Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

У червні 2017 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. Вказувала, що наказом виконуючого обов'язки генерального директора ПрАТ «Комсомольське рудоправління» № 1837 від 16.03.2017 року звільнена з посади начальника планово-економічного відділу за ст. 36 п. 1 КЗпП України. Підставою звільнення стала її неявка на пропозицію роботодавця до м. Маріуполя за новою юридичною адресою відповідача для вирішення питання щодо переводу до іншого структурного підрозділу підприємства. Вважає звільнення незаконним оскільки жодної домовленості щодо припинення трудового договору між нею та підприємством не існувало. Просила поновити її на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також 15000 грн. заробітної плати за березень 2017 року. Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що 15.03.2017 року підприємство було захоплене представниками влади так званої «Донецької народної республіки», у зв'язку з чим не змогло продовжувати нормальну господарську діяльність, виробничі потужності, майно та первинна документація підприємства перебуває у незаконному володінні та під контролем представників так званої «ДНР». З метою максимально можливого в ситуації, що склалася, врегулювання трудових відносин роботодавець 15.03.2017 року видав наказ № 1836, яким запропонував кожному зацікавленому у збереженні трудових відносин до 18 годин 16.03.2017 року з'явитися до м. Маріуполя за новою юридичною адресою підприємства для оформлення переводу до інших структурних підрозділів. Ухвалено вважати неявку працівника протягом зазначеного в наказі часу та неподання ним письмової заяви про бажання продовжити трудові відносини згодою на розірвання трудового договору за домовленістю сторін. Копії наказу були розміщені на прохідних, у столових цехів, місцях загального користування, надіслані працівникам електронною поштою, зміст наказу доводився до відома через внутрішні системи сповіщення. Відповідач також зазначив, що через відсутність фактичного доступу до трудових книжок працівників та первинної документації відповідач не має можливості у відповідності до вимог діючого законодавства зробити відповідні записи про розірвання трудового договору, видати трудову книжку, нарахувати та виплатити суми, що належать працівнику від підприємства на день звільнення. Вислухавши доводи і заперечення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке. Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі положеннями ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання роботи. Судом встановлено та не заперечуються сторонами, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем та працювала на посаді начальника планово-економічного відділу. Наказом № 1837 від 16.03.2017 року позивачку було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Звільненню позивачки передувало видання відповідачем наказу № 1836 від 15.03.2017 року, яким кожному заінтересованому у збереженні трудових відносин працівнику до 18-00 16.03.2017 року наказано з'явитися за юридичною адресою підприємства (м. Маріуполь, пр. Нахімова, 116а). У випадку неприбуття за зазначеною адресою та не виявлення у письмовому вигляді згоди на продовження трудових відносин, буде вважатись, що з боку працівника надається згода на розірвання трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України та угода буде розірвана з 16.03.2017 року. Представник позивача в судовому засіданні підтвердив, що про існування вищезазначеного наказу позивачці було відомо, більше того, вона сама була свідком захоплення підприємства представниками так званої «ДНР». Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до положень ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Для вирішення питання про загальновідомість можливо використовувати критерій оприлюднення факту, події у загальнодержавних чи місцевих засобах масової інформації (у пресі, по радіо чи телебаченню). У випадку висвітлення, тим більше - неодноразового, певного факту в засобах масової інформації, можна зробити висновок про відомість цієї інформації загалу. Інформацію про втрату контролю над діяльністю свої підприємств на тимчасово окупованій території 15 березня 2017 року було розміщено на сайті СКМ (http://rebuild.scm.com.ua/ru/2017/03/15/gruppa-metinvest-zayavlyaet-o-potere-ko/), яку також неодноразово було опубліковано в популярних та авторитетних засобах масової інформації, зокрема ІА «Інтерфакс». Факт захоплення підприємства відповідача не заперечується позивачкою та підтверджується витягом з кримінального провадження № 12017050780000384, з якого вбачається, що 31.03.2017 року до Приморського відділення поліції Маріупольського відділу поліції ГУНП в Донецькій області надійшло повідомлення про те, що 15.03.2017 року невстановлені особи, знаходячись у будівлі ПрАТ «Комсомольське рудоправління» за адресою: Старобешівський район Донецької області, м. Кальміуське (Комсомольське), вул. Леніна, 1-1 перешкоджали нормальній роботі підприємства, що й стало передумовою видання вищезгаданого наказу. Вирішуючи цей спір, суд, з-поміж іншого, бере до уваги те, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ст. 3 Конституції України). Міжнародними нормативно-правовими актами закріплене право на безпечні умови праці, що в подальшому знайшли своє відображення в національному законодавстві. Так, зокрема, статтею 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права передбачено право кожного працівника на умови роботи, що відповідають вимогам безпеки та гігієни. Враховуючи, що перенесенню потужностей виробництва підприємства відповідача передувала реальна загроза з боку представників незаконних збройних формувань, можна зробити висновок, що керівництвом підприємства вживались всі можливі на той час заходи щодо збереження майна підприємства, забезпечення безпеки працівників шляхом переведення їх на роботу на територію, підконтрольну Україні. Інших шляхів вирішення проблеми термінового переведення працівників та забезпечення їх безпеки підприємство на той час не існувало. Верховний суд України у постанові № 6-1185цс16 від 12 квітня 2017 року зазначив, що згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частина перша статті 9 ЦК України передбачає застосування цього Кодексу до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо їх не врегульовано іншими актами законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла відвернути, і ця подія завдала збитків. Терористична загроза та загроза територіальній цілісності України, в тому числі територіям м. Комсомольське Донецької області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають, є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об'єктивно унеможливлювають виконання обов'язків сторонами, передбачених умовами договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами. Якщо виробничі потужності ПрАТ «Комсомольське рудоправління», що знаходяться на території м. Комсомольське Донецької області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань і вийшли з під контролю роботодавця, у зв'язку зі злочинним їх захопленням для подальшої господарської діяльності представниками цих незаконних збройних формувань і термін повернення їх є невідомим, то пропозиція роботодавця про термінове припинення трудових відносин з усіма представниками, що за трудовим договором виконують функціональні обов'язки на цих виробничих потужностях, за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, є вимушеним необхідним та упереджуючим заходом. Формою трудового договору та волевиявлення сторін на його укладання є усна, за винятком окремих випадків, передбачених законодавством України про працю. У такій формі має бути здійснено і волевиявлення стоні на припинення (розірвання) трудового договору, укладеного не невизначений термін, за підставами, передбаченими законодавством України про працю. Принцип обов'язковості отримання згоди працівника на переведення як умови законності його здійснення має провідне значення і його ПрАТ «Комсомольське рудоправління» дотримується. Використання принципу мовчазної згоди працівника за надзвичайних обставин у підтвердженні його згоди на звільнення за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України як одного із способів такого підтвердження власником чи уповноваженим ним органом доведення ним, за цим висновком до працівників пропозиції про звільнення і надзвичайності обставин, у разі виникнення спору. Обов'язок власника або уповноваженого ним органу щодо видачі працівникові в день звільнення належно оформленої трудової книжки і проведення з ним розрахунку є обов'язком, передбаченим законодавством України про працю, зокрема, ст.ст. 47 та 116 КЗпП України. Обов'язковою умовою відшкодування середнього заробітку за час затримки трудової книжки, а також зміни запису у трудовій книжці про дату звільнення на день фактичної видачі трудової книжки, є наявність вини власника або уповноваженого ним органу у затримці видачі трудової книжки. Втрата контролю і доступу ПрАТ «Комсомольське рудоправління» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться в м. Комсомольське, у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, фактично знівелювала можливість виконати зобов'язання перед працівниками, згідно зі ст.ст. 47 та 116 КЗпП України, а саме 16 березня 2017 року кожному працівнику ПрАТ «Комсомольське радіоуправління» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок, а цим порушується співвідношення його майнових інтересів з майновими інтересами його працівників, і позбавляє того, на що такий працівник може розраховувати і це гарантується йому законодавством України про працю, а саме: у день звільнення отримати належно оформлену трудову книжку та розрахунок. Унеможливлення виконання зобов'язань, передбачених ст. ст. 47 і 116 КЗпП України, а саме: 16 березня 2017 року кожному працівникові видати належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), а саме: актами тероризму на території Донецької області, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язальної сторони за трудовим договором. Такі форс-мажорні обставини є підставами для звільнення від відповідальності зобов'язальної сторони. Оскільки трудовим законодавством не врегульовано за яких обставин сторони трудових правовідносин звільняються від виконання обов'язків, положення цивільного законодавства щодо урахування при вирішення спорів про майнову відповідальність обставин непереборної сили можуть застосовуватись й до цих правовідносин. Враховуючи особливості застосування та дотримання норм трудового законодавства в умовах форс-мажору, суд вважає за потрібне застосувати до вказаних правовідносин аналогію права, яка за своїм змістом повинна використовуватися для подолання прогалин в правовому регулюванні на основі загальних принципів права і загальних засад окремої галузі права, що по суті і являє собою зміст права. Як стверджує відповідач і не заперечує позивачка, остання у встановлені наказом № 11836 від 15.03.2017р. строки за юридичною адресою відповідача не з'явився, заяву про перевід до інших структурних підрозділів не подала, а отже свого бажання щодо продовження трудових відносин із відповідачем не висловила. Стаття 205 Цивільного кодексу України передбачає різні форми зовнішнього вияву волі (волевиявлення): словами (усно), письмовим актом, поведінкою особи, тобто конклюдентними діями. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Під конклюдентними діями у цивільному праві прийнято розуміти дії особи, що виявляють її волю встановити правовідношення, але не у формі усного чи письмового волевиявлення, а своєю поведінкою, щодо якої можна зробити певний висновок про конкретний намір. У деяких прямо передбачених законом випадках мовчання особи породжує юридичні наслідки. З огляду на вищезазначене, суд вважає переконливими доводи відповідача щодо отримання з боку позивачки мовчазної згоди (конклюдентних дій) на звільнення останньої із займаної посади через відмову у подальшому продовженні трудових відносин, що було виражене у нез'явленні за юридичною адресою роботодавця та неподанні заяви про перевід до інших структурних підрозділів відповідача, що розташовані на підконтрольній території України. Таким чином, судом встановлено, що звільнення позивача було здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим підстав для задоволення вимоги про поновлення на роботі та інших похідних від неї вимог, не вбачається. Щодо вимоги про стягнення заробітної плати за березень 2017 року в розмірі 15000 грн. суд зазначає, що позивачкою всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано доказів щодо нарахування та невиплати заробітної плати позивачці за відпрацьований час у зазначеній нею у позові сумі. Крім того відсутня будь-яка бухгалтерська документація, яка б підтверджувала наявність такої заборгованості, видана посадовими особами, які мають право на вчинення цих дій. Відповідач з об'єктивних причин позбавлений можливості підтвердити або спростувати розмір заборгованості перед позивачкою по заробітній платі. З огляду на документально підтверджений факт втрати підприємством контролю над документацією, дослідження первісних бухгалтерських документів не можливе, у зв'язку з чим суд позбавлений можливості перевірити доводи позивачки про наявність заборгованості із заробітної плати, а тому відповідну вимогу суд вважає недоведеною та у її задоволенні відмовляє. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed