Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-31 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] (далі-позивач) звернувся до Миронівського районного суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фабрика «СКІФ» (далі-відповідач) про стягнення заборгованості за договором поруки. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 26 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] Юрієвичем було укладено договір позики. Згідно вказаного договору [PERSON] узяв у борг у [PERSON] 5\~750\~000 грн. із зобовязанням повернути позику протягом 60 календарних днів після отримання вимоги позикодавця про повернення грошових коштів. Відповідно до розписки від 26 листопада 2015 року [PERSON] отримав грошові кошти за договором від 26 листопада 2015 року. 1 березня 2016 року позивач вручив позичальнику лист-вимогу про повернення суми позики у строк до 30 квітня 2016 року. Дана вимога була отримана позичальником 1 березня 2016 року, про що свідчить його власний підпис з відміткою про отримання із зазначенням дати отримання даної вимоги. Однак позичальник не повернув позивачу борг ні на дату повернення, ні на час подачі позову до суду. Додатково за для забезпечення вимог кредитора 26 листопада 2015 року до договору позики було укладено договір поруки між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фабрика «СКІФ». Відповідно до п. 1.1 договору поруки ТОВ «Фабрика «СКІФ» зобовязувалось відповідати перед позивачем за виконанням всіх зобовязань позичальника, що виникли з договору позики від 26 листопада 2015 року Позивач просив стягнути з відповідача на його користь вказану суму боргу, 3% річних за час прострочення виконання зобовязання та проценти за користування позикою. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача до суду не зявився, хоча про час, дату та місце судового розгляду була повідомлена належним чином /а.с. 33, 48, 50/. Подала до суду заяву про відкладення розгляду справи у звязку із неявкою у судове засідання третьої особи. Вказані підстави неявки представника судом визнані не поважними. Третя особа [PERSON] у судове засідання повторно не зявився, направив до суду заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на ту обставину, що на час розгляду справи перебуває на лікуванні поза межами України. Водночас третьою особою було видано довіреність на ім'я [PERSON] для передачі клопотання про відкладення судового розгляду на іншу дату. Судом визнано неповажними причини неявки третьої особи в судове засідання з тих підстав, що відповідно до ст. 38 ЦПК України сторони можуть брати участь у судовому засіданні особисто так і через представника. Перешкод щодо направлення представника у судове засідання третьою особою у своєму клопотанні не зазначено. Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що клопотання про відкладення розгляду справи [PERSON] підписано особисто, що ставить під сумнів доводи про його перебування поза межами України. Відповідно до ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У звязку із неявкою відповідача у судове засідання без поважних причин, зважаючи на ту обставину, що розгляд справи по суті розпочато не було, на обговорення було поставлено питання щодо проведення судового розгляду в порядку заочного провадження. Представник позивача не заперечувала щодо заочного розгляду справи. За наведених обставин, на підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та представника, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини. 26 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] Юрієвичем було укладено договір позики /а.с. 9/. Згідно із п. 2.1 вказаного договору розмір позики становить 5 750 000,00 грн. (пять мільйонів сімсот пятдесят тисяч гривень). Відповідно до п. 3.1 та п. 3.2 договору позики позикодавець передає позику позичальникові протягом трьох днів з дня підписання сторонами цього договору. Позика передається у готівковій формі. Факт передання колштів підтверджується розпискою позичальника. Згідно п. 4.1 договору позичальник зобовязується повернути позику протягом 60 календарних днів після отримання вимоги позикодавця про повернення грошових коштів у вигляді листа або електронною поштою на адресу: ryslan@skifltd.com. Відповідно до п. 5.1 договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики позичальникові. Як вбачається із розписки [PERSON] від 26 листопада 2015 року, оригінал якої оглянуто судом у судовому засіданні: «[PERSON], паспорт 4509№933851, виданий 16.12.2002 ОВД «Черпаново-Южноє» м. Москви Російської Федерації отримав грошові кошти за договором позики від 26.11.2015» /а.с. 11/. Додатково для забезпечення вимог кредитора 26 листопада 2015 року до договору позики було укладено договір поруки між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фабрика «СКІФ» /а.с. 13-14/. Відповідно до п. 1.1 договору поруки ТОВ «Фабрика «СКІФ» зобовязувалось відповідати перед позивачем за виконанням всіх зобовязань [PERSON], що виникли з договору позики від 26 листопада 2015 року, який був укладений між кредитором та боржником. Зі змісту вказаного договору вбачається, що поручителю було повідомлено про строки та порядок виконання умов основного договору. Відповідно до п. 3.2 договору поруки поручитель цією порукою забезпечує виконання зобовязання за основним договором в повному обсязі. 1 березня 2016 року [PERSON] отримав від позивача лист-вимогу про повернення позики у сумі 5 750 000,00 грн. /а.с. 12/. Строк виконання зобовязання настав 30 квітня 2016 року, кошти за договором позики повернуто не було. 4 травня 2016 року позивач звернувся до ТОВ «Фабрика «СКІФ» з вимогою виконати зобовязання за договором поруки /а.с. 15-18/.Відповідачем зобовязання за договором поруки не виконано. На час розгляду справи оригінал договору позики, оригінал розписки знаходиться у позивача та було надано суду у судовому засіданні, для огляду. У термін, зазначений у розписці, а саме: 60 днів з дня одержання вимоги про повернення позики, тобто до 30 квітня 2016 року, борг відповідачем повернуто не було. Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані із виконанням договору позики, які регулюються Цивільним кодексом України (надалі за текстом ЦК України). Так, згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі , визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно із правовою позицією, сформульованою Верховним Судом України у постанові від 18.09.2013 року № 6-63цс13, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна\~\~сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином відповідно до ст. 599 ЦК України. Наслідки прострочення виконання за договором позики передбачені ч. 1 ст. 1050 ЦК України встановлюють, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та з урахуванням зазначених вище норм ЦК України та правової позиції Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли зобовязання на підставі укладених між ними договору позики, на підтвердження укладення якого позивачем надано відповідну розписку, видану відповідачем. За умовами укладених між сторонами договорів позики, позивач передав відповідачу 5 750 000, 00 грн., а відповідач зобов'язувався повернути позивачу таку ж суму коштів у визначений сторонами договору позики строк, а саме: через 60 днів з дня предявлення вимоги про повернення коштів. Вимогу було предявлено та отримано [PERSON] 1 березня 2016 року, таким чином строк виконання зобовязання настав 30 квітня 2016 року. При цьому позивач умови укладеного договору позики виконав повністю, позаяк передав відповідачу у власність обумовлену договором кошти, що підтверджується відповідною розпискою. Водночас відповідач своїх зобовязань за договором не виконав, оскільки, не дивлячись на настання строків виконання зобовязань за договором, не повернув позивачу кошти. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Згідно із ст. 554 ЦК України разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За умовами договору поруки відповідач несе повну відповідальність перед кредитором за виконання зобовязання боржником згідно з основним договором у сумі, що дорівнює 5 750 000,00грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.ст. 525, 629 ЦК України). Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином за час прострочення виконання зобовязання з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за час простроченого зобов'язання до моменту звернення з позовом до суду згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 9 426,23 грн. На підтвердження своїх вимог позивачем надано оригінали розписок, виданої відповідачем, яка є борговими документами, а тому її наявність саме у позивача свідчить про існування заборгованості відповідача по цій розписці. У свою чергу відповідач не надав суду жодного належного та допустимого доказу проведення із позивачем повного розрахунку за договором позики. Статтями 57-60 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачем його права, оскільки судом встановлено, що відповідач не виконав узятих на себе за договором поруки зобовязань та не повернув позивачу кошти за договором позики, а відтак порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом стягнення з ТОВ «Фабрика «СКІФ» на користь [PERSON] 5 750 000,00 грн. суми основного зобовязання та 3% річних за час прострочення зобовязання у розмірі 9 426,23 грн. Водночас позивачем було також заявлено вимогу про стягнення процентів за користування позикою. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України є диспозитивною дозволяє сторонам діяти на власний розсуд, надає право передбачити договором позики можливість сплати процентів, однак не встановлює такого обовязку. Тобто на момент укладення договору сторони мали дійти згоди щодо оплатності договору (сплати процентів за користування позикою) однак цього не зробили інше не встановлено договором або законом. Оскільки, як вбачається із змісту самого договору позики умови про сплату процентів ним не передбачалося, за таких умов договір є безоплатним. Позивач хоч і мав право на одержання від позичальника процентів від суми позики, однак укладаючи договір своїм правом не скористався, що позбавляє його права у подальшому вимагати сплати процентів за користування позикою які договором не передбачені. З огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у частині стягнення процентів за користування позикою. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, оскільки позов задоволено частково, то з відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого та документально підтвердженого судового збору пропорційно розміру заявлених позовних вимог. На підставах вищевказаного, ст. ст. 525, 526, 530, 625, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: partial