Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з даним позовом до [PERSON] (надалі по тексту відповідач 1), [PERSON] сільської ради Фастівського району Київської області (надалі по тексту відповідач 2), третя особа: ПП «Георад», в якому просив суд: - скасувати рішення Червономотовилівської сільської ради 4 сесії 22 скликання від 29 липня 1995 року (без номера), щодо передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,3885 га, розташованої на території с. Велика Мотовилівка, Червономотовилівської сільської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства [PERSON] та щодо передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,4078 га, розташованої на території с. Велика Мотовилівка, Червономотовилівської сільської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства [PERSON]; -визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії КВ № Г411050, виданий [PERSON] на підставі рішення Червономотовилівської сільської ради 4 сесії 22 скликання від 29 липня 1995 року (без номера), та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 2020 від 11 вересня 1996 року; -визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю серії КВ № Г411051, виданий [PERSON] на підставі рішення Червономотовилівської сільської ради 4 сесії 22 скликання від 29 липня 1995 року (без номера), та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 1120 від 11 вересня 1996 року. Ухвалою суду від 16 листопада 2017 року було задоволено заяву позивача від 16 листопада 2017 року про зменшення позовних вимог залишення без розгляду вимоги за п.1 позову та залишено на розгляді у Фастівському міськрайонному суді позовні вимоги щодо визнання недійсним та скасування Державного акту на право приватної власності на землю серії КВ № Г411050, виданий [PERSON] на підставі рішення Червономотовилівської сільської ради 4 сесії 22 скликання від 29 липня 1995 року (без номера), та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 2020 від 11 вересня 1996 року; та визнання недійсним та скасування Державного акту на право приватної власності на землю серії КВ № Г411051, виданий [PERSON] на підставі рішення Червономотовилівської сільської ради 4 сесії 22 скликання від 29 липня 1995 року (без номера), та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 1120 від 11 вересня 1996 року. Свій позов [PERSON] мотивує тим, що питання про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо права власності [PERSON] та [PERSON] на спірні земельні ділянки на сесіях Червономотовилівської сільської ради фактично не розглядалося, не обговорювалося і депутатами відповідні рішення на сесіях ради не приймалися. Відтак, і видані на їх підставі державні акти підлягають визнанню недійсними та скасуванню. Позивач зазначає, що а ні він, а ні відповідач не зверталися із письмовими заявами до Червономотовилівської сільської ради з приводу надання дозволу на виготовлення технічної документації на дані земельні ділянки, чи видачу оскаржуваних державних актів. Зазначає, що про державний акт йому стало відомо лише у 2015 році при отриманні відповіді з Держсільгоспінспекції у Київській області після встановлення відповідачем [PERSON] огорожі. Разом з тим, позивач посилається на те, що має місце накладання земельної ділянки [PERSON] на його земельну ділянку площею 0,04 га, цю площу яка прилягає суміжно до його ділянки фактично використовує [PERSON], що змусило його звернутися до суду з даним позовом з посиланням як на підставу для його задоволення на норми матеріального права як ст..ст.116, 126, 152 ЗК України та вимоги Закону України «Про місцеве самоврядування». В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач 1 та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, підтримавши свої письмові заперечення, та просили суд відмовити в його задоволенні, оскільки наведені обставини не внесення до систем обліку ділянок Держгеокадастру факту належності сторонам вказаних ділянок не є підставою визнання державних актів недійсними. Право власності на земельні ділянки виникло до 2004 року, а тому є сформованим незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Державні акти на право власності на земельні ділянки сторін підтверджено фактом існування вказаних документів та їх дійсність. Доводи перешкод у користуванні ділянкою позивача спростовуються рішенням Фастівського районного суду Київської області від 16.08.2012 року, що набуло законної сили. Обставини звернення до суду в межах позовної давності, зважаючи на обізнаність позивача про порушення його прав лише в 2015 року, є введенням суд в оману з огляду на отримання самого державного акту ним в 1996 році та судових спорах за його ж позовом в 2012 році. Представник відповідача [PERSON] сільської ради в судовому засіданні пояснила, що дійсно позивачу та відповідачу 1 було виділено земельні ділянки та відповідно видано Державі акти на підставі рішення Червономотовилівської сільської ради 4 сесії 22 скликання від 29 липня 1995 року (без номера). Однак причини відсутності усіх додатків до вказаного рішення, в тому числі із прізвищами сторін із зазначенням про виділення їм відповідних земельних ділянок, вона пояснити не може, оскільки в 1996 році ще не працювала в сільській раді. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, повідомлявся судом вчасно та належним чином. Направив до суду клопотання, в якому просив суд розглянути справу без участі представника. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані сторонами докази у їх сукупності, суд не знаходить підстав для задоволення позову з огляду на наступне. У відповідності до вимог ст. ст. 13,19,142-145 Конституції України встановлено, що: земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією; органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; до матеріальної основи місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначено ч. 1 ст. 116 ЗК України, якими є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, передбачених цим Кодексом або результати аукціону. Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до Закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад. У відповідності до вимог ст. 23 Земельного кодексу України в редакції 1996 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються, реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Аналогічні обставини визначені і вимогами чинного на даний час Земельного Кодексу України (ч.1 ст.126). Як вбачається з матеріалів справи, 11 вересня 1996 року, позивачу було видано Державний акт на право приватної власності на землю Серія КВ № Г411050, на земельну ділянку площею 0,3835 га, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства, вказаний Державний акт було видано на підставі рішення Червономотовилівської сільської Ради народних депутатів 4 сесії 22 скликання від 29 листопада 1995 року та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1122. Разом з тим, 11 вересня 1996 року, відповідачу [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на землю Серія КВ № Г411051, на земельну ділянку площею 0,4078 га, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого підсобного господарства, вказаний Державний акт було видано на підставі того ж самого рішення Червономотовилівської сільської Ради народних депутатів 4 сесії 22 скликання від 29 листопада 1995 року та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1120. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги у відповідності до заяви про зменшення позовних вимог позивач просить визнати недійсними та скасувати державні акти на право приватної власності на землю які видані на його імя та на імя відповідача, посилаючись на те, що рішенням сільської ради, що зазначено у державному актів, насправді ні йому, ні відповідачу земельні ділянки у власність не виділялись, вони із заявами про їх виділення до сільської ради не звертались, а виданими державними актами сторонам було частково та неправомірно припинено право користування земельною ділянкою [PERSON] Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). За умовами п.2 ч.1 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є визнання правочинів недійсними. Відповідно до ч.1\~ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного\~законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1, 3\~ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 4\~Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Водночас, згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У відповідності до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Аналізуючи вимоги позивача, вбачається, що підставами позовних вимог є припинення права користування належної йому ділянкою, видачею йому ж та відповідачу оспорюваних державних актів. Між тим, як вбачається з матеріалів справи, у липні 2012 року позивач [PERSON] звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про узаконення меж земельних ділянок, в якому просив суд узаконити межі, які існували до оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки відповідача і фактично діють і зараз, а саме на плані позивача сторону «Б» до «В» змінити з 22, 61 м на 24, 5, а сусіда з 22, 5 на 20 м.. Однак, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2012 року, що набуло законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2012 року, у задоволенні вказаного позову було відмовлено. Вказаним судовим рішенням було беззаперечно встановлено, що підставами для видання оспорюваних державних актів були рішення Червономотовилівської сільської Ради народних депутатів від 29.07.1995 року (а.