Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

У травні 2016 року позивачем подано позов про надання дозволу на вїзд та виїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області, а саме до м. Горлівка неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька [PERSON] до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 25.04.2014 року. Після укладання шлюбу відповідач вдочерив неповнолітню [PERSON]. Дитина перебуває на вихованні у позивача. Відповідач навпаки участі в вихованні доньки не приймає, життям та здоровям не цікавиться. З відповідачем не спілкуються та не підтримують стосунки більше року. Проте на теперішній час позивач має намір з донькою виїхати на територію України з метою оздоровлення та відпочинку дитини, але не має можливості отримати на це дозвіл батька дитини. Позивач в судове засідання не зявилась, суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, свої вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи, про причини неявки суд не інформував. Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає\~ задоволенню частково з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі знаходяться у шлюбі, зареєстрованому 25.04.2014 року. З свідоцтва про народження вбачається, що [PERSON] є батьком [PERSON]. Судом встановлено, що сторони припинили стосунки та не спілкуються понад рік. Неповнолітня\~ дитина залишилася разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді за донькою не бере, жодних звязків не підтримує. Позивач не підтримує стосунки та не спілкується з відповідачем тривалий час, тому не має можливості отримати дозвіл батька на вивіз дитини в добровільному порядку. З матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрована у [INFO], тобто у населеному пункті, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження відповідно до \~\~Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р\~(зі змінами), але вимушена систематично виїжджати та вїжджати у зону АТО для вирішення соціально-побутових питань. На даний час у позивача по справі виникло питання з приводу неможливого отримання дозволу у відповідача на виїзд та вїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області, а саме до м. Горлівка неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька [PERSON] до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. У звязку з цим суд зазначає. Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно з приписами ч.ч.2-4 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобовязані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобовязані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обовязках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обовязки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції\~постанови КМУ від 25.08.2010 року №724)\~ Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України, Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (у редакції\~постанови КМУ від 25.08.2010 року №724), передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду. Крім того, у відповідності до приписів п.5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими\~постановою КМ України від 27.01.1995 р.№ 57. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.\~\~ Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього на тимчасово неконтрольовану територію вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Таким чином, позовні вимоги щодо багаторазового виїзду дитини за кордон, а саме\~\~ до досягнення нею 16-річного віку задоволенню не підлягають, оскільки надання згоди за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзди дитини без згоди батька за кордон\~\~суперечить\~ положенням чинного законодавства, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини та фактично можуть позбавити батька дитини брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою. В той же час, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд може надати право на виїзд дитини одноразово. При виникненні знов питання про необхідність виїзду дитини за кордон, позивач не позбавлений права звернутися до суду з аналогічним позовом. \~ Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд та вїзд дитини на територію Донецької області, а саме до м. Горлівка, яка тимчасово непідконтрольна Україні,\~а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон,\~\~суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог в частині\~\~надання дозволу на виїзд та вїзд та безперешкодне пересування по території тимчасово непідконтрольної Україні без згоди та супроводу батька.

Outcome: partial