при розгляді позову. В той же час, суд вважає необхідним вирішити зазначену вимогу шляхом зобов'язання відповідача повернути [PERSON] вилучені речі, що належать їй, а у разі неможливості - компенсувати їх вартість станом на час виконання рішення. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] суд вважає необхідним задовольнити частково. Судові витрати, понесені позивачем при поданні позову, підлягають стягненню з відповідача в повному обсязі. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial