Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

У червні 2015 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідача надання дозволу на виїзд дітей за кордон, посилаючись на те, що з 2011 року по 2014 рік вони з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах. Від даних стосунків мають малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Починаючи з січня 2014 року вони з відповідачем разом не проживають, та з цього часу він жодним чином не виконує своїх обовязків батька (не сплачує аліменти, не спілкується з дітьми та не приймає жодної участі у їх вихованні та утриманні.) Після припинення шлюбних відносин діти залишилися проживати з нею. На разі позивачка має намір разом із дітьми в період з 01.08.2015р. по 01.02.2016 р. тимчасово виїхати за кордом, а саме до Російської Федерації, де проживають її близькі родичі, для відпочинку та оздоровлення. Проте, відповідач відмовляється надати у передбачений законодавством України порядок дозвіл на виїзд малолітніх дітей разом з позивачем за кордон для відпочинку та оздоровлення, в звязку з чим вона і звертається до суду з даним позовом та просить суд постановити відповідне рішення. У судове засідання позивачка не зявилася, надала суду заяву з проханням слухати справу у її відсутність, на задоволені позову наполягала. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не зявився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у звязку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Третя особа - Амур-Нижньодніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції - в судове засідання свого представника не направив, надав суду заяву про слухання справи у його відсутність. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах в період з 2011 року по 2014 року. Від даних стосунків вони мають двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КИ №502245 від 13.08.2014 року, виданим Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КИ № 442968 від 11.06.2014 року, виданого Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України,\~Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року, за якою, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно \~ст. 150 та ч. 1 ст. 155 \~Сімейного кодексу України\~батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до \~ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, за якою батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд з України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які ними уповноважені.\~ Відповідно до\~ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України»\~оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених\~Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно п. п. 17, 18 затверджених\~Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004\~\~року № 380\~Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини проїзний документ дитини, за наявності заперечень одного з батьків, може бути оформлений на підставі рішення суду. Звертаючись до суду з даним позовом позивач, просить суд дозволити їй багаторазовий вивіз їхній з відповідачем дітей за кордом, до Російської Федерації в період з 01 серпня 2015 року по 01 лютого 2016 року в її супроводі, без згоди і супроводу батька\~ [PERSON] для відпочинку та оздоровлення, та надання дозволу на оформлення проїзних документів або біометричних паспортів чи інших документів для виїздів за межі України синів, без згоди батька\~[PERSON], зазначивши, що відповідач відмовляється добровільно надати згоду на даний вивіз дітей. З огляду на викладене нормативне обґрунтування, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги щодо надання дозволу на багаторазовий вивіз дітей за кордон, оскільки багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено та порушує п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, який передбачає надання та отримання саме дозволу на\~разовий\~виїзд до\~конкретної країни\~в\~конкретний проміжок часу. Відповідно до п. 18\~\~Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231\~(у редакції\~постанови Кабінету Міністрів України від 24 березня 2004 року № 380) оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі,\~\~коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них,\~\~з\~\~ким проживає дитина,\~\~справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного\~\~з\~\~батьків\~\~документ може бути оформлено на підставі рішення суду.\~\~ В своїй позовній заяві, позивач не зазначила, що відповідач заперечує проти оформлення проїзних документів їхнім малолітнім дітям. Як слідує із вищевикладених вимог вказаних нормативних актів, оформлення проїзного документа здійснюється на підставі заяви того з батьків, з ким проживає дитина та отримання згоди відповідача на оформлення проїзного документа не потрібно. Оскільки, в даному випадку, сторони офіційно в шлюбі не перебували, на даний час спільно не проживають, а діти проживають з позивачем, а позивач в позовній заяві не зазначила, що відповідач саме заперечує проти оформлення малолітнім дітям проїзних документів або біометричних паспортів чи інших документів для виїздів за межі України синів, суд приходить до висновку про необґрунтованість даних вимог позивача, та не вбачає правових підстав для їх задоволення. Окрім зазначеного, суд також виходить з того, що позивачем належним чином не обґрунтована та не підтверджена належними та допустимими доказами необхідність вивезення дітей за кордон для їх відпочинку та оздоровлення (можливо: довідки із лікувального закладу, що дитина перебуває на обліку у лікарів конкретного лікувального закладу, постійно хворіє і потребує щорічного оздоровлення, проживає у екологічно несприятливому місті, довідка із лікувального закладу, що дитина потребує відновного лікування за кордоном). Також позивачем належним чином не обґрунтовано підставу звернення до суду з даним позовом як відмова відповідача в наданні згоди на вивіз дітей за кордон, - не зазначено чи зверталася вона до нього з такою пропозицією, та яким саме чином. Як вирішувалося це питання між ними. Відповідно до положень ст.ст.\~57,\~58,\~59,\~60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до положень\~ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Аналізуючи викладене, суд з наданих доказів, викладеного позивачем обґрунтування, не вбачає правових підстав для задоволення даного позову, тому приходить до висновку про відмову в його задоволенні в повному обсязі.

Outcome: dismissed