Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON], про стягнення суми авансу за попереднім договором. Свої вимоги мотивує тим, що 12 серпня 2011 року між ним та [PERSON], від імені якої діяла [PERSON] було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Насобіною Г.О., зареєстрований в реєстрі за № 2104. За умовами даного договору сторони домовились до 12 жовтня 2011 року укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,0618 га за ціною 2 280 000 грн. Позивач зазначав, що він у якості гарантійного забезпечення підписання основного договору зі свого боку передав [PERSON] 2 280 000 грн. Вказав, що згідно з умовами попереднього договору сторони мали укласти основний договір не пізніше 12 жовтня 2011 року, однак [PERSON] у визначений строк не виконала взяті на себе зобов'язання, а також не повернула переданий [PERSON] аванс у розмірі 2 280 000 грн. Посилаючись на вищевикладене, позивач просив стягнути з [PERSON] на його користь попередньо оплачену вартість земельної ділянки за попереднім договором від 12 серпня 2011 року у сумі 2 280 000 грн. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року позов було задоволено у повному обсязі та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року дане рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та з викладених підстав просили його задовольнити. Третя особа [PERSON], яка діє в своїх інтересах та від імені відповідача та представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. [PERSON] пояснила та просила врахувати, що відчуження належної відповідачеві земельної ділянки, за домовленістю сторін, мало відбутися у декілька етапів, які були запропоновані [PERSON] Зокрема, перший етап полягав в укладенні попереднього договору (як невід'ємної частини основного договору), в якому було передбачено лише частину оплати вартості земельної ділянки у розмірі 285 000,00 дол. США. Необхідність зазначеного способу [PERSON] мотивував тим, що на той час зазначена земельна ділянка перебувала під забороною на відчуження та іпотекою, а тому для відчуження необхідно укласти попередній договір. Після зняття заборони на відчуження пропонувалося проведення другого етапу - укладення основного договору купівлі-продажу земельної ділянки, в якому вартість земельної ділянки необхідно було визначити шляхом експертної грошової оцінки. У якості іншого варіанту [PERSON] було запропоновано [PERSON] варіант, при якому він не оплачує залишок вартості вказаної земельної ділянки (115000,00 дол. США), а в рахунок зазначеної суми [PERSON], яка є матір'ю [PERSON], набувала частку в готельному комплексі, який планувалося збудувати на зазначені земельній ділянці до 31.08.2012 року. Для підтвердження зазначеного наміру 12.08.2011 року між [PERSON] та [PERSON] й іншими інвесторами було укладено інвестиційний договір. Проте, згідно умов інвестиційного договору, внеском [PERSON] в будівництво готелю було зазначено не частину несплаченої вартості земельної ділянки, а грошові кошти в розмірі 80000,00 грн. На вказану пропозицію [PERSON] погодилася не володіючи правовою обізнаністю та не знаючи особливостей укладення попередніх договорів. Також, 29.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON], від імені якої діяла [PERSON], було укладено основний договір купівлі-продажу земельної ділянки за вартістю визначеною у висновку про експертну грошову оцінку (702851,00 грн.), однак зазначеної суми ні [PERSON] ні її представник [PERSON] не отримали, оскільки вважали, що повним розрахунком за вказану земельну ділянку є саме частка [PERSON] в готельному комплексі, який планувалося збудувати на підставі інвестиційного договору (т.1 а.с. 195-196, 214). Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідачів та третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 серпня 2011 року між [PERSON], від імені якої діяла [PERSON], та [PERSON] укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Насобіною Г.О. та зареєстрований у реєстрі за № 2104 (т 1. а.с. 4-7). Відповідно до п. 1 указаного договору сторони домовились до 12 жовтня 2011 року укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,0618 га, кадастровий номер [NUMBER], за ціною 2 280 000 грн. У якості гарантійного забезпечення укладення основного договору [PERSON] зі свого боку передав [PERSON] 2 280 000 грн. гарантійну суму у розмірі 2 280 000 грн. Зазначені обставини були визнані сторонами у судовому засіданні, підтверджені показами свідків [PERSON] та [PERSON] Позивач, звертаючись до суду з даним позовом посилався на те, що [PERSON] у визначений попереднім договором строк не виконала взяті на себе зобов'язання щодо укладення основного договору, а також не повернула переданий [PERSON] аванс у розмірі 2 280 000 грн., а тому дана сума підлягає стягненню з відповідача на його користь. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Вирішуючи спір про повернення авансу та відшкодування збитків, завданих одній із сторін попереднього договору, слід встановити причину не укладення основного договору, чи мало місце необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення договору. Отже, для настання негативних наслідків у вигляді відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням або невиконанням попереднього договору, необхідною умовою є необґрунтоване ухилення однієї із сторін попереднього договору від укладення основного договору протягом строку, встановленого попереднім договором. При цьому під ухиленням слід розуміти не намір відмовитись від договору, а конкретні дії учасників правовідносин, спрямованих на невиконання умов договору. Також враховується настання строку виконання умов попереднього договору та відсутність можливості його виконання у строк, визначений договором. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 1 попереднього договору сторони домовились до 12 жовтня 2011 року укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,0618 га, кадастровий номер [NUMBER]. 29 вересня 2011 року між [PERSON] та [PERSON], від імені якої діяла [PERSON], було укладено основний договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,0618 га, кадастровий номер [NUMBER] (т.1 а.с. 221-224). Вартістю земельної ділянки було зазначено вартість, вказану у Висновку про експертну грошову оцінку земельної ділянки, виданому комунальним підприємством «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» від 25 серпня 2011 року № 1279 у сумі 702 851 грн. Тобто даний договір був підписаний сторонами у строк, який було визначено попереднім договором. Крім того, на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки відповідачем було знято заборону з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та виключено запис з Державного реєстру іпотек щодо вищевказаної земельної ділянки (обов'язок був визначений у п. 5 Основного договору). Однак, представник позивача у судовому засіданні посилався на те, що попередній договір від 12.08.2011 року та договір від 29.09.2011 року є двома окремими (самостійними) правочинами з різними умовами, хоча й з одним і тим же предметом. Ціна земельної ділянки зазначена різна. Позивачем за договором від 29.09.2011 року було передано продавцю 702 851 грн., при цьому аванс за попереднім договором йому повернуто не було. [PERSON] пояснювала, що домовлена між сторонами реальна загальна вартість вказаної земельної ділянки становила 400 000 дол. США., однак щоб зменшити суму податку, який сплачується при підписанні договору, сторонами було погоджено у договорі вказати суму 702 851 грн. У судовому засіданні сам позивач, як свідок, підтвердив, що дійсно 29 вересня 2011 року між ним та [PERSON], від імені якої діяла [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки 0,0618 га, кадастровий номер [NUMBER], інших договорів щодо даної земельної ділянки не укладалося. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Представник позивача у судовому засіданні не навів та не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачка та/або її представник відмовлялися або ухилялися від укладення основного договору. Зокрема, не надано доказів, які підтверджували б, що [PERSON] звертався до [PERSON] чи її представника з пропозицією укладення основного договору, в якому вартість зазначеної земельної ділянки була зазначена у розмірі 2 285 000 грн., однак йому було в цьому відмовлено. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29 вересня 2011 року було укладено на виконання п. 1 попереднього договору від 12 серпня 2011 року, у визначений строк, тобто до 12 жовтня 2011 року. Крім того, у зазначеному договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 29 вересня 2011 року та попередньому договорі від 12 серпня 2011 року сторонами є одні й ті ж особи, предметом є одна й та ж сама ділянка, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed