Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Гаврилюк Н.М., звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що [INFO] померла його бабуся [PERSON] .\~За життя [PERSON] \~на праві приватної власності належало 42/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 04\~листопада 2008 [PERSON] \~склала заповіт, яким заповіла все належне їй на день смерті майно, в тому числі, і частину домоволодіння по [ADDRESS] , своєму онуку [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина і у встановленому законом порядку він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту, що був складений на його ім`я. Після подання ним такої заяви було відкрито спадкову справу. Проте, нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів. Позивач зазначає, що відповідачка стала чинити йому перешкоди у користуванні спадковим майном, не даючи\~можливості зробити\~виміру житлового\~будинку.\~Як з`ясував\~позивач, між [PERSON] та [PERSON] 08 червня 2006 року був укладений договір довічного утримання (догляду), який був нотаріально посвідчений державним нотаріусом Першої Сумської державної нотаріальної контори, але державна реєстрація його не відбулася, оскільки останній було відмовлено у державній реєстрації нерухомого майна через те, що на момент підписання та посвідчення цього договору був накладений арешт на майно боржника та оголошена заборона на його відчуження, що свідчить про відсутність у [PERSON] права укладати будь-який договір по відчуженню спірного майна, в тому числі і договору довічного утримання. Отже, за життя [PERSON] вважала, що спірне нерухоме майно належить їй на праві приватної власності, вважала неукладеним договір довічного утримання, оскільки відповідачці відмовили в державній реєстрації права власності на нерухоме майно, тому права на нього [PERSON] не набула. Тому [PERSON] заповідала даний житловий будинок та інше належне їй майно позивачу. Вважаючи себе власником частини спірного домоволодіння, спадкодавець за життя не ставила питання про визнання недійсним договору довічного утримання чи про його розірвання. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд: 1) визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) від 08 червня 2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; 2) визнати за ним право власності 42/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,6 кв.м, жилою площею 25,1 кв.м, що складається з: 3-х житлових кімнат 1-5 площею 11,4 кв.м, 1-6 площею 6,1 кв.м, 1-7 площею 7,6\~кв.м, коридору 1-4 площею 5,8 кв.м., кухні 1-3 площею 7,2 кв.м, веранди І площею 3,1 кв.м, коридору ІІ площею 4,4 кв.м та надвірних будівель сарая «Г», сарая «Е», вбиральні «Д» та огорожі №\~2. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 21 січня 2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Зазначає, що безпідставними є посилання позивача про наявність заборони на момент укладення договору довічного утримання від 08 червня 2006 року, оскільки заборона на відчуження була внесена до реєстру\~обтяжень тільки\~21\~квітня 2008\~року і на\~момент укладання\~договору довічного\~утримання обтяження\~не існували.\~Крім того,\~судовим рішенням\~у справі\~№ 591/11471/13-ц\~встановлено,\~що заборона\~була накладена\~листом суду\~при розгляді\~справи між\~іншими сторонами\~і при\~ухваленні рішення\~заборона відчуження\~знята не\~була.\~У тій\~іншій справі\~суд зазначив,\~що лист\~суду,\~яким встановлена\~заборона не\~є процесуальним\~документом,\~ухвала про\~заборону судом\~не виносилась,\~тому заборона\~відчуження об`єкта\~нерухомого майна,\~внесена в\~Єдиний реєстр\~обтяжень за\~№ 70558454\~від 21\~квітня\~2008\~року була\~скасована.\~Сам договір\~довічного утримання\~був нотаріально\~посвідчений,\~зареєстрований в\~Державному реєстрі\~правочинів 09\~червня 2006\~року за\~№ 1360572,\~пройшов державну\~реєстрацію,\~як це\~передбачено ст.\~745\~ЦК України,\~тому,\~як вважає\~відповідач,\~її право власності на спірні 42/100 часток будинку [ADDRESS] було зареєстроване на законних підставах. Відтак, [PERSON] ще до вчинення заповіту від 04 листопада 2008 року здійснила відчуження належної їй на праві власності 42/100 частки будинку [ADDRESS] . До речі, в заповіті [PERSON] не зазначено, що предметом заповіту є конкретне майно, зокрема, спірна частка в будинку і [PERSON] невірно зазначає про це в своєму позові. Також відповідачка посилається на пропуск позивачем позовної давності для звернення до суду з даним позовом. У відповіді на відзив позивач наголошує на тому, що з моменту накладення Зарічним районним судом м. Суми заборони на відчуження нерухомого майна домоволодіння по [ADDRESS] , а саме з 02 лютого 1983 року і до скасування рішення суду від 23 квітня 2014 року накладеної заборони на відчуження, яке набрало законної сили 16 березня 2014 року, померла [PERSON] , будучи власником 42/100 частини спірного житлового будинку, не мала законного права на відчуження своєї частки нерухомого майна, в тому числі і на укладення 08 червня 2006 року договору довічного утримання (догляду). Відтак, укладений між нею та відповідачкою договір є недійсним, оскільки не пройшов державної реєстрації у відповідному органі. Також позивачем подано заяву, в якій він просить визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та не застосовувати негативні наслідки спливу позовної давності (а.с. 96). У письмових запереченнях відповідачка звертає увагу на те, обтяження на спірний будинок були внесені до реєстру обтяжень тільки 21 квітня 2008 року, тобто маже через два роки після укладання договору довічного утримання. Позивачем не надано жодного доказу про те, що на час укладання договору існували обтяження щодо нерухомого майна, яке було би перешкодою для його укладання. Крім того, договір довічного утримання існував до самої смерті [PERSON] і не був за життя нею розірваний. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03 березня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] заперечили проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи Сумської міської державної нотаріальної контори Сумської області в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 вересня 1990 року [PERSON] на праві спільної часткової власності належало 42/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 31 на звороті, 102). 08 червня 2006 року [PERSON] уклала договір довічного утримання (догляду) з [PERSON] , відповідно до умов якого [PERSON] передала у власність останній належні їй на праві власності 42/100 частин вищезазначеного будинку з відповідною частиною надвірних та побутових будівель. У договорі зазначено, що накладено заборону відчуження зазначених у договорі 42/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарчих та побутових будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] , належних [PERSON] до закінчення або припинення договору довічного утримання (догляду) (а.с. 9). 04 листопада 2008 року [PERSON] склала заповіт, згідно з яким все своє майно, яке на день її смерті буде їй належати, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона за законом матиме право, заповіла онуку [PERSON] , позивачу по справі (а.с. 5). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 8). Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Стаття 745 ЦК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) передбачала, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. За частиною 4 статті 334 ЦК України, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. На час укладення між [PERSON] та [PERSON] договору довічного утримання від 08\~червня 2006 року порядок державної реєстрації правочинів було врегульовано Тимчасовим порядком державної реєстрації правочинів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 671 від 26\~травня 2004 року, який діяв до 05 вересня 2012 року. Згідно з п. п. 1, 5, 6, 9 вказаного Порядку державна реєстрація правочинів проводилась відповідно до вимог Цивільного кодексу України шляхом внесення реєстратором (в тому числі державною нотаріальною конторою чи приватним нотаріусом) відповідної інформації до Державного реєстру правочинів єдиної комп`ютерної бази даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу. Державній реєстрації підлягали, зокрема, договори довічного утримання (догляду), за якими передавалось набувачеві у власність нерухоме майно шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як убачається з матеріалів справи № 591/7808/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: КП «Сумське МБТІ», Перша Сумська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування на 42/100 частин житлового будинку, рішенням Зарічного районного суду м.\~Суми від 24 листопада 2014 року, яке набрало законної сили, відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог (а.с. 74-76). Вказаним судовим рішенням було встановлено, що договір довічного утримання, укладений 08\~червня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] , був нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 3-1571. Крім того, Першою Сумською державною нотаріальною конторою після укладення та одночасно з нотаріальним посвідченням вказаний договір довічного утримання був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 09 червня 2006 року за № 1360572. Вказані обставини були встановлені також рішенням Апеляційного суду Сумської області від 03\~жовтня 2017 року, які відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи (а.с. 71-73). Місцевий суд, з чим погодився і Апеляційний суд Сумської області в своїй ухвалі від 24 грудня 2014 року, дійшов висновку про те, що 08 червня 2006 року, в момент реєстрації договору довічного утримання (догляду), право власності на 42/100 частин будинку з відповідною частиною надвірних побутових будівель за адресою: [ADDRESS] перейшло від [PERSON] до [PERSON] . Тобто, [PERSON] втратила право власності на майно, яке передала по договору довічного утримання, а тому не могла його передавати у спадок, обмінювати, дарувати, продавати (а.с. 74-76, 82-86). Що стосується доводів позивача про те, що оспорюваний договір є недійсним, оскільки відповідачка не здійснила державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно, у зв`язку з чим не набула права власності на нього, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка була чинною станом на момент відмови відповідачці у державній реєстрації прав) у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев`ятою статті 15 цього Закону. Виходячи з матеріалів справи, відповідачка 14 березня 2013 року зверталась до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про державну реєстрацію її прав, однак рішенням державного реєстратора від 14 березня 2013 року їй було відмовлено у державній реєстрації права власності у зв`язку з накладенням обтяження по листу Зарічного районного суду м.\~Суми б/н від 02\~лютого 1983 року, зареєстрованого Першою Сумською державною нотаріальною конторою 21 квітня 2008 року за №\~7058454 (а.с. 13). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 квітня 2014 року у справі № 591/11471/13-ц скасовано заборону відчуження об`єкта нерухомого майна домоволодіння [ADDRESS] , внесену в Єдиний реєстр заборони відчуження за № 7058454 від 21 квітня 2008 року, чим усунуто перешкоди в користуванні частиною власності в домоволодінні [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 14-15, 74). Вказаним судовим\~рішенням встановлено,\~що на\~звернення [PERSON] \~остання отримала\~відмову у\~державній реєстрації\~права власності\~з підстав, що на належне майно накладене обтяження згідно листа б/н від 02 лютого 1983 року Зарічного районного суду м. Суми, зареєстрованого Першою Сумською державною нотаріальною конторою 21 квітня 2008 року за № 7058454. Також судом встановлено, що при зверненні [PERSON] до Зарічного райсуду м. Суми за роз`ясненнями їй була надана копія рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07 лютого 1983 року, з якої вбачається, що в суді розглядався спір між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу будинку частково недійсним та про визнання права власності на частку будинку за адресою [ADDRESS] . З метою забезпечення позову судом був направлений лист до Першої Сумської державної нотаріальної контори про заборону відчуження цього будинку від 02\~лютого 1983 року до розгляду справи по суті. Але при ухваленні рішення заборона відчуження знята не була. Також було встановлено судом, що при зверненні в травні 2013 року до Зарічного райсуду м. Суми за отриманням постанови суду про накладання заборони на відчуження майна та зняття заборони на відчуження на житловий будинок по [ADDRESS] в цьому було відмовлено. Як вбачається з відповіді суду при розгляді заяви було встановлено, що в зв`язку із закінченням термінів зберігання цивільна справа 2-60/1983 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] та інших\~про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та про визнання права власності на частку будинку відповідно до Переліку документів МЮ СССР, органів, установ юстиції і судів, з вказівкою термінів зберігання документів від 23.11.1979 року знищена судом за актом б/н від 17 квітня 2000 року. При проведенні знищення із справи вилучаються всі процесуальні документи і в даному випадку було вилучене тільки рішення суду і будь-які інші процесуальні документи, якими накладається заборона на відчуження відсутні. Лист суду, яким була накладена заборона, не є процесуальним документом, так як ухвала про накладання заборони судом не виносилась, то на даний час відсутні підстави для винесення ухвали про скасування заборони, що зазначено у відповіді в.о. голови Зарічного райсуду м. Суми Бойко В.Б. від 17 червня 2013 року. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання договору довічного утримання недійсним та про визнання за позивачем права власності на 42/100 частин житлового будинку в порядку спадкування за заповітом у зв`язку з необґрунтованістю. Оскільки в позові відмовлено за необґрунтованістю, тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності, про що заявлено відповідачкою у відзиві на позовну заяву. Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому ст. 141 ЦПК України. Оскільки в позові [PERSON] відмовлено, тому відсутні підстави для відшкодування понесених ним судових витрат. Також на підставі ст. 137 ЦПК України з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4000\~грн, факт понесення та розмір яких підтверджується наявними в матеріалах справи належними і допустимими доказами, зокрема, договором про надання правової допомоги від 10 лютого 2021 року та копіями квитанцій № 3 від 10 лютого 2021 року на суму 1000 грн та № 4 від 03 березня 2021 року на суму 3000 грн (а.с. 134, 135, 136). На підставі викладеного,

Outcome: approved