Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

У червні 2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Тетяна Василівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами. 01.12.2016 позивач будучи введеним в оману відповідачем [PERSON] , не маючи наміру продавати квартиру [ADDRESS] , уклав з відповідачем договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. [PERSON] познайомився з [PERSON] завдяки дружині останнього, з якою позивач мав домовленість щодо здійснення ремонтних робіт. Дружина відповідача надала позивачеві аванс у розмірі 350 дол. США для купівлі труб та монтажу димоходу. Однак, через складну життєву ситуацію, борги за житлово-комунальні послуги, борги по кредитах, позивач не зміг виконати взяті на себе зобов`язання. Крім того, у позивача та його дружини не було на той час роботи, на утриманні перебувала малолітня дитина, через що позивач перебував у пригніченому стані та розглядав можливість взяття кредиту в сумі близького 100 000 грн. для покращення свого скрутного становища. Відповідачеві було відомо про життєву ситуацію позивача. [PERSON] запропонував надати позивачеві кредит під заставу квартири, а також влаштувати останнього на роботу із заробітною платою близько 500 дол. США. 01.12.2016 [PERSON] та [PERSON] зустрілись у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Синиці Т. В. для укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Однак, позивач відмовився підписувати даний договір. Відповідач в свою чергу почав вмовляти позивача підписати договір купівлі-продажу квартири, зазначаючи що іншого виходу не має, та кредит по іншому не нададуть, погрожуючи при цьому арештом на квартиру через чисельні борги позивача. Також, [PERSON] запевняв позивача, що договір у нотаріуса підписується для того, щоб ніхто не забрав квартиру у позивача, вказаний договір буде виключно між позивачем і відповідачем та фактично не нестиме юридичних наслідків. Після підписання договору позивач і надалі буде жити у своїй квартирі разом з сім`єю, тобто квартира буде фактично належати позивачеві. В свою чергу, позивач буде працювати у відповідача на підприємстві та відразу після виплати кредиту, відповідач подарує квартиру [ADDRESS] малолітньому сину позивача. Позивач вказує, що не мав наміру відчужувати квартиру, підписуючи договір купівлі - продажу, позивач вважав, що надалі залишиться власником квартири [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що відповідач ввів в оману позивача і фактично шахрайським шляхом заволодів спірною квартирою, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 01.12.2016 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Тетяною Василівною, реєстровий №7455. Ухвалою Дарницького районного суд м. Києва від 7 червня 2019 у справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче судове засідання з повідомленням сторін. 07.06.2019 ухвалою Дарницького районного суду м. Києва задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, а саме: накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та заборонено [PERSON] вчиняти дії направлені на виселення [PERSON] 13.08.2019 постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 07.06.2019 про забезпечення позову у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Тетяна Василівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу, в частині заборони [PERSON] вчиняти дії направленні на виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS] скасувати та ухвалити нове судове рішення про залишення без задоволення цих вимог. В решті судове рішення залишити без змін. 01.07.2019 відповідачем подано відзив на позовну заяву. Відповідач вказує, що познайомився з позивачем у серпні 2019 року. 02.09.2019 [PERSON] отримав 350 дол. США на матеріали та комплектуючі для ремонту димоходу у будинку відповідача. Позивач взяті на себе зобов`язання не виконав в установлений строк через сімейні обставини та фінансові проблеми. Позивач повідомляв відповідача про намір отримання грошового кредиту під заставу квартири [ADDRESS] . Отримання кредиту не видалось можливим у зв`язку із відмовою банку, оскільки позивач мав лише 1/2 частки права власності на квартиру. Згодом [PERSON] повідомив відповідача, що розглядає можливість продажу квартири задля розрахунку з наявними боргами, в тому числі і взятих у відповідача кошів у розмірі 350 дол. США. Через деякий час відповідач погодився купити у позивача квартиру [ADDRESS] та навіть надав у позику [PERSON] 4 500 грн. для реєстрації права власності в порядку спадкування 1/2 частки квартири. Враховуючи незадовільний стан квартири та заборгованості [PERSON] перед відповідачем, сторони домовились, що відповідачем буде сплачено позивачеві 422 902 грн., погашено заборгованість за житлово-комунальні послуги та придбано автомобіль на ім`я позивача. Відповідач вказує, що 30.11.2016 ним було передано позивачеві грошові кошти у розмірі 422 902 грн. до фактичного укладення договору купівлі - продажу, оскільки позивачеві були терміново потрібні кошти для розрахунку з боргами. 01.12.2016 сторони зустрілись у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Синиці Т. В. для оформлення угоди. Під час укладення договору купівлі-продажу нотаріусом роз`яснено позивачеві приписи цивільного законодавства, щодо визнання угод недійсними, а також назва договору, умови та текст вказаного договору. Таким чином, сторони узгодили істотні умови договору та порядок розрахунку. Оскільки [PERSON] підписав вищевказаний договір, отже він погодився з його умовами, що відповідали волевиявленню позивача. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Тетяна Василівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу. 23.07.2019 до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. Загалом позивач заперечує щодо обставин зазначених відповідачем у відзиві. Зокрема, позивач вказує, що ніколи не мав наміру продавати квартиру [ADDRESS] . [PERSON] увів позивача в оману і фактично обманним шляхом заволодів належною позивачеві квартирою. Підписуючи договір купівлі - продажу позивач вважав, що і надалі залишиться разом із сім`єю власником вищевказаної квартири, як раніше було домовлено з відповідачем. Позивач зазначає, що мав намір отримати грошові кошти в кредит під заставу майна, але продавати квартиру не бажав. Формальне волевиявлення, що полягало у підписанні договору купівлі - продажу квартири не було вільним і не відповідало внутрішній волі позивача. Грошових коштів за договором купівлі - продажу квартири позивач від відповідача не отримував, ні під час підписання договору, ані заздалегідь. 01.12.2016 після підписання договору купівлі - продажу, сторони домовились зустрітись, адже відповідач обіцяв позивачеві допомогу в оформленні та отриманні кредиту в банку. Однак, відповідач обіцянку не виконав, а 31.12.2016 запропонував позивачеві надати в користування автомобіль «Ford» Orion, як підтвердження своїх добрих намірів в допомозі з кредитом. Автомобіль дійсно було зареєстровано на ім`я позивача. Через деякий час відповідач домовився з позивачем про зустріч та допомогу з грошовим кредитом. Знаходячись в автомобілі відповідача, сторони обговорювали деталі кредиту, знайомий відповідача по телефону допоміг позивачеві скласти розписку. Згідно розписки 16.01.2017 [PERSON] взяв у борг в [PERSON] 300 000 грн., у позивача виникло запитання чи правильно він зрозумів, що кредитні кошти надає відповідач, а не банківська установа. Відповідач підтвердив це. Однак, через декілька хвилин відповідачеві подзвонили та він змушений був терміново поїхати. Відповідач обіцяв позивачеві передати грошові кошти згодом. Позивач вказує, що відповідач грошові кошти йому так і не надав та не влаштував його на роботу, як обіцяв. Загалом відповідач ввів позивача в оману та шахрайським шляхом заволодів квартирою позивача, обіцяв, що договір - купівлі продажу буде мати формальний характер та ніяких юридичних наслідків не матиме. Позивач просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 31.10.2019 ухвалою Дарницького районного суду м. Києва закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні 12.02.2020 було допитано позивача в якості свідка. [PERSON] пояснив наступне: «Я дізнався про укладення саме договору купівлі - продажу вже у нотаріуса та запитував у відповідача чому не можна укласти інший правочин. Відповідач в свою чергу пояснював нотаріусу, що витягує мене з боргової ями, допомагає зберегти квартиру, оскільки у виконавчій службі перебувають виконавчі провадження. Відповідач сказав, що витратив на мене багато коштів, я отримував 2-3 рази по 500 грн., витрати на переоформлення спадщини у нотаріуса, БТІ, ще 1 000 грн. на дитячий садочок і на час таксування 300 дол. США. У розписці, що я писав зазначено борги за комунальні послуги, світло та борги відповідачу. Відповідач обіцяв мені 100 000 грн. надати в борг, а 420 000 грн. від відповідача я не отримував. З відповідачем ми домовлялись, що він мене працевлаштує на заробітну плату в 500 дол. США і за рік я розрахуюсь з боргами. Відповідач також сказав, що договір буде фіктивним, а я і надалі проживатиму в своїй квартирі, через рік коли відпрацюю кошти, пообіцяв переоформити квартиру на мого сина. Розписку на 300 000 грн. я написав після укладення договору, в машині відповідача коли їхали знайомитись нібито з моїм майбутнім директором. Відповідач не звертався до мене за поверненням коштів за розпискою. Щодо договору оренди, відповідач пояснив мені, що на квартиру претендують банківські установи, тому необхідно укласти договір оренди і у разі, якщо прийдуть представники банку, у мене буде підстава для проживання у квартирі. Також відповідач вмовляв мене продавати квартиру, обіцяв що в мене буде однокімнатна квартира, приводив у моїй присутності покупців на квартиру [ADDRESS] . Договір оренди я підписав ще восени 2016 року. Іншого житла я не маю. Я зрозумів, що мене введено в оману тоді, коли почали приходити ріелтори, тому я звернувся до поліції. Відповідач в свою чергу погрожував моїй дружині, слідчі викликали на допити мене та відповідача також». В цьому ж засіданні долучено докази звернення позивача до органів Національної поліції та Прокуратури. Відповідно до листа за №04/2/3-211-17 від 11.12.2019 начальником відділу прокуратури міста Орловим В., повідомлено, що СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування за фактом шахрайського заволодіння квартирою [ADDRESS] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Крім того, СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування за фактом погрози вбивством відносно [PERSON] та членів його родини за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України. Досудове розслідування зазначених кримінальних проваджень триває (том 2, а.с. 11). Судом неодноразово в судових засіданнях оголошено перерву для врегулювання спору між сторонами та для можливого укладення мирової угоди. 25.03.2020 відповідачем подано заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та письмові пояснення. В поясненнях відповідач зазначає, що сторони не дійшли до єдиного вирішення спору по суті, переговори було закінчено та укласти мирову угоду між сторонами не видалось можливим. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, з підстав викладених у позовні заяві та просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Т.В. в судовому засіданні пояснила, що оспорюваний правочин укладено з дотриманням вимог чинного законодавства. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.12.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., реєстровий номер №7455. За умовами даного договору [PERSON] (продавець) передає у власність, а [PERSON] (покупець) приймає у власність квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира складається з 2 (двох) кімнат житловою площею 30,20 кв. м., загальною площею 56,00 кв.м. та належить продавцю - [PERSON] наступним чином: 1/2 частка квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації 26.09.2005 згідно розпорядження (наказу) від 26.09.2005 за №40644 а зареєстрованого Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 19.10.2005 і записаного в реєстрову книгу за номером: 5079а/5118; 1/2 частка квартири належить відповідачу на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Матюховою Т.П. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 18.10.2016 за №1435. Право власності на 1/2 частку квартири [PERSON] зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно18.10.2016 за №17021150, що підтверджено інформаційною довідкою за №74480986 від 01.12.2016, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1061571480000. В договорі зазначено, що продаж квартири вчинено за 422 902 (чотириста двадцять дві тисячі дев`ятсот дві) грн., які продавець отримав повністю від покупця до підписання цього договору. Зазначена ціна є остаточною та відповідає волевиявленню сторін. Своїм підписом сторони підтверджують, що розрахунок відбувся повністю і претензій один до одного не мають. На укладення цього договору отримана заява від покупця про те, що він в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, зміст якої доведено до відома продавця. Також, сторони у присутності нотаріуса, підтвердили одна одній, що укладення договору відповідає їх інтересам, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, розуміють природу цього правочину, його умови, свої права та обов`язки за договором; договір укладається на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких для сторін обставин, їх волевиявлення є вільним, ціна продажу, зазначена в п. 4 цього договору є остаточною, вони обізнані щодо відповідальності за приховування реальної ціни продажу квартири, договір відповідає їх дійсним намірам, вони не обмежені в праві укладати цей правочин, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті цього договору та вільно володіють українською мовою. Сторони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки для кожної сторони (том 1, а.с. 212-213). Статтею 11 ЦК України визначено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, а саме: цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Згідно ст. 41 Конституції України, відповідно до ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своє волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 16 ЦК України передбачено спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Положеннями ст. 627 ЦК України врегульовано, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В порядку статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. В пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів і т.п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.). Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, встановлених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідно встановити факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону. Згідно з роз`ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину заст. 230 ЦК України. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Отже, підставою для визнання правочину недійсним є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. До відповідних правових висновків дійшов і Верховний Суд України у Постанові від 29.04.2014 у справі № 3-11гс14. На підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 01.12.2016 будучи введеним в оману відповідачем [PERSON] , не маючи наміру продавати квартиру [ADDRESS] , уклав з відповідачем договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. Також, [PERSON] запевняв позивача, що договір у нотаріуса підписується для того, щоб ніхто не забрав квартиру у позивача, вказаний договір буде виключно між позивачем та відповідачем та фактично не нестиме юридичних наслідків. Після підписання договору позивач і надалі буде жити у своїй квартирі із сім`єю, тобто квартира буде фактично належати позивачеві. Позивач вказує, що не мав наміру відчужувати квартиру, підписуючи договір купівлі - продажу, позивач вважав, що надалі залишиться власником квартири [ADDRESS] , тому просить суд визнати договір купівлі - продажу недійсним. Згідно вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Покази допитаного в суді в якості свідка позивача - [PERSON] ніяким чином не підтверджують наявність умислу при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу між позивачем і відповідачем, та не встановлюють ознак обману позивача при укладенні даного договору. Позивач не заперечує той факт, що він дійсно підписав договір купівлі - продажу. До матеріалів справи також додано копію договору оренди житла від 01.12.2016, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 98-100). Судом даний договір не може бути взятий до уваги, оскільки, він не є предметом розгляду справи, а також копія розписки від 16.01.2017, що складена [PERSON] (а.с. 46-47). Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядилася своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Суд вважає, що заявлені вимоги позивача недоведені та не підтверджені належними доказами. За результатами розгляду справи встановлено, що спірний договір купівлі-продажу від 01.12.2016, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , містить всі необхідні дані для укладення такого роду правочину. Обидві сторони у присутності нотаріуса, підтвердили, що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому, розуміють природу цього правочину, його умови, свої права та обов`язки за договором, їх волевиявлення є вільним, договір відповідає дійсним намірам та погодилися з ним. Оспорюваний договір посвідчений нотаріально. Позивач особисто підписав договір купівлі - продажу, що свідчить про його намір на продаж (відчуження) квартири. Позивач в судовому засіданні не заперечував, що підписав вищевказаний договір. Враховуючи викладене, з урахуванням встановлених в суді обставин, фактів, досліджених документів та доказів, наданих сторонами, суд дійшов висновку про відсутність підстав щодо застосування до оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, укладеного 01.12.2016 між [PERSON] та [PERSON] , положень ст. 230 ЦК України, а отже, визнання його недійсним. Інші доводи позову не спростовують висновків суду щодо презумпції правомірності оспорюваного правочину, який вчинено з дотриманням вимог ст. 203 ЦК України. Таким чином, обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, а тому суд вважає позов необґрунтованим, безпідставним та недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed