Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

У травні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до Державної казначейської служби України, Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області в якому просив стягнути шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що вироком Ренійського районного суду Одеської області від 01.07.2014 року, постановленого у справі №510/1657/13-к його було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого п.п.1, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк десять років, який обчислювався з 30.03.2011 року. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.09.2015 року, вирок Ренійського районного суду Одеської області від 01.07.2014 року змінено, перекваліфіковано його дії з п.п.1, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 396 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі. Згідно положень ст.ст. 72, 73 КК України його було звільнено з-під варти в залі суду. Загальний строк його перебування під вартою становив 4 роки 5 місяців 29 днів: з 30.03.2011 року по 28.09.2015 року. Тобто з урахуванням призначеного апеляційним судом терміном покарання у вигляді трьох років позбавлення волі він з 30.04.2014 року по 28.09.2015 року був незаконно позбавлений волі шляхом тримання під вартою. Строк незаконного тримання його під вартою склав 1 рік 5 місяців 29 днів. Зауважив, що апеляційний суд в своїй ухвалі зазначив: «…виходячи з матеріалів кримінального провадження, на день прийняття рішення апеляційним судом обвинувачений [PERSON] фактично знаходиться під вартою з 30 березня 2011 року, тобто більше 4 (чотирьох років), а апеляційним судом змінена кваліфікація дії обвинуваченого на статтю кримінального закону, за якою передбачено максимальне покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, а тому у відповідності до положень ст.ст.72, 73 КК України, обвинувачений [PERSON] вважається таким, що відбув покарання та підлягає негайному звільненню в залі апеляційного суду…» та «…апеляційний суд приходить до висновку, що версія обвинуваченого [PERSON] про те, що невстановлені особи з числа працівників міліції, з метою виправдання [PERSON] і його братів, та створення доказової бази щодо причетності [PERSON] до вбивства подружжя [PERSON] , могли штучно створити фальсифіковані докази, шляхом нанесення крові на його речі, які були вилучені у нього, стороною обвинувачення та судом першої інстанції у вироку спростовані не були, не можуть бути покладені в основу обвинувачення, оскільки, з урахуванням висновків експертиз та конкретних обставин справи, існують обґрунтовані підстави поставити під сумнів походження та достовірність цих доказів…». Отже вбачається надмірність тримання його під вартою: з моменту затримання 30.03.2011 року до 28.09.2015 року (моменту набрання вироку законної сили) минуло 4 роки 5 місяців 29 днів, з яких 1 рік 5 місяців 29 днів тримання під вартою перевищило термін призначеного остаточного покарання. В зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути, шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Ухвалою судді від 19.07.2019 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачам не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. 04.03.2020 року до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України на позов, в якому остання заперечує проти позову з підстав відсутності будь-яких правовідносин з позивачем. В відзиві зазначено також, що казначейство ніякої шкоди позивачу не завдавало, а відтак не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану внаслідок незаконних дій інших державних органів. Крім того, зауважено, що право на відшкодування моральної шкоди у позивача могло б виникнути у разі його незаконного засудження, однак в даному випадку кримінальну справу було порушено внаслідок ознак у діях позивача ознак злочину. До того ж вина органів, що здійснювали досудове розслідування не встановлена належним чином та не доведена незаконність таких дій. Закон передбачає певні випадки і підстави для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Із позову не вбачається, що існує виправдувальний вирок суду відносно позивача або відомості про закриття кримінальної справи з реабілітуючих обставин. Вважає вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими. 16.03.2020 року до суду надійшов відзив Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області на позов, в якому відповідач посилається на: -ст. 1176 ЦК України в якій йдеться про право громадянина на відшкодування шкоди, завданої йому незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду; -ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» який регулює підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття під варту і тримання під вартою та інш. Посилаючись на ст. 2 вказаного закону, в якій міститься вичерпний перелік підстав для здійснення відшкодування шкоди, завданої діями вказаних органів, прокуратура зауважує, що обставина перекваліфікування дій обвинуваченого не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Зауважує при цьому, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку його повної реабілітації (відновлення репутації, гідності, тощо). Вважає, що перекваліфікація кримінального правопорушення на менш тяжке не є повною реабілітацією особи, а відтак не дає права на відшкодування шкоди на підставі ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Крім того, у відзиві зазначено, що Ізмаїльська місцева прокуратура Одеської області не є юридичною особою, а код ЄДРПОУ зазначений в позові є кодом юридичної особи - Прокуратури Одеської області. Отже Ізмаїльська місцева прокуратура Одеської області є неналежним відповідачем у справі. 25.03.2020 року в канцелярії суду зареєстровано відповіді позивача на відзиви Державної казначейської служби України та Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області. Обґрунтовуючи заперечення на відзив Державної казначейської служби України позивач посилається на постанову Верховного Суду від 26.07.2018 року у справі 907/769/17 де зазначено, що до компетенції Державного казначейства України входить управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Отже, при розгляді справ за позовами про відшкодування шкоди, заподіяної діями (бездіяльністю) органів державної влади, судам слід враховувати, що співвідповідачами у таких справах є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів. До того ж, не вимагається наявність порушення вказаними органами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Не погоджуюсь з обґрунтуванням заперечень в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, позивач посилається на ст. 2 КПК України де вказано, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Отже, він саме внаслідок незаконності вироку суду першої інстанції перебував під вартою 4 роки 5 місяців 29 днів без набрання вироку суду законної сили, а після зміни кваліфікації злочину судом апеляційної інстанції, якою йому було призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі. Тобто внаслідок незаконного судового рішення, він замість трьох років позбавлення волі за вироком суду, відбув 4 роки 5 місяців 29 днів, з яких 1 рік 5 місяців і 29 днів утримувався під вартою незаконно, що в свою чергу є підставою для відшкодування шкоди. Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. У відповідь на відзив відповідача - Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області позивач зазначає, що твердження прокуратури про неналежність процесуального статусу не відповідає дійсності, посилаючись на ст.ст. 3, 10, 12 ЗУ «Про прокуратуру», а також враховуючи, що відзив на позов подано на бланку Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області та підписано керівником структурного підрозділу Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області, а не керівником обласної прокуратури. Крім того зазначив, що в основу незаконного вироку суду, скасованого судом апеляційної інстанції, було покладено обвинувачення, яке підтримувалось саме Ізмаїльською місцевою прокуратурою Одеської області, а отже саме вона є тією особою, яка порушила його права. Просив доводи прокуратури, викладені у відзиві на позов відхилити. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Судом встановлено, що вироком Ренійського районного суду Одеської області від 01.07.2014 року, постановленим у справі №510/1657/13-к, позивача було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого п.п.1, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк десять років, строк якого обчислено з 30.03.2011 року. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28.09.2015 року вирок Ренійського районного суду Одеської області від 01.07.2014 року в частині засудженого [PERSON] (позивача) змінено, перекваліфіковано його дії з п.п.1, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 396 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі. Згідно положень ст.ст. 72, 73 КК України позивача було звільнено з-під варти в залі суду, як такого, що повністю відбув покарання за ч. 1 ст. 396 КК України. Судами встановлено, що позивач перебував під вартою з 30.03.2011 року по 28.09.2015 року. Апеляційний суд, переглядаючи вирок Ренійського районного суду Одеської області зокрема встановив, що суд першої інстанції не в повній мірі оцінив докази у справі, в т.ч. покази свідків, в зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про беззаперечну вину позивача у вчиненні злочину, передбаченого п.п. 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК України. Встановивши ці обставини, апеляційний суд перекваліфікував дії позивача з п.п. 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та ч. 1 ст. 396 КК України, призначивши відповідне цій статті покарання, яке, враховуючи перебування позивача під вартою з 30.03.2011 року, останній відбув в повному обсязі та був негайно звільнений з-під варти в залі апеляційного суду. Відповідно до ч.1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно зі ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно зі ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду; вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. За ст. 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з ч. 1 ст. 12 Закону № 266/94-ВР. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ст. 13 Закону № 266/94-ВР). Згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, який набрав законної сили 11 вересня 1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання законної сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України, оскільки Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено або обмежено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 30 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, незаконного засудження або незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, має право на відшкодування заподіяної шкоди. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Згідно зі ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімальної щомісячної заробітної плати з 01.01.2020 року встановлено в розмірі 4 723 грн. Враховуючи встановлені апеляційним судом обставини справи, перекваліфікацію дій позивача з тяжкої статті на більш м`яку та відповідно призначивши покарання за вчинення злочину за перекваліфікованою статтею, яке за терміном відбуття відрізняється від призначеного судом першої інстанції, вбачається, що термін ув`язнення позивача безпідставно перевищено на 1 рік 5 місяців 29 днів, отже розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню на його користь становить 80 291 грн (17 повних місяців х установлену у 2020 році мінімальну заробітну плату). Як роз`яснено в п.п.9, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за №4, відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. У випадках, коли межі відшкодування визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 02 грудня 2015 року в справі №6-2203цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись усіма судами України, відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача з Державного бюджету України, суд виходить із того, що в зв`язку з перекваліфікацією апеляційним судом дій позивача з п.п.1, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 396 КК України, останньому призначено менший строк перебування під вартою ніж він реально відбув. В зв`язку з перевищенням терміну ув`язнення за вироком Ренійського районного суду Одеської області, [PERSON] обмежений в пересуваннях, позбавлений можливості спілкуватись з сім`єю, виховувати дитину, тощо. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яке завдало моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Заявлений розмір моральної шкоди в 100 000 грн позивачем не обґрунтований, не наведено належних та достатніх підстав саме такому розміру моральної шкоди, тому суд враховуючи наведені фактичні обставини справи вважає, що визначений законодавством мінімальний розмір на відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду є достатнім. Стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, провадиться за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Кошти на відшкодування позивачу моральної шкоди, як це передбачено чинним законодавством, підлягають стягненню з Державного бюджету України шляхом їх списання ДКСУ з Єдиного казначейського рахунку, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, яка являється їх розпорядником. При цьому будь-яких обов`язків на відповідача, як на самостійну юридичну особу, судом не покладається. Здійснення такого безспірного списання коштів казначейством передбачено п. 35 Постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників». Згідно із пп.3 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №215 від 15.04.2015 року, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial