Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

У червні 2014 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою, в якій просили визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зобов'язати Красногвардійський районний відділ у м.Дніпропетровську Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку відповідачів [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування позову позивачі вказали на те, що згідно ордеру від 10 грудня 1969 року, виданого Південним машинобудівним заводом, їх сім'ї, яка на той час складалась із чотирьох чоловік: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у зв'язку із знесенням належного їм приватного будинку була надана квартира [ADDRESS]. Наймачем квартири є [PERSON]. 03 листопада 1989 року їх син - [PERSON] одружився з відповідачкою [PERSON]. Від цього шлюбу у них [INFO] року народилась дочка - [PERSON]. 13 вересня 1990 року відповідачі зареєструвались у квартирі [ADDRESS]. Сімейні відносини між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] не склалися, а тому їх шлюбні відносини фактично припинились незабаром після реєстрації шлюбу. Офіційно шлюб між ними був розірваний 13 липня 2004 року. Ще задовго до припинення шлюбу, а саме, в січні 1993 року [PERSON] зі своєю дочкою [PERSON] виїхали із спірної квартири, забравши з собою всі свої особисті речі та інше належне їм майно. У зв'язку з тяжкою хворобою [PERSON] [INFO] року помер. Отже, на даний час на житловій площі квартири [ADDRESS] зареєстровані вони - позивачі та відповідачі - [PERSON] та [PERSON] Незважаючи на те, що відповідачі в спірній квартирі не проживають, позивачі вимушені сплачувати всі комунальні послуги з урахуванням їх реєстрації, що створює для них матеріальні труднощі. Із-за наявності реєстрації відповідачів, також позбавлені можливості використати своє право щодо приватизації житла, у зв'язку з чим змушені звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. В судовому засіданні позивач, представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві та не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про день і час слухання справи були повідомлені засобами масової інформації, причини неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи - Красногвардійського районного відділу у м.Дніпропетровську Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності згідно норм чинного законодавства. Представник третьої особи - Комунального підприємства «Жилсервіс-1» Дніпропетровської міської ради у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомив. Вислухавши позивача, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Відповідно до ст. ст. 71,72 ЖК України, якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У судовому засіданні встановлено, що спірним є житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] Згідно довідки про склад сім'ї та місце реєстрації №6691 від 08.04.2014 року, у квартирі [ADDRESS] значаться зареєстрованими: дружина - [PERSON], чоловік - [PERSON], дружина сина - [PERSON], онука - [PERSON] (арк.с.18). Як вбачається з актів від: 12.09.2011 року та 10.04.2014 року, з січня 1993 року і по теперішній час [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживають, адреса їх проживання невідома (арк.с.19,20). Зазначену обставину також підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], допитані, кожна окремо, в судовому засіданні. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. Отже, позивачі, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, довели за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, зазначені ними обставини того, що у квартирі [ADDRESS], відповідачі не проживають, а лише зареєстровані в ній. Питання про належність та допустимість доказів по справі, вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з урахуванням поданих сторонами доказів у справі. Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність прописки само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням. Таким чином, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved