Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

у травні 2018 р. представник позивача звернувся із позовними вимогами до суду, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 3993179 грн 41 коп. та судові витрати у розмірі 63232 грн 00 коп. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 13.07.2010 позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 50000 дол. США 00 центів, зі сплатою 16% річних, терміном повернення до 01.06.2015, про що 26.04.2014 написав відповідну розписку. Відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, в установлений термін кошти не повернув. З огляду на зазначене, позивач, крім основної суми боргу у розмірі 1394549 грн 81 коп., просить також стягнути проценти за період з 14.07.2010 по 23.01.2019 у розмірі 1903549 грн 81 коп., 3 % річних у розмірі 152669 грн 10 коп. за період з 01.06.2015 по 23.01.2019, інфляційні збитки у розмірі 542460 грн 50 коп. Ухвалою суду від 31.05.2018 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову (а.с. 22-23). Ухвалою суду від 18.06.2018 відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 26). Постановою Апеляційного суду м. Києва від 29.08.2018 ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 31.05.2018 скасовано та постановлено нову про часткове задоволення заяви про забезпечення позову. Накладено арешт на 1/3 частину домоволодіння загальною площею 283,2 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 8785630, належну на праві власності [PERSON] ; 2) 812305 акцій простих бездокументарних іменних, номінальною вартістю 203076 грн. 25 коп. (1 шт. = 0,25 грн), емітентом яких виступає ПрАТ «Кіровоградське обласне об`єднання сільськогосподарського рибного господарства «Кіровоградрибгосп», належних на праві власності [PERSON] ; 3) автомобіль марки «Toyota Highlander» 2014 року, дата реєстрації 08.11.2014, об`єм двигуна 3456, що належить на праві власності [PERSON] (а.с. 39-42). Ухвалою суду від 29.01.2019 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову (а.с. 85-86). Ухвалою суду від 21.05.2019 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову (а.с. 139-140). Ухвалою суду від 17.01.2020 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 150). У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, зазначені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість, просив застосувати до позовних вимог строки позовної давності, також зазначив, що грошові кошти надавались для інвестицій товариства. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 13.07.2010 відповідач взяв у борг від позивача грошові кошти у розмірі 50000 дол. США 00 центів, зі сплатою 16% річних, терміном повернення до 01.06.2015. Факт отримання грошових коштів у розмірі 50000 дол. США 00 центів підтверджується відповідною розпискою [PERSON] від 26.04.2014 (а.с. 9). Саме за даним документом позивач просить здійснити стягнення коштів. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Як пояснив представник відповідача в судовому засіданні, спірні грошові кошти були отримані від позивача не в борг, а надані останнім як інвестиція для ТОВ «Червона Верша», термін стягнення за якими сплив. У матеріалах справи міститься дві розписки. Зі змісту розписки від 13.07.2010 зазначається, що [PERSON] отримав кошти у розмірі 50000 дол. США для інвестицій у ТОВ «Червона Верша», терміном поверненням коштів до 01.05.2011. Зі змісту розписки від 26.04.2014 вбачається, що [PERSON] отримав 13.07.2010 кошти у сумі 50000 дол. США, терміном повернення до 01.06.2015. Судом встановлено, що кошти одноразово передавались відповідачу саме 13.07.2010, з терміном повернення до 01.05.2011, про що сторони уклали відповідний правочин. Кошти за розпискою від 26.04.2014 відповідачу не передавались. Тобто за отриманими коштами вже існував укладений договір, що передував розписці, за яким позивач просить стягнути кошти. Першочерговий документ сторонами недійсним, припиненим не визнавався. Позивач просить стягнути кошти за розпискою від 26.04.2014, тобто за документом, за яким кошти не передавались, про що встановлено в ході судового розгляду. Крім того, кошти передавались для інвестиційної діяльності. Укладений між сторонам правочин за своєю правовою природою не є договором позики, за який передбачається стягнення. Стягнення коштів передбачалось за розпискою від 13.07.2010, проте, в силу ст. 257 ЦК України, строк позовної давності пропущено, про що заявлено відповідне клопотання представником відповідача та є підставою для відмови у позові, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягає задоволенню. У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed