Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

У червні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним вище позовом та просив суд визнати [PERSON] , такою, що втратила право на реєстрацію та проживання в квартирі, що знаходиться, за адресою: [ADDRESS] . В мотивування заявлених позовних вимог зазначив, що його дідусю на підставі ордеру та договору житлового найму надана для проживання двокімнатна квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Квартира не приватизована та перебуває у комунальній власності. У зазначеній квартирі з 2009 року після одруження, зареєстрована відповідач [PERSON] та з 2010 року донька [PERSON] . У 2018 році шлюб між сторонами розірвано. Відповідач не є членом родини наймача. За власною ініціативою, відповідач покинула спірне житло та визначила інше місце для проживання. Після уточнення позовних вимог, у лютому 2020 року, просив суд їх задовольнити. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 20 червня 2019 року головуючим суддею в даній справі визначено Яценко Н.О. Ухвалою суду від 05 липня 2019 року позов прийнято до розгляду. У відзиві на позов відповідач [PERSON] проти заявлених позовних вимог заперечувала в повному обсязі. В обґрунтування поданого відзиву зазначила, що зверталась до суду з позовом про зміну договору найму, який через неявку залишено без розгляду, проте доводить факт, що позивач чинив перешкоди їй у користуванні житлом. Посилаючись на положення ст..64 ЖК України зауважує, що хоча й перестала бути членом сімї позивача, проте не втратила права користування житлом. Позивач в судовому засіданні та його представник підтримали заявлені позовні вимоги, просили суд їх задовольнити з підстав та мотивів заявлених в позові. Зазначають, що відповідач не цікавиться житлом, витрат по його утриманню не здійснює, нараховані комунальні послуги не сплачує, що свідчить, що вона втратила зацікавленість у користуванні житлом з вересня 2018 року не проживає за адресою реєстрації. Відповідач [PERSON] правом безпосередньої участі в судовому засіданні не скористалась. Адресу фактичного місця проживання суду не повідомила. Будучи обізнаної про розгляд порушеної щодо неї справи, будучи належним чином повідомленою 03 лютого 2020 року, 10 березня 2020 року, 16 червня 2020 року,24 вересня 2020 року не з`явилась. Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (п.п.66-69 рішення у справі «Смірнова проти України»). Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» від 07.07.1989 року зазначено, що «… учасник справи зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.» Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, її неявку до суду без поважних причин, перебування справи на розгляді в суді впродовж тривалого часу, необхідність дотримання розумного строку розгляду справи, суд, дослідивши матеріали справи, поданого відзиву, надавши оцінку доказам в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про наявність підстав для частково задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено та визнано сторонами, що квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності. Ордер на житлове приміщення відсутній, що підтверджується довідкою Комунального концерну центу комунального сервісу від 06 серпня 2018 року (а.с.38). Як видно з довідки з місця реєстрації, за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.8,9,67,68). Рішенням Оболонського районного суду від 18 лютого 2019 року шлюб між сторонами, укладений 05 січня 2001 року розірваний. Також за рішенням суду з позивача на користь відповідача стягнуто аліментні платежі на утримання доньки [PERSON] , [INFO] (а.с.27-32). Як видно з відповіді Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції в м.Києві від 24 липня 2020 року про результати проведеної перевірки на заявою [PERSON] від 15 липня 2002 року, повідомляють, що підстави за поданою заявою для проведення досудового розслідування відсутні. Зі слів сусідів працівниками поліції встановлено, що колишня дружина - [PERSON] , [INFO] за адресою [ADDRESS] не проживає з вересня 2018 року. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на те, що [PERSON] не є його дружиною, не належить до членів його сімї, з вересня 2018 року не проживає в неприватизованій квартирі протягом тривалого часу без поважних причин, у зв`язку з чим втратила право користування житловим приміщенням. Визначаючи характер спірних правовідносин між сторонами, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між членами сім`ї наймача неприватизованого житлового приміщення, у зв`язку з чим регулюються ст.71 ЖК УРСР. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 71 ЖК УРСР передбачає, що у разі відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні понад шість місяців, він втрачає право користування ним. З аналізу вказаної норми слідує, що наявність у особи статусу наймача або члена сім`ї наймача не є визначальним при вирішенні питання щодо їх права на користування житловим приміщенням та реєстрації в ньому. Обов`язковою умовою для цього є встановлення факту відсутності особи в займаному ним приміщенні понад встановлені законом строки без поважних на те причин, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в п.9 Постанови Пленуму №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». Відповідно до положень ст.72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку. Таким чином, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». З огляду на те, що відповідач [PERSON] в житловому приміщенні, яке перебуває у користуванні позивача [PERSON] не проживає понад 6 місяців, квартиронаймачем вона не є, її місце проживання не відоме, в той час як реєстрація місця проживання створює позивачеві перешкоди в користуванні квартирою, обмежуючи його майнові права, через що він вимушений сплачувати за відповідача додатково комунальні послуги, що негативно впливає на його матеріальний стан, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явленої позивачем вказаної позовної вимоги та необхідність її задоволення із визнанням [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Суд не може погодитися із твердженням відповідача у відзиві на позовну заяву, як підставу для відмови в задоволенні заявленого позову, її звернення до суду про зміну договору найму, який ухвалою суду від 27 вересня 2018 року через її неявку залишено без розгляду ( ухвала не скасована набрала чинності), тому що не спростовує твердження позивача про не проживання відповідача без поважних причин за адресою реєстрації понад шість місяців. Разом з тим, позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право на реєстрацію у вказаній вище квартирі задоволенню не підлягають. Відповідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є достатньою правовою підставою для зняття її з реєстрації місця проживання. При цьому, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] 768,40 грн. в рахунок відшкодування судового збору за пред`явлення немайнової вимоги, задоволеної судом. На підставі викладеного,

Outcome: partial