Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] пред'явив через суд зазначений позов до відповідача на предмет захисту свого права власності на будинок [ADDRESS] з підстав того, що будучи власником вказаного спадкового житлового будинку, не має змоги володіти та користуватися цим будинком взагалі у зв'язку з викраденням відповідачем ключів від будинку в кінці березня 2011 року та самовільним зайняттям будинку після смерті [INFO] року спадкодавця [PERSON], перешкодою позивачу у доступі до будинку шляхом погроз фізичної розправи, навіть після вирішення спору про право власності на цей будинок в судовому порядку на користь позивача, що на тривалий час 2011-2013 рр. дезорганізувало життя позивача та спричинило моральну шкоду, тому позивач просив суд усунути перешкоди позивачу у здійсненні прав власника, витребувати майно - житловий будинок [ADDRESS] з господарськими спорудами і будівлями з чужого незаконного володіння та виселити відповідача з цього будинку, доручивши ГУ ДМС Дніпропетровського області зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за цією адресою; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 50000,00 грн. та покласти судові витрати на відповідача. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позовній заяві підстав. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов не визнали у повному обсязі, заперечуючи тим, що в родині Чабанок існувала усна домовленість про залишення будинку по [ADDRESS] після [PERSON] саме [PERSON], у зв'язку з чим відповідач був зареєстрований і проживав в [ADDRESS] ще за життя спадкодавця [PERSON], та після смерті останньої проживає в будинку разом з дружиною і дитиною, житло не руйнує, використовує за призначенням, сплачує комунальні послуги, тому займає цей будинок законно, а позивач не користується будинком за власним бажанням, мотивуючи таку свою поведінку неприязними відносинами, тому підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння на користь позивача, виселення і зняття з реєстрації відсутні, а вимоги про відшкодування моральної шкоди взагалі надумані і не підтверджуються доказами, через що також не підлягають задоволенню. Третя особа - ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання представника не направило, про причини неявки суд не повідомило, що у відповідності з ч.3 ст.36 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у відсутності представника. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Судом встановлено, що будинок по [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 грудня 2013 року (а.с.8, 9), що був складений [PERSON] 01 вересня 2010 року на ім'я [PERSON] (а.с.71, 91). Відповідач з 25 квітня 1994 року постійно був зареєстрований в [ADDRESS], про що свідчить домова книга, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.14-16) та що узгоджується з даними паспорту громадянина України. Також судом встановлено, що після смерті [PERSON] [INFO] року між сторонами склалися вкрай неприязні відносини з приводу спадкового майна та відповідач у березні 2011 року забрав ключі від будинку по [ADDRESS], вважаючи цей будинок своєю власністю, позбавивши позивача можливості доступу до будинку, і вказані обставини визнані відповідачем у судовому засіданні, тому за ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Ці обставини також підтверджуються даними постанови Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 30 березня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON] відносно [PERSON] за фактом погроз фізичної розправи за ст. 129 КК України у зв'язку з відсутністю складу злочину (а.с.11), листами Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 04 квітня 2012 року №45/5592, від 29 травня 2012 року №30/ч-19 за фактом звернення [PERSON] з приводу погроз фізичної розправи над ним та членами його сім'ї від [PERSON] (а.с.12, 13). При цьому, спір про право на будинок [ADDRESS] між сторонами вирішувався тривалий час (з жовтня 2011 року по листопада 2013 року) в судовому порядку, про що свідчать рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, яким у задоволенні позову відмовлено (а.с.25-27), рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2013 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2013 року, у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - ГУ ДМС у Дніпропетровській області, про виселення, зобов'язання зняти з реєстрації та визнання права власності на будинок, яким у позові відмовлено (а.с.53-54, 51-52). Враховуючи наведені обставини у сукупності, суд приходить до висновку про доведеність обставин із позбавлення позивача володіння будинком [ADDRESS] та створення відповідачем перешкод позивачу у користуванні цим будинком. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, і передбачають використання власником житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до вимог ч.1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Одночасно суд зважає на те, що відповідач за правилами ст. 64 ЖК УРСР не є членом сім'ї власника будинку [ADDRESS], оскільки право власності на вказаний будинок зареєстроване з 25 грудня 2013 року за позивачем [PERSON], а тому доводи відповідача про постійне проживання в будинку з 1994 року разом з [PERSON] суд до уваги не приймає. Оскільки іншого відповідачем не доведено, то за встановлених судом обставин підстави для користування спірною квартирою згідно з ч. 3 ст. 810 ЦК України і ст. 158 ЖК УРСР на умовах договору у відповідача відсутні, а тому належить визнати, що відповідач, порушує право власності позивача, що є за ст. ст. 321, 387 ЦК України непорушним та підлягає захисту за ст. 16 ЦК України шляхом витребування будинку з володіння відповідача та виселення останнього із спірного житла зі зняттям його з реєстрації за цією адресою, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Підстави відшкодування завданої моральної шкоди визначені ст. 1167 ЦК України відповідно до яких така шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності її вини. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Разом з тим, позивачем у відповідності зі своїм процесуальним обов'язком за ст.ст. 10, 60 ЦПК України доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, дезорганізації його життя, що знаходиться у причинно-наслідковому зв'язку з діяннями відповідача, а так само доказів в обґрунтування розміру шкоди на суму 50000,00 грн. суду не надано та такі обставини не знайшли підтвердження у судовому засіданні, а відтак, ці позовні вимоги задоволенню не підлягають. За правилами ст. 88 ЦПК України судові витрати розподіляються пропорційно задоволеним вимогам, виходячи з чого, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягнення сплачений ним судовий збір за вимоги немайнового характеру в розмірі 243,60 грн., а з [PERSON] на користь держави - 500,00 грн. за вимоги майнового характеру - про стягнення моральної шкоди в сумі 50000,00 грн., в задоволенні яких судом відмовлено, проте при зверненні з позовом ці вимоги судовим збором оплачені не були.

Outcome: partial