Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

У травні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, просив стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору № 001-16532-260113 від 26.01.2013 року в сумі 79 029 грн. 82 коп. У судове засідання представник позивача не зявився, на адресу суду надіслав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не прибула, про дату розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомляла, письмової заяви про розгляд справи в її відсутність суду не надала. У судове засідання представник третьої особи не зявився, письмово про причини неявки суд не повідомляв, заяв, клопотань не надавав. Ч. 1 ст. 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне: 26.01.2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 001-16532-260113 про відкриття клієнту кредитної лінії з кредитним лімітом 50 000 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу та розмір процентів встановлений договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. [PERSON] зобовязалася належним чином прийняти, використовувати і повернути Банку отримані кошти, а також здійснювати плату за кредит (встановлені проценти та комісії) у терміни, встановлені Кредитним договором. Відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобовязання за кредитним договором; щомісячних платежів не здійснює, чим порушує права позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Розрахунками, наданими позивачем, підтверджується наявність заборгованості відповідача перед банком, яка станом на 04.04.2017 року складає 79 029 грн. 82 коп., з яких: -0 грн. 00 коп. тіло кредиту; -50 000 грн. 00 коп. прострочене тіло кредиту; -29 029 грн. 82 коп. відсотки; -0 грн. 00 коп. комісія. Зміст кредитного договору, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] не суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved