Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

У травні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 31.03.2011 року в розмірі 12196,88 грн та судові витрати у розмірі 2102 грн. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] звернувся до суду до ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 31.01.2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 12000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. У зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором, відповідач станом на 08.12.2019 року має заборгованість 12196,88 грн, що є сумою заборгованості за простроченим тілом кредиту. Відповідач є спадкоємцем [PERSON] , оскільки на день відкриття спадщини постійно проживала з ним. Відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі кредитні зобов`язання померлого позичальника. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в прохальній частині позовної заяви не заперечував проти розгляду справи за його відсутності та ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Згідно відзиву на позов від 11 вересня 2020 року просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що матеріали не містять доказів отримання відповідачем платіжної картки з лімітом 12000,00 грн. Також відповідач просила застосувати строк позовної давності, оскільки відповідачем пропущено трирічний строк позовної давності з дати останнього платежу «13.04.2017 року». Суд, дослідивши письмові документи, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Судом встановлено, що згідно письмової заяви від 31.01.2011 року [PERSON] попросив відкрити рахунок у публічному акціонерному товаристві комерційному банку «Приватбанк», правонаступником якого є позивач. У вказаній заяві, сторони визначили тип кредитної картки « [NUMBER] », суму кредитного ліміту «2500 грн», базову процентну ставку 3% в місяць з розрахунку 360 днів у році. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти. Однією з підстав цивільних прав та обов`язків згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України є договори та інші правочини, як узгоджене волевиявлення всіх його учасників (сторін договору). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В заяві від 31.01.2011 року відповідач підписав пункт, відповідно до якого він ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. З матеріалів справи вбачається, що додані до позовної заяви банком Умови та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт Універсальна не містять підпису позичальника на вказаних умовах та Витягу, як не містять і зазначення дати їх підписання. Отже, посилання позивача на те, що відповідач ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, про що зазначено в його особистій заяві не заслуговують на увагу, оскільки зазначені Умови не містять підпису позичальника; не встановлено доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та Тарифи розумів позичальник, підписуючи заяву. Вказана позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається з копії спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем за законом останнього є його дружина [PERSON] (а.с.66). Відповідно до ст. 1282 Цивільного Кодексу України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Згідно розрахунку заборгованості, наданого представником позивача, станом на 08.12.2019 року заборгованість за кредитним договором № б/н від 31.01.2011 року складає 12196,88 грн, що є заборгованістю за простроченим тілом кредиту (а.с.14). Останній платіж був здійснений 13.04.2017 року в сумі 201,25 грн (зв. а.с.12). Відповідно до ст. 1281 ЦК України Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. З копії спадкової справи, зведеної після смерті [PERSON] , вбачається, що позивач звернувся до держнотконтори з претензією у січні 2017 року. Згідно ч.1 ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що представник позивача, звертаючись до суду з даним позовом у травні 2020 року, пропустив строк позовної давності у три роки, який слід відраховувати з дати звернення з претензією кредитора, тобто з січня 2017року. Враховуючи наведене вище, у задоволенні позову слід відмовити повністю у зв`язку із пропуском строку позовної давності, оскільки відповідач своєчасно заявила про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed