Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

У червні 2017 року заявник звернувся до суду з вказаною заявою, у якій просив суд встановити факт недостовірності інформації, розміщеної в Інтернеті за посиланням: [INFO] під назвою: «[INFO]», яка підлягає спростуванню, достатнім для чого є власне його встановлення. В обґрунтування своєї заяви [PERSON] вказав, що є порядною, матеріально забезпеченою людиною, з високими моральними та сімейними цінностями, стійкими соціальними зв'язками, батьком трьох дітей, чоловіком, перебуваючи, на керівних посадах, отримав авторитет серед підлеглих, а тому вислови в його бік щодо того, що він є «альфонсом», тобто утриманцем жінки, принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Будучи присутнім у судовому засіданні, заявник [PERSON] заяву підтримав та просив задовольнити. Представник заявника підтримала думку свого довірителя і також просила суд задовольнити заяву. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні просила суд задовольнити заяву, встановивши факт недостовірності поширеної інформації. Суд, заслухавши пояснення заявника, його представника та думку заінтересованої особи, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що на інформаційному ресурсі [INFO] у мережі Інтернет під назвою: «[INFO]» розміщено інформацію, яка є загальнодоступною: «[INFO]» наступного змісту: «Это произошло незаметно. Как-тo очень плавно и нежно. Жила была девочка. Назовем ее, например [PERSON]. Красавица, отличная мать и хозяйка, умница, в общем-то отличница по жизни. Но при всех своих достоинствах она всегда считала, что никому не нужна, все свое свободное время от детей и роботы посвящала опять же любимым детям и роботе. Ждала своего принца на белом мерседесе. Добилась неплохих результатов, ну, вот и дождалась «мущщинку», которому очень была нужна... До сих пор не понимаем, как ей удалось попасть в это болото. Хорошо хоть, что в конце концов она поняла, что к чему. Мы недавно видели этого «мущщинку»...м что вы думаете: он уже с другой девицей живет! Не встречается, а живет, т.е. в ее доме, на ее хлебах и в ее постели. Он молод, красив, говорит на французском и английском, как бы рад всегда помочь, торс и руки атлета, 32 зуба, а в постели - ах... Но к своим 30-ти он ничего не заработал, машинка средненькая, да и та в кредите; квартиру купила мама. К слову, мама - самая замечательная женщина, которую нам удалось встретить на его пути: добрая, нежная, заботливая, миролюбивая женщина, которая много страдала от своего прошлого мужа - отца этого мальчишки. Я - страшного ревнивца, деспота и тирана; мама, которая пригрела своего любимого своевольного и своенравного, злого и злобного волчонка на своей груди. Он никогда не приглашал к себе домой, зато всячески стремился лицезреть ее интерьеры. Да и переселился к ней легко и свободно - десказать, чтоб ей было удобно! Ему крайне интересно, где она работала, род деятельности ее родни, включая двоюродную тетку троюродного крестного папу. Одним словом, заострял внимание на статусе больше, чем на ней самой. И все это без-воз-мезд-но (с его стороны). То есть даром! Он не склонен к материальному жертвоприношению на алтарь своей «неземной» любви. Максимум на что она могла рассчитывать - полузавядшая розочка, купленная в переходе (если долго плакать, конечно) Лучший ее подарочек - это он! Политическое кредо? - Всегда! ... Зато он всегдашеньки поражал ее в постели профессиональными приемами, затейливыми пробами и выносливостью. Объездил с ней много стран. Многое видел: Эстония, Латвия, Литва, Беларусь, Россия, Испания, Австрия, Мальдив, Израиль, Германия. И как вы думаете за чей счет? Это делалось как-тo незаметно, ненавязчиво. Она ему позволяла зарабатывать на этом отдыхе. И он, видя ее же машинку (довольно удобный Лексус), убивал ее своей ревностью: пусть-де думает, что нужна только ему одному единственному. А сам же проверял плацдарм: где и что у нее есть, от кого ждать подвоха. Со всеми ее ссорил, пас ее 24/7, знал всех ее коллег, отверг всех ее друзей и родственников, в общем и целом, как паук обвил ее своими сетями и не выпускал. Позвал замуж, подарил кольцо (как вы думаете, за чей счет?), она согласилась... А он сбежал: струсил, исчез. Испугался ответственности? А девочка все думала, что действительно ему нужна, на поводу у него шла, даже летела, сказали бы мы... Все ее шантажировал: вот уйду работать в прокуратуру, а ты будешь беременная одна дома, ногти и локти кусать да на золотые стены выть. Нужно работать вместе. Девочка думала-думала и про работку ему подсуетилась: переговорила с коллегами, ему позволили вести кусок бизнеса. Но наш мальчик работать не умеет, не знает, как это делается. И конечно же все запорол. К слову: это было 9 месяцев назад. Как вы думаете: наш мальчик работает в прокуратуре? Он всячески подчеркивал, что эта серая мишка [PERSON] - особенная женщина. Клялся, что только ей говорит слова любви, только ее так любил, только ее одну замуж звал, только с ней хотел иметь семью и деток. Она одна - достойна стать его первой и единственной! И как она была фраппирована, когда мы ей сказали адрес его новой пассии, и это при живом-то обещании жениться. ДЕВЧОНКИ: если у вас появилось ощущение, что вы вкладываете в отношения значительно больше, чем ОН, особенно в моральном, и особенно в материальном плане - БЕРЕГИТЕСЬ, [PERSON] РЯДОМ!!!!». Вбачається, що автором розміщеної статті вказана «[PERSON]», при цьому [PERSON] - заінтересована особа у справі - є матір'ю заявника і заперечує будь-яку свою причетність до існуючої статті. Оскільки справжній автор поширеної інформації є не відомим та встановити його особу не вбачається можливим, заявник звернувся до суду у порядку окремого провадження. Заявник [PERSON], обґрунтовуючи свою заяву надав належні та допустимі докази, для підтвердження своїх доводів. Так, встановлено, що заявник одружений та має трьох дітей, здобув повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію «Юрист» /а. с. 19-20, 21, 22, 23, 24/. Заявник в період з 2007 року займає керівні посади, що підтверджується записами у трудовій книжці, зокрема, був директором ТОВ «Бренд Нью», ТОВ «Айдіабокс Моментум», ТОВ «Продакшн студія Апріорі», тобто, маючи стабільно роботу, забезпечує себе та свою родину фінансово /а. с. 25-32, 33/. Окрім того, в період про який зазначено в статті, заявником було придбано квартиру [ADDRESS] (загальною площею 76,10 кв.м.) /а. с. 34, 35, 36-38/. З метою придбання якої заявником було укладено з Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» договір кредиту № 44.05-10-1032/1 від 18.10.2007 на загальну суму 95889 доларів США зі сплатою 13,2 процентів річних, та для його забезпечення - іпотечний договір № 44.02-1398/1 від 18.10.2007 про передачу майнових прав на незакінчену будівництвом квартиру /а. с. 39-47, 48-49, 50-51/. І як наслідок, відповідно до довідки № 10.301-87/2788 від 13.05.2013, зобов'язання за вказаним кредитним договором заявником виконані в повному обсязі /а. с. 52/. Також, у власності заявника перебував автомобіль марки «Mitsubishi» моделі «Outlander», реєстраційні номери [NUMBER], 2006 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] виданим УДАІ ГУ МВС України в м. Києві /а. с. 53/. Окрім того, як вбачається з наданої письмової характеристики за місцем проживання заявника, за час проживання [PERSON] заяв або скарг на його поведінку від мешканців будинку не надходило, комунальні платежі сплачувалися вчасно /а. с. 54/. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON]. показав, що весною 2017 року, проглядаючи Інтернет, шукав інформацію про себе та дружину у пошуковій системі Google та побачив статтю про брата [заявник [PERSON]]. Таким чином, заявник не може ідентифікувати автора статті, а оскільки публікація розміщена на Інтернет порталі Google, де за політикою Google, для того, щоб видалити публікацію необхідне відповідне рішення суду про визнання інформації недостовірною, то це і є причиною неможливості отримати документ, що посвідчує факт, визначений п. 2 ч. 1 ст. 258 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 3 Конституції України честь та гідність людини визнаються найвищими соціальними цінностями. Стаття 28 Конституції гарантує кожному право на повагу до його гідності. Частина 4 статті 32 Конституції України гарантує кожному судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї родини, та права вимагати вилучення такої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, спричиненої збором, зберіганням та розповсюдженням такої недостовірної інформації. Норми Конституції України є відповідно до статті 8 Конституції нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Беручи до уваги абзац 3 ч. 4 ст. 277 Цивільного кодексу України, судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У разі доведеності обставин, на які посилається заявник, суд лише констатує факт, що поширена інформація є неправдивою, та спростовує її. При цьому тягар доказування недостовірності поширеної інформації покладається на заявника, який несе витрати,пов'язані з її спростуванням. Встановлення такого факту можливо лише у тому разі, коли особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома. Із частини 2 статті 302 Цивільного кодексу України вбачається, що фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У відповідності до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про інформацію» під масовою інформацією розуміють інформацію, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Положення ч. 1 ст. 2 Закону України «Про інформацію» визначає одним із основних принципів інформаційних відносин достовірність і повноту інформації. Таким чином, інформацією, що не відповідає дійсності, є недостовірні відомості, які вказують на факти, що не існували в дійсності або існували не в такому вигляді, як про це зазначають такі відомості. Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про інформацію» у разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду. Відповідно до положень п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини як джерело права. Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини, яка міститься, зокрема, в Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.07.1986 № 12/1984/84/131 «Справа Лінгенса», на думку Суду, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Тобто, критерієм відмежування «тверджень» від «суджень», є можливість перевірки інформації на предмет правдивості. За визначенням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Оскільки п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України встановлене право кожної особи на захист цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на звернення до суду за таким захистом. Відповідно до п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що, відповідно до статті 275 ЦК, захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. В статті 277 Цивільного кодексу України зазначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Пункт 5 Постанови Пленуму ВСУ визначає, що відповідно до статей 94, 277 ЦК України, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При спростуванні поширена інформація визнається недостовірною. З огляду на вставленні обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів заявника, а відтак заява підлягає задоволенню. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved