Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Ленінського районного суду м. Харкова, Державної казначейської служби України моральну шкоду в розмірі 328860 грн., завдану судом у результаті незаконного притягнення до адміністративної відповідальності з призначенням покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у жовтні 2004 року уповноваженою особою Ленінського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області стосовно нього, за його відсутності, складений протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, та направлений для розгляду по суті до Ленінського районного суду м. Харкова. Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 19.11.2004 року він визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП із призначенням міри покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб. Під час затримання співробітниками Ленінського районного відділу йому стало зле, у звязку з чим він доставлений у лікарню, де перебував тривалий час на стаціонарному лікуванні, при цьому в лікарні постійно був присутній конвоїр. Постановою голови Верховного Суду України від 07.09.2005 року закрито провадження в адміністративній справі на підставі п.1 ст.247 КУпАП у звязку з відсутністю в його діях складу правопорушення. У звязку з викладеним позивач просив задовольнити позов. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.07.2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто на користь останнього з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України 100000 грн. шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17.11.2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди змінено, зменшено розмір стягнутої моральної шкоди з 100000 грн. до 15158 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.04.2016 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.07.2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 17.11.2015 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В судовому засіданні [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. Прокурор Харківської місцевої прокуратури № 1 [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Відповідач Ленінський районний суд м. Харкова надіслав заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи сповіщений належно. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. У відповідності до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. 07 жовтня 2004 року уповноваженою особою Ленінського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області стосовно [PERSON] складений протокол про вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, та направлений для розгляду до Ленінського районного суду м.Харкова. Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 19.11.2004 року [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП із призначенням покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб. Постановою апеляційного суду Харківської області від 06.12.2004 року постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 19.11.2004 року скасовано з направленням адміністративного матеріалу на новий судовий розгляд. Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 21.12.2004 року закрито провадження у справі на підставі ст.38 КУпАП у звязку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Постановою апеляційного суду Харківської області від 16.02.2004 року постанова Ленінського районного суду м. Харкова від 21.12.2004 року скасована, адміністративний матеріал відносно [PERSON] направлено до Ленінського районного суду м. Харкова на новий розгляд. Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 29.03.2005 року [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, закрито провадження на підставі ст.38 КУпАП у звязку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Постановою Верховного Суду України від 07.09.2005 року скасовано постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 29.03.2005 року, провадження у справі закрито на підставі ч.1 ст.247 КУпАП у звязку з відсутністю в діях [PERSON] складу правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП. Право на відшкодування це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Законом України від 01.12.1994 року № 266/94-ВП «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено право громадянина на відшкодування шкоди, заподіяної йому внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконного накладення штрафу. Згідно ст.2 зазначеного вище Закону таке право виникає у разі закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до ст.4 вказаного Закону України відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ст.13 даного Закону питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного цивільного законодавства. Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховоного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст.296 КУпАП скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення тягне за собою повернення стягнених грошових сум, оплатно вилучених і конфіскованих предметів, а також скасування інших обмежень, звязаних з цією постановою. У разі неможливості повернення предмета повертається його вартість. Відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконним накладення адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту або виправних робіт, провадиться в порядку, встановленому законом. В матеріалах кримінальної справи наявна довідка за підписом заступника начальника РП Ленінського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 23.11.2004 року, згідно з якою [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в лікарняному закладі під конвоєм, так як він 23.11.2004 року був затриманий співробітниками міліції в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова на підставі постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 19.11.2004 року. Відповідно до ч.1 ст.327 КУпАП (станом на час ухвалення постанови про притягнення [PERSON] до відповідальності за ст. 173 КУпАП) осіб, підданих адміністративному арешту, тримають під вартою в місцях, що їх визначають органи внутрішніх справ. При виконанні постанови про застосування адміністративного арешту арештовані піддаються особистому оглядові. Враховуючи викладене, суду не надано доказів про виконання постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 19.11.2004 року, якою [PERSON] призначено покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб, протягом якого позивач перебував від адміністративним арештом з урахуванням вимог ст.ст.37,327 КУпАП. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» зазначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що вникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам розяснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1,7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є субєктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у звязку з розглядом судових справ. Статтями 62,126,129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, повязаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. У звязку із викладеним, приймаючи до уваги відсутність доказів провиконання постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 19.11.2004 року, якою [PERSON] призначено покарання у вигляді адміністративного арешту строком на 10 діб, а також те, що розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом якого по суті є оскарження процесуальних дій судді (суду), повязаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено, суд прийшов до висновку про залишення позовних вимог [PERSON] без задоволення.

Outcome: dismissed