Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті за навчання. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказом [PERSON] національного університету внутрішніх справ від 19.10.2010 року №493 відповідача з 20.10.2010 року прикріплено до кафедри ХНУВС для складання кандидатських іспитів і написання кандидатської дисертації в якості здобувача, що працюватиме над дисертацією поза ад'юнктурою за спеціальністю 12.00.06 юридична психологія (психологічні науки) на платній основі. 19.10.2010 між відповідачем та університетом укладено договір №8/10 про підготовку здобувача для складання кандидатських іспитів. Наказом ХНУВС від 19.11.2014 року №593 відповідача відраховано у зв'язку з несплатою за навчання згідно з Положенням про підготовку науково-педагогічних та наукових кадрів у вищих навчальних закладах МВС України. На день звільнення відповідача сума заборгованості по оплаті за навчання складала 11442, 83 грн. Відповідачу направлено претензію від 15.08.2016 року №7/126 про необхідність здійснення оплати та відповідачем було сплачено 3807 грн. 00 коп. після отримання претензії, проте більше надходження коштів для погашення боргу не було. Згідно Довідки-розрахунку оплати за надання освітніх послуг від 28.03.2018 року №4/473д, сума заборгованості відповідача становить 7615\~грн.\~44\~коп.Просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] ні відзиву, ні жодних заяв до суду не надав. Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено матеріалами справи, наказом т.в.о. ректора [PERSON] національного університету внутрішніх справ від 19.10.2010 року за №493 «про прикріплення здобувачів наукового ступеня кандидата наук за кафедрами ХНУВС» [PERSON] прикріплено до кафедр [PERSON] національного університету внутрішніх справ для складання кандидатських іспитів і написання кандидатської дисертації з 20 жовтня 2010 року в якості здобувача, які працюватимуть над дисертаціями поза адюнктурою на пять років, про що свідчить витяг з наказу (а. с. 4). 19.10.2010 року між [PERSON] (замовником) та [PERSON] національним університетом внутрішніх справ в особі ректора (університетом) укладено договір №8/10 про підготовку здобувача для складання кандидатських іспитів (а.с.5). Відповідно до п. 1.1. договору університет зобовязується надавати замовнику послуги з підготовки здобувача наукового ступеня кандидата наук, що працює над дисертацією поза адюнктурою, для складання кандидатських іспитів (далі - послуга), а замовник зобовязується виконувати свої обовязки за цим договором та оплатити послугу за ціною, встановленою договором. Згідно з п. 3.2 договору замовник зобовязаний оплачувати послугу щорічно у сумі 3807, 61 грн. Пунктом 6.3 договору визначено, що всі суперечки, що виникають у звязку із цим договором, вирішуються у відповідності до чинного законодавства в судовому порядку, при цьому сторони домовились, що відповідно до ст. 259 ЦК України позовна давність встановлюється тривалістю у шість років. Оскільки всупереч вимогам договору за період навчання оплата не надходила, у звязку з чим виникла заборгованість, наказом ректора [PERSON] національного університету внутрішніх справ від 19.11.2014 року №593 [PERSON] відраховано з числа здобувачів наукового ступеня кандидата наук з 20 листопада 2014 року у звязку з несплатою за навчання (а. с. 6). Відповідно до довідки-розрахунку оплати надання освітніх послуг від 28.03.2018 року №4/473д, загальна сума заборгованості на день звільнення [PERSON] становить 7615 грн. 44 коп. (а. с. 10). Позивачем було направлено [PERSON] претензію від 15.08.2016 року за №7/126 про необхідність здійснення оплати, що підтверджується копією претензії та реєстру на відправку кореспонденції №180 від 19.08.2016 року (а.с.7-8). Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Приписами статті 8 Конституції України закріплено, що її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (статті 4 ЦПК України). Стаття 15\~Цивільного кодексу\~України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права повязано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до частини 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням\~є правовідношення,\~в якому\~одна сторона\~(боржник)\~зобов'язана\~вчинити на\~користь другої\~сторони (кредитора)\~певну дію\~(передати\~майно,\~виконати роботу,\~надати послугу,\~сплатити гроші\~тощо)\~або утриматися\~від певної\~дії,\~а кредитор\~має право\~вимагати від\~боржника виконання\~його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із\~статтею 527\~Цивільного кодексу\~України,\~боржник зобов'язаний\~виконати свій\~обов'язок,\~а кредитор\~-\~прийняти виконання\~особисто,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом,\~не випливає\~із суті\~зобов'язання\~чи звичаїв\~ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. \~ \~ \~ \~Відповідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до статті 625\~Цивільного кодексу\~України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, а договір відповідно до статті 629\~Цивільного кодексу\~України є обовязковим для виконання сторонами. Згідно з частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за оплату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Суд погоджується із розрахунком заборгованості відповідача, наданим позивачем та загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню становить 7615, 44 грн. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог частини 2 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, позивачем [PERSON] національним університетом внутрішніх справ при зверненні до суду з позовом майнового характеру було сплачено судовий збір у розмірі 1762 грн., які і підлягають стягненню з відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] національного університету внутрішніх справ до [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті за навчання підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved