Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-16 00:00:00

У травні 2018 року позивачі звернулись до суду з позовом, у якому просили відновити їм строк позовної давності на звернення до суду про захист їх цивільного права та визнати за їх батьком [PERSON], який помер [INFO], право на земельну частку (пай) розміром 6,00 умовних кадастрових гектара у Державному резервному фонді землі на території Богданівської сільської ради Варвинського району Чернігівської області. В обґрунтування позову посилались на те, що їх батько працював в колгоспі імені Свердлова і вийшов на пенсію. У подальшому колгосп імені Свердлова було реорганізовано та перереєстровано в КСП «Богданівське». Відповідно до рішення від 31 грудня 1994 року землю передано у колективну власність для виробництва товарної с/г продукції, однак до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай) по КСП «Богданівське» [PERSON] помилково не внесено. Позивачі в судове засідання, під час розгляду справи по суті не з'явились, надали суду заяву, в якій просили розглядати справу без їх участі, вимоги, викладені в позовній заяві підтримали. Відповідач - Богданівська сільська рада, явку свого представника в судове засідання не забезпечила, подала заяву, про розгляд справи без їх участі на розсуд суду. Відповідач - Варвинська РДА, явку свого представника в судове засідання не забезпечила, подала заяву, про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечувала. Третя особа - Міжрайонне управління у Варвинському та Срібнянському районах ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, явку свого представника в судове засідання не забезпечила, подала заяву, про розгляд справи без їх участі, наголосивши, що вони є структурним підрозділом ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, і у відповідності до їх положення не наділені повноваженнями на представлення інтересів в суді. Третя особа по справі - ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області подало до суду письмову заяву, в якій вказало, що покладається у вирішенні справи на розсуд суду, однак наголосило, що поняття «Державний резервний фонд землі» в законодавстві не існує, отже, права на земельну частку (пай) у «Державному резервному фонді землі» [PERSON] не мав. Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачами вказується про право на земельну частку (пай) у колективній власності КСП «Богданівське», а прохальна частина позову не відповідає ні мотивувальній частині, ні фактичним обставинам справи, ні законодавству. Позивачі вказують, що на момент здійснення паювання земель КСП «Богданівське» [PERSON] був членом цього підприємства, однак, жодних доказів цьому надано не було. Указ №720/95 на момент виникнення спірних правовідносин навіть ще не був виданий. Просили розглядати справу за відсутності представника. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, надіслав заяву, в якій проти задоволення позову не заперечував, просив розглядати справу за його відсутності. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи [PERSON] працював в колгоспі ім. Свердлова та вийшов на пенсію, що підтверджується - копіями довідок про користування присадибною ділянкою (а.с. 26, 28, 30), копією довідки про періоди роботи в колгоспі до 31 грудня 1977 р. (а.с. 29), копією заяви про призначення пенсії (а.с. 31), представленням (а.с. 32), архівною довідкою (а.с. 36), архівною довідкою про роботу до 1985 р. (а.с. 37). Крім того, [PERSON], [INFO] перебував на обліку в УПФУ в м. Пирятині як пенсіонер інвалід ВВВ з 29.04.1981. Під час виходу на пенсію працював в колгоспі імені Свердлова, та мав стаж в колгоспі 26 років (а.с. 25). Аналогічна інформація підтверджується довідкою отримувача пенсії (а.с. 27). У відповідності до архівної довідки (а.с. 40) колгосп імені Свердлова в с. Богдани Богданівської сільської ради Варвинського району діяв до 1993 року. Відповідно до рішення загальних зборів членів колгоспу ім. Свердлова с. Богдани від 2 лютого 1993 року на базі колгоспу створено колективне сільськогосподарське підприємство «Богдани», яке є правонаступником колгоспу ім.. Свердлова. Відповідно до рішення правління від 15.03.1994 року КСП «Богдани» перейменовано в КСП «Богданівське», та є правонаступником КСП «Богдани». Відповідно до рішення правління від 15.03.1994 р. КСП «Богдани» Перейменовано в КСП «Богданівське» та є правонаступником КСП «Богдани». Державний акт на право колективної власності на землю серії [NUMBER] видано КСП «Богданівське» на території Богданівської сільської ради Варвинського району Чернігівської області відповідно до рішення Богданівської сільської ради від 31 грудня 1994 року. Землю передано у колективну власність для виробництва товарної сільськогосподарської продукції, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю 31 грудня 1994 року. Згідно списку співвласників земельних часток (паїв) ТОВ «Богданівське» Богданівської сільської ради [PERSON] не включений до вищезазначеного списку (а.с. 41, 75, 76, 77-83). Вартість земельної частки (паю) на території Богданівської сільської ради Варвинського району Чернігівської області станом на 31.10.2017 року становила 238542,37 грн. (а.с. 38). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 20). Позивач [PERSON] є сином померлого [INFO] [PERSON], що підтверджується копією паспорта позивача (а.с. 12-13), копією іпн. (а.с. 13), копією свідоцтва про народження (а.с.16), копією свідоцтва про смерть (а.с. 20). На підтвердження родинних зв'язків із померлим позивач [PERSON] надала суду копію паспорту (а.с. 14-15), копію іпн. (а.с. 15), копію свідоцтва про укладання шлюбу (а.с.18) та копію свідоцтва про народження (а.с. 17). Будь-яких інших доказів на підтвердження цього факту позивачем [PERSON] суду не надано. Аналізуючи вказані докази, суд робить висновок про неможливість встановити із наданих документів родинний зв'язок за лінією спорідненості батько-донька між померлим спадкодавцем та позивачем [PERSON] Так, копія свідоцтва про народження [NUMBER] свідчить про те, що батьками [PERSON] [INFO] є [PERSON], а у графі «Батько» наявний лише запис про ім'я - «[PERSON]». Таким чином, із наданих доказів здійснити висновок про походження позивача саме від спадкодавця підтвердити не можливо. Вимог про встановлення факту родинних зв'язків позивачем [PERSON] не заявлено. Із копії свідоцтва про народження (а.с. 19) вбачається, що сином [PERSON] та [PERSON] є [PERSON] - третя особа по справі. Як вбачається із довідки №4103 від 04.10.2017 року [PERSON], [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Разом з ним проживав батько - [PERSON], [INFO] та вони вели спільне господарство. Батько помер [INFO] і всі витрати на поховання взяли на себе син [PERSON], син [PERSON], донька [PERSON] (а.с. 42). [PERSON] отримала відповіді на звернення, щодо наявності в спадкодавця права на земельну частку пай (а.с. 33, 34-35, 39). [PERSON] звертався до ТОВ «Богданівське», Головного відділу Держгеокадастру у Чернігівській області із зверненням щодо надання інформації про наявність земельної ділянки для виділу як спадкоємцю (а.с. 21-23). 01.12.2017 р. Богданівська сільська рада надала відповідь на вказане звернення (а.с. 24). Оцінюючи позовні вимоги, суд вважає, що спірні правовідносини регулюються наступними нормами права. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України). Статтею 4 ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як передбачено ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, в свою чергу, відповідно до положень ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Нормами п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, передбачено, що цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Вказане положення слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. Отже, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Так, ст. 524 ЦК УРСР визначає можливість спадкоємства за законом і за заповітом , та вказує, що спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини, відповідно до ст.525 ЦК УРСР визнається день смерті спадкодавця, а місцем, згідно ст. 526 ЦК УРСР - останнє постійне місце проживання спадкодавця Як передбачали положення ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно до положень ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Діями,відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, що свідчать про прийняття спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подання державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Крім того, ВССУ в листі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» звертає увагу суддів, про необхідність перевірки наявності у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вказує, що у разі якщо особи, які беруть участь у справі, не заявляють клопотання про витребування доказів, зокрема, копій документів із спадкової справи, обов'язком суду на підставі ч. 4 ст. 10 ЦПК є роз'яснення наслідків невчинення такої процесуальної дії. Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Також, застосуванню підлягають положення ст.5 Земельного кодексу України в редакції закону від 13.03.1992 року № 2196- XII, ст.25 Закону «Про сільськогосподарську кооперацію», відповідно до яких, право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання колективним сільськогосподарським підприємством, сільськогосподарським кооперативом, або сільськогосподарським акціонерним товариством державного акта на право колективної власності на землю. Право на земельну частку (пай) мають члени КСП, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на право колективної власності на землю. Право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут. Аналізуючи позовні вимоги, суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. 1. Позивачі всупереч вимогам ст. 48 ЦК України, статей 46 - 47 ЦПК України ставлять питання про права особи, цивільна та цивільна процесуальна правоздатність і дієздатність якої припинена у зв'язку з її смертю. У частині першій статті 4 ЦПК України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відтак, тільки особа, яка має цивільну та цивільну процесуальну правоздатність може звертатися з позовом до суду про визнання за нею порушеного, невизнаного або оспорюваного права, а отже після смерті такої особи цивільна правоздатність втрачається та інша особа не може звертатися до суду з відповідним позовом за захистом прав померлої особи. Визнання права на майно за померлою особою порушує вимоги закону. 2. Оскільки цивільне судочинство покликане на захист прав зокрема фізичних осіб, визначальною обставиною для прийняття рішення на користь позивача є встановлення факту, порушення, невизнання або оспорення його прав. В даній справі ставиться питання про визнання права особи, яка померла. Отже, захист права такої особи не може бути здійснено, адже за життя згадувана особа не зверталась із відповідним позовом. Що в свою чергу також є підставою для відмови у позові. Однак, із змісту позову вбачається, що позивачі вважають, що право, яке належало померлому, може бути успадковано його спадкоємцями. Отже, вимоги позивачів суд розгляне і з боку відповідності їх вимог в даній категорії справ. 3. Позовна заява містить дві взаємовиключні посилання на законодавство, яке регулює спірні правовідносини. Так, позивачі вказують на необхідність застосування норм ст. 527, 548 ЦК УРСР, втім, вже через чотири абзаци, посилаються на ст. 1296, 1216, 1222 ЦК України. При цьому, жодним чином не вказують, яким чином відбулось спадкування прав. В даному випадку, суд вважає, що застосуванню підлягають норми ЦК УРСР 1963 року, які були наведені вище, а посилання позивачів на норми ЦК України невідповідними, та такими, що не можуть слугувати підставами для задоволення позову. 4. Окремо, суд мусить звернути увагу на склад відповідачів, які вказані позивачами. За змістом п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» позови громадян, пов'язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, тощо), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджує розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифікату, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі. Позивачі зазначили серед відповідачів - Богданівську сільську раду, Варвинську РДА, однак, в позовних вимогах ставиться питання про визнання права на земельну частку пай, із Державного резервного фонду землі та території Богданівської сільської ради, втім, відповідно ГУ Держгеокадастру в якості відповідача не залучено. Аналогічно, з'ясовуючи коло осіб, зацікавлених у вирішенні справи, позивачі під час підготовчого судового засідання повідомили, що окрім них, у померлого [PERSON] є син - [PERSON], який на даний час має проблеми із здоров'ям та не може брати участь в судових засіданнях. У відповідності до наданої позивачами довідки, [PERSON] на момент смерті свого батька - [PERSON], померлого [INFO], проживав з ним за однією адресою, та вони вели спільне господарство (а.с 42). Однак, позивачі в попередньому судовому засіданні заперечували проти залучення вказаної особи як співвідповідача, і суд залучив його лише як третю особу. Втім, невідповідність та невизначеність кола відповідачів не дає можливості прийняти по справі рішення на користь позивачів. 5. Крім того, даний позов не підлягає задоволенню і з причини недоведеності права позивачів на вказану спадкову масу. Так, визначальним в даній справі є належність позивачів до відповідної черги спадкування та доведення факту своєчасного вступу у спадщину. Позивач [PERSON] підтвердив, що він є сином спадкодавця належними та допустимими доказами, однак, не надав жодного документу, на підтвердження того, що він своєчасно звернувся для прийняття спадщини із відповідною заявою до нотаріальної контори, або ж вчинив дії що свідчать про фактичний вступ у володіння та користування спадковим майном, або ж рішення суду про поновлення строку для прийняття спадщини. Позивач [PERSON] взагалі не надала належних та допустимих доказів своєї спорідненості із спадкодавцем, та аналогічно не подала доказів щодо прийняття спадщини. 6. Крім того, судом було ретельно проведено підготовче судове засідання, та позивачу було наголошено на фактах, які входять до предмету доказування. Роз'яснено наслідки вчинення або невчинення відповідних дій. Однак, сторона позивача клопотання про здійснення запиту до спадкового реєстру, витребування спадкової справи не заявила, та крім того, не надала суду письмової відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про спадщину, що в свою чергу є ще однією підставою для відмови у позові. 7. Також, позивачі не довели належними доказами те, що [PERSON] на час передання КСП «Богданівське» державного акта про право колективної власності на землю був членом чи пенсіонером указаного підприємства (відсутня як його заява про включення у члени цього КСП так і рішення правління про включення його до членів КСП). Без свого волевиявлення [PERSON] не міг стати членом КСП, оскільки це порушує принцип добровільності, визначений ст. 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство». А саме посилання позивачів, про відсутність рішення про виключення спадкодавця із членів КСП, і як наслідок його членство в КСП є невідповідним, та таким, що не може стати підставою для задоволення позову. Таким чином, позивачі не довели, що спадкодавець набув права на земельну частку (пай), так як на час розпаювання землі він не був членом КСП «Богданівське», не був включений у списки членів, які мають право на земельний частку (пай) цього підприємства, при розпаюванні землі КСП, при житті не оспорював цих рішень. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити з указаних підстав. Позивачі при поданні позову зробили заяву про поновлення строку позовної давності до заявлених вимог. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позову по суті, відповідачі не просили застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, суд вважає за необхідне відмовити у позові із наведених підстав, та вважає недоцільним розгляд питання щодо поновлення строку. Враховуючи, що рішення у справі ухвалене не на користь позивачів, крім того ними не ставилась вимога щодо стягнення цих витрат з відповідачів, відшкодування судових витрат не здійснюється.

Outcome: dismissed