Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на будівельні матеріали, які були використані в процесі будівництва нежитлової будівлі (магазину лі.А-1), розташованої за адресою вул.Андрейченка Максима, 29а в м.Мена, та визнати за нею право забудовника в порядку спадкування після смерті спадкодавця [PERSON], який помер 03 квітня 2014 року. Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що після смерті [PERSON], який доводиться їй батьком, відкрилася спадщина, в т.ч. на зазначену вище нежитлову будівлю. В установлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини вона подала до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, проте у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено у звязку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документу на спірну будівлю. Рішенням Менського районного суду від 20 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Відповідач наполягає на тому, що спірний обєкт нерухомості є обєктом незавершеного будівництва, і він входить до складу спадщини. Гараж, який ще за життя [PERSON] був реконструйований в нежитлове приміщення (магазин) був власністю останнього, земельна ділянка, на якій він розташований також належала спадкодавцю на підставі правовстановлюючого документу. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню. Проте наведені вимоги процесуального закону судом першої інстанції дотримані не були. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів, що спадкодавець збудував та набув права власності на будівлю магазину, та доказів з приводу будівельних матеріалів, які використовувались для будівництва. Крім того, суд врахував, що дозвіл на реконструкцію гаражу було надано за адресою вул. Артема, 29 в м. Мена, а позовні вимоги зводяться до визнання права власності на будівельні матеріали, що використовувались в процесі будівництва нежитлової будівлі (магазину) по вул. Андрейченка Максима, 29а в м.Мена. Зазначені висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам та не грунтуються на вимогах закону, що регулює спірні правовідносини. Судом встановлено, що 03 квітня 2014 року помер батько позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції серії І-ЕЛ №229684 від 04.04.2014 року (а.с.5). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, в тому числі на нежитлову будівлю (магазин), розташовану по вул. Андрейченка Максима, 29а в м.Мена. Щодо майна померлого було заведено спадкову справу № 313/2014. Спадкоємцями за законом є дочка померлого позивач по справі, яка відповідно до законодавства звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а також дружина померлого відповідач по справі [PERSON], яка подала до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини. Однак свідоцтво про право на спадщину щодо спірного нежитлового приміщення позивач не отримала з підстав відсутності правовстановлюючого документу на даний будинок. Судом встановлено, що померлому [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 0,0061 га, розташована по вул.Андрейченка Максима (колишня Вербова), 29а в м. Мена, кадастровий номер 7423010100:01:001:0336, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що підтверджується відповідним витягом із Державного земельного кадастру. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно [PERSON] на праві приватної власності належав гараж (а.с.115). За життя [PERSON] замовив проект реконструкції гаражу під магазин по вул. Артема (колишня Вербова, а зараз [PERSON]) в м. Мена. 19 березня 2014 року [PERSON] подав до Інспекції архітектурно-будівельного контролю в Чернігівській області декларацію про початок виконання будівельних робіт (а.с.32). Відповідно до довідки КП „Чернігівське міське бюро технічної інвентаризації Чернігівської обласної ради приміщення за адресою вул. Вербова, 29а в м.Мена має 100% готовності (а.с.11). Готовність (100%) обєкта нерухомості також підтверджена відповідним технічним паспортом, виготовленим 12.03.2016 року (а.с.12-18). Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах про спадкування № 7 від 30 травня 2008 року якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Проте судом достовірно встановлено, що [PERSON] земельна ділянка була відведена саме під забудову, в нього був наявний затверджений відповідними органами робочий проект реконструкції. Отже, хоча приміщення магазину і не було введено в експлуатацію, таке будівництво не може визнаватись самочинним, а є незавершеним. Таким чином, враховуючи що [PERSON] було здійснено не самочинне будівництва спірної нежитлової будівлі (магазину), тому заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги про визнання за нею права власності на будівельні матеріали, які були використані в процесі будівництва не підлягали задоволенню саме з цих підстав. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах про спадкування від 30 травня 2008 року № 7 розяснено, що якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки входять до складу спадщини. Зазначені обставини, які є суттєвими для вирішення даної справи, в порушення процесуального закону не були належним чином досліджені судом першої інстанції, що призвело до помилкового вирішення спору, а тому, згідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення, яким за [PERSON] належить визнати в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 03 квітня 2014 року, права забудовника на будівництво нежитлової будівлі (магазину літ.А-1), загальною площею 29,2 кв.м., по вул. Андрейченка Максима №29а в м. Мена Чернігівської області.

Outcome: partial