с.38). Отже, цим рішенням встановлено законну підставу для виділення земельної ділянки та подальшої видачі оспорюваних у цій справі державних актів на право власності на земельні ділянки. Будь-яких нових обставин позивачем щодо порушення його прав на користування земельною ділянкою з боку відповідача у цьому судового засіданні наведено не було. Відповідно до правил ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Червономотовилівської сільської Ради народних депутатів 4 сесії 22 скликання від 29 листопада 1995 року було затверджено матеріали інвентаризації земельних ділянок і передачу їх у власність на території Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області та затверджено матеріали із передачею безкоштовно у приватну власність земельних ділянок згідно списку за Додатком №1. Листом Державної інспекції сільського господарства в Київській області на запит позивача від 11.03.2015 року про видачу сторонам державних актів без розроблення відповідної технічної документації із землеустрою суд визнає недопустимим доказом в силу ст..59 ЦПК України, оскільки він не відповідає письмовій формі документа за ст..64 ЦПК України, не містить а ні підпису відповідальної особи, не зареєстрований у вихідній документації установи. Пояснень в судовому засідання сторони відповідача 2 представника сільської ради про відсутність додатку до рішення Червономотовилівської сільської Ради народних депутатів 4 сесії 22 скликання від 29 листопада 1995 року із прізвищами сторін та зазначенням наданих їм земельних ділянок не вказує на не прийняття на вказаній сесії питання виділення землі сторонам. Лист архівного сектору Фастівської РДА від 23.05.2017 року не свідчить про відсутність прізвищ сторін у додатку до вказаного рішення з огляду на формулювання його змісту (в документах архівного відділу за 1995 рік рішення про видачу державних актів на право приватної власності на землю сторонам не зазначено). Зворотного позивачем доведено в судовому засіданні не було. Більше того, в матеріалах справи міститься рішення зборів уповноважених колгоспників колгоспу «Рассвет» с. В. Мотовилівка, яким вирішено видати відповідачу [PERSON] земельну ділянку по вул..Шевченко, 22 в с. В. Мотовилівка, розміром 0,10 га. для утримання будівель (а.с.64). Вказане спростовує твердження позивача про відсутність звернень відповідача та не розгляд питання про видачу йому землі взагалі. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, відповідно до частини 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З аналізу змісту вказаних норм та сукупності наданих у цій справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання державного акту на право власності на земельну ділянку відповідача недійсним. Крім того, у відповідності до п.10 розділу 7 Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про державний земельний кадастр», документи, якими було посвідчено право власності земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними. Більше того, державний акт на право власності є документом, що посвідчує право власника на землю, а не правочином, тому не підлягає визнанню недійсним на підставі ст. ст. 202, 203, 215 ЦК України, а доказів порушення прав позивача на володіння, користування чи розпорядження належною йому земельною ділянкою виданим державним актом на землю відповідачу не наведено, а тому підстав для визнання державного акту недійсним за умовами ст..155 ЗК України також немає. Згідно з розясненнями, наданими у п.7 постанови пленуму ВСС «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 1.03.2013 №3, земельні відносини, субєктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а обєктами землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій права на землю. Захист судом права на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними стст.16, 21, 393 Цивільного кодексу та ст.152 ЗК, зокрема шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади та місцевого самоврядування. Більше того, у постанові від 04.06.2014 (№6-46цс14) за правовою позицією Верховного Суду, що у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов»язкова для застосування усіма судами України зазначено, що державні акти на право власності на земельні ділянки можуть визнаватися судами недійсними з метою захисту порушених прав на землю без визнання недійсним рішення органу влади, на підставі якого такий акт виданий, у випадках видання державних актів на право власності на земельні ділянки з порушенням вимог закону, всупереч рішенням чи угодам. Доказів же визнання недійсними у відповідності до ч.3 ст.152 ЗК України рішення органу виконавчої влади, що було підставою для видачі державного акту суду надано не було. Обраний позивачем спосіб захистом своїх порушених прав щодо визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю видану йому ж самому взагалі є абсурдним і суперечить вимогам ст..ст.3,15,16 ЦК України щодо можливості захисту свого порушеного права від протиправних дій інших осіб, та від самого ж себе. Зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог по суті, розглядати питання про відмову в задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском позивачем строків давності на звернення до суду із цим позовом не є доцільним.

Outcome: dismissed