Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить стягнути з відповідача аванс в розмірі 500 000 грн., сплачених за попереднім договором від 31 липня 2015 року. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що 31 липня 2015 року між сторонами було укладено попередній договір, за умовами якого сторони зобовязались укласти в майбутньому, в строк не пізніше 31 грудня 2015 року, основний, нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу тимчасового торгівельного кіоску, розташованого на [ADDRESS], що належить відповідачу на праві приватної власності. Відповідно до п. 5 попереднього договору у підтвердження наміру придбати торгівельний кіоск та з метою забезпечення оформлення договору купівлі-продажу [PERSON] передала [PERSON] авансовий платіж в розмірі 500 000 грн., що становить 20 000 дол. США за офіційним курсом НБУ на день укладення попереднього договору. Однак у визначений попереднім договором строк, основний договір купівлі-продажу кіоску укладений не був з незалежних від позивача причин, а відповідач відмовляється повернути [PERSON] внесену суму авансу, у звязку з чим позивач звернулась до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову та зазначив, що згідно умов попереднього договору сторони зобовязались укласти основний договір у строк до 31 грудня 2015 року, оскільки основний договір укласти не вдалося, а [PERSON] фактично отримав від позивача кошти в розмірі 500 000 грн., (що еквівалентно 20 тис. дол. США) то 29 грудня 2015 року [PERSON] уклав договір позички з чоловіком [PERSON] [PERSON]., за умовами якого [PERSON] передав у позику [PERSON] кошти в розмірі 750 000 грн., що станом на день укладення договору позики становить 30 000 дол. США, які зобовязався повернути до 31 грудня 2016 року. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 20 вересня 2018 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто кошти за договором позики від 29 грудня 2015 року в розмірі 750 000 грн., інфляційні втрати в розмірі 234 955 грн. 64 коп. та 3% річних в розмірі 47 712 грн. 33 коп. Таким чином, позивачка [PERSON], порушила вимоги п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, подавши інший позов до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та подані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 31 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір, за умовами якого сторони зобовязались укласти в майбутньому, в строк не пізніше 31 грудня 2015 року, основний, нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу тимчасового торгівельного кіоску, розташованого на [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 6). Відповідно до п.п. 5, 6 попереднього договору у підтвердження наміру придбати торгівельний кіоск та з метою забезпечення оформлення договору купівлі-продажу, [PERSON] передала [PERSON] авансовий платіж в розмірі 500 000 грн., що становить 20 000 дол. США за офіційним курсом НБУ на день укладення попереднього договору. Решту грошей, а саме 100 дол. США, що становить 2 500 грн. за офіційним курсом НБУ на день укладення договору [PERSON] зобовязується сплатити [PERSON] до 31 грудня 2015 року. Згідно п. 6 попереднього договору [PERSON] зобовязується: належним чином підготувати в строк до укладення основного договору документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу кіоску; не демонтувати вікна, двері, електротехнічне та інше обладнання, наявні у кіоску на момент огляду. У п. 8 попереднього договору передбачено, що одностороння відмова від виконання зобовязань за цим договором не допускається. Однак у визначений попереднім договором строк, основний договір купівлі-продажу кіоску, з незалежних від позивача причин, укладений не був, а відповідач відмовляється повернути [PERSON] внесену суму авансу в розмірі 500 000 грн. За змістом статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Отже, зобов'язання за попереднім договором між сторонами припинились, оскільки основний договір між ними не було укладено у строк, обумовлений у попередньому договорі. Відповідно ст. 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом та повертається у тому розмірі у якому вона була надана. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, яке б мало випливати із договору (основного договору), укладеного сторонами. У постанові від 13 лютого 2013 року (справа №6-176цс12) Верховний Суд України зазначив, що оскільки договори купівлі-продажу нерухомого майна, які б за своєю формою та змістом відповідали закону, між сторонами укладені не були, а сторони лише домовились укласти такі договори в майбутньому, то передана відповідачу сума коштів є авансом, який підлягає поверненню позивачу. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що оскільки основний договір купівлі-продажу кіоску в установленому законом порядку між сторонами укладено не було, то передані позивачем відповідачу грошові кошти є авансом, які підлягають поверненню позивачу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він звертався до [PERSON] з приводу укладення основного договору купівлі-продажу у строк до 31 грудня 2015 року, а позивач відмовилась укладати такий договір. Доводи [PERSON] про те, що позивачка [PERSON], порушила вимоги п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, подавши інший позов до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав, є безпідставними, виходячи з наступного. 29 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав від [PERSON] у позику 750 000 грн. зі строком повернення коштів до 31 березня 2016 року. Нотаріально посвідченою заявою [PERSON] підтвердив, що відповідно до договору позики він одержав від [PERSON] у борг кошти в розмірі 750 000 грн., які зобовязався повернути у строк до 31 березня 2016 року. Заочним рішенням Новоград-Волинського Новоград-Волинського міськрайонного суду від 20 вересня 2018 року (№ 285/1715/18) позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти за договором позики від 29 грудня 2015 року в розмірі 750 000 грн., інфляційні втрати в розмірі 234 955 грн. 64 коп. та 3% річних в розмірі 47 712 грн. 33 коп. Таким чином, підстави для закриття провадження у справі згідно п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України відсутні, оскільки у справі (№ 285/1715/18), за результатами розгляду якої судом ухвалено заочне рішення від 20 вересня 2018 року, та у справі, яка розглядається, не є тотожними сторони, предмет і підстави позову. Доводи відповідача про те, що в звязку з неукладенням до 31 грудня 2015 року основного договору з [PERSON] щодо купівлі-продажу кіоску, [PERSON] був вимушений 29 грудня 2015 року укласти з її чоловіком [PERSON] договір позики 750 000 грн., не заслуговують на увагу, оскільки вказані правочини є окремими цивільно-правовими угодами, які мають окремі грошові зобовязання. Крім того, нотаріально посвідченою заявою [PERSON] підтвердив, що відповідно до договору позики він одержав від [PERSON] у борг кошти в розмірі 750 000 грн. Посилання [PERSON] на те, що у порушення вимог п. 6 попереднього договору [PERSON] у строк до 31 грудня 2015 року не передала йому 100 дол. США, що стало підставою неукладення основного договору купівлі-продажу торгівельного кіоску, не заслуговують на увагу, оскільки [PERSON] не надано належних доказів, що останній звертався до позивача з пропозицією укласти основний договір та сплатити 100 дол. США, а позивач відмовилась сплатити вказані кошти та укласти основний договір. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved