Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

У травні 2013р. [PERSON] звернулась до суду з уточненим та доповненим в подальшому позовом до [PERSON], [PERSON], посилаючись на те, що з 26 березня 1977р. по 26 лютого 1990р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. 26 лютого 1990р. шлюб між ними було розірвано, проте сімейні стосунки позивачка та [PERSON] не припиняли та з 27 лютого 1990р. вони перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет та виховували спільну доньку - [PERSON], [INFO]. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді: квартири [ADDRESS], майнового комплексу магазину №47, розташованого за адресою: [ADDRESS], земельної ділянки площею 0,0289га, розташованої по [ADDRESS], дачного будинку по [ADDRESS] у товаристві «Сонячна поляна» та строкового банківського вкладу відповідно до договору №812 від 11.01.2010р. укладеного між померлим та Укргазбанком на розміщення грошових коштів у сумі - 13357,84грн. Позивач зазначала, що після смерті свого чоловіка [PERSON], вона прийняла спадщину шляхом звернення у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини до Шостої одеської державної нотаріальної контори. Крім неї заяви про вступ у спадщину після смерті [PERSON] подали його діти: донька [PERSON] та син від першого шлюбу [PERSON] На звернення [PERSON] нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутися до суду. 11 лютого 2013р. Малиновським районним судом м.Одеси було винесено рішення, яким встановлено факт того, що [PERSON] та [PERSON], померлий [INFO], проживали однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з лютого 1990р. по [INFO] Посилаючись на те, що майно набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівні, якщо інше не встановлено домовленістю між ними та законом, позивачка просила суд винести рішення, яким визнати майновий комплекс магазину №47, що розташований за адресою: [ADDRESS], садовий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] у товаристві «Сонячна поляна», а також строковий банківський вклад у сумі 13357,84грн. їх з [PERSON] спільною сумісною власністю, та визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного майнового комплексу магазину; на 1/2 частину дачного будинку та земельної ділянки, розташованих у товаристві «Сонячна поляна» за адресою: [ADDRESS], та на 1/2 частину строкового банківського вкладу. Позивачка та її представник, діючий за ордером серії ОД№025470 та договором від 05.05.2014р. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити (а.с.231,233). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON], діюча за довіреністю від 12.11.2013р. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволені (а.с.149). Крім того, 06 травня 2014р. від відповідача [PERSON] до суду надійшли письмові заперечення, в обґрунтування яких останній зазначав, що згідно заяви №1071 від 31 липня 2012р. після смерті [PERSON] він, як його син, прийняв спадщину померлого на все майно, що залишилося на день смерті спадкодавця, померлого [INFO], де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося. Вказував, що відповідно до норм Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, а особи які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини є спадкоємцями четвертої черги. Зазначав, що в трирічний термін після розірвання шлюбу з [PERSON] позивачка не зверталась із вимогою про поділ майна подружжя. Вважаючи, що майновий комплекс магазину №47 по [ADDRESS] не може бути об'єктом спільної власності та посилаючись на те, що позивачка не ставить питання про скасування Державного акту на право приватної власності на землю І-ОД №064315 від 22.11.1997р., [PERSON] просив суд відмовити в задоволені позову [PERSON] у повному обсязі (а.с.234-238). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON], підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про власність», главою 8 Сімейного кодексу України, Земельним кодексом України, розділом першим главою 26 книги третьої Цивільного Кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що 26 березня 1977р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданим Іллічівським відділом РАЦС 26.03.1977р. (а.с.9). Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис №254. За час шлюбу у подружжя [PERSON] народилося двоє дітей: син [PERSON] та донька [PERSON], [INFO]. 27 лютого 1990р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 27.02.1990р. (а.с.93). В судовому засіданні позивачка пояснила суду, що 25.06.1986р. їй було видано ордер №32 серії МР, на право зайняття 4 кімнатної квартири №29, загальною площею 51,05 кв.м. в будинку [ADDRESS] складом сім'ї 5 осіб: [PERSON], [PERSON] - чоловік, [PERSON]- син, [PERSON]- дочка, [PERSON] - бабуся. Крім того, в однокімнатній квартирі [ADDRESS] проживав її рідний батько - [PERSON] Відповідно до обмінного ордеру на житлове приміщення №2535 серії БО та виписки з рішення Бюро обміну житловими приміщеннями Одеської міської Ради народних депутатів №14 від 04.04.1990р. між [PERSON] і [PERSON], батьком позивачки, був проведений обмін жилими приміщеннями, в результаті якого [PERSON] отримав право на зайняття однокімнатної квартири [ADDRESS], а [PERSON] право на зайняття частини жилого приміщення в квартирі [ADDRESS]. Судом встановлено, що відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі розпорядження №197390 від 14 серпня 2006р. Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради квартира [ADDRESS] була передана у власність [PERSON] і на його ім'я було видано свідоцтво про право власності на житло від 14 серпня 2006р. (а.с.11, 13). З пояснень позивачки в судовому засіданні вбачається, що після розірвання шлюбу і обміну житловими приміщеннями вони з [PERSON] продовжували проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу в квартирі [ADDRESS], а в квартирі №18 за даною адресою після смерті [PERSON], став проживати їх син [PERSON], який згодом помер. Вищевказані обставини також підтверджуються рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 11 лютого 2013р., яким встановлено факт того, що [PERSON] та [PERSON], померлий [INFO], проживали однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з лютого 1990р. по [INFO] (а.с.). За приписами ч.2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19.10.2000 року. Отже, домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об'єднують та витрачають кошти. Встановлено, що у період шлюбу та в період проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] було придбано наступне майно, а саме: майновий комплекс магазину №47, що розташований за адресою: [ADDRESS], земельна ділянка площею 0,0289га, яка розташована по [ADDRESS], 3/100 частини садового будинку, що розташований по [ADDRESS] у кооперативі «Сонячна поляна» та грошові кошти в розмірі 13357,84грн., які розміщенні на депозитному рахунку ПАТ «Укргазбанк», відповідно до договору №812 від 11.01.2010р. укладеного між померлим [PERSON] та ПАТ «Укргазбанк». З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], як член ДСК «Сонячна поляна», який сплатив 24.09.1989р. пайовий внесок в сумі 2140,00руб., став власником 3/100 частини садового будинку літ. «А», що складається з: жилого 71,2 кв.м., літньої кухні-гараж 31,2 кв.м., загальною площею 102,4 кв.м., розташованих на земельній ділянці площею 298,0кв.м., що підтверджується реєстраційним посвідченням від 10.09.1996р., виданим Комунальним підприємством «ОМБТІ» (а.с.21-25). Право власності [PERSON] на 3/100 частини садового будинку [ADDRESS] у кооперативі «Сонячна поляна» зареєстровано на підставі довідки ДСК «Сонячна поляна» від 01.07.1996р. №51/3 в реєстровій книзі №9с за реєстраційним №49 стр.28 (а.с.21). Згідно ст. 15 ЗУ «Про власність», який діяв на момент реєстрації права власності на нерухоме майно за померлим, встановлено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Таким чином, право власності на садовий будинок по [ADDRESS] [PERSON] набув 01.07.1996р. внаслідок виплати пайового внеску в 1989 р. (а.с.21). Згідно із ч.1 ст.22 КпШС, чинного на час придбання спірного садового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічне правове положення закріплене в ч.3 ст.368 ЦК, відповідно до якого майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, зазначеною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). Таким чином, оскільки [PERSON] повністю сплатив пай за садовий будинок у період шлюбу з [PERSON] за сумісні кошти, то вказаний будинок є їх спільною сумісною власністю, і частки в праві власності на нього є рівними, тобто по 1/2. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 0,0289га, що розташована за адресою: [ADDRESS], у кооперативі «Сонячна поляна», яка була передана йому у власність на підставі рішення виконкому Одеської міської ради №747 від 22 листопада 1997р. для ведення індивідуального дачного будівництва, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ОД №064315 від 26.01.1998р.(а.с.20). Відповідно до ч.1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Частиною 1 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно ст. 89 Земельного кодексу України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: подружжя; членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до роз'яснень п.18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004р. із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду №2 від 19.03.2010р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81,116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди для особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Отже, виходячи с того, що позивачці належить на праві власності 3/200 частини садового будинку [ADDRESS] у кооперативі «Сонячна поляна», то їй також належить на праві власності і земельна ділянка площею 0,0289га, що розташована за адресою: [ADDRESS], у кооперативі «Сонячна поляна», у розмірі частки права власності у спільному майні вказаного садового будинку. Судом встановлено, що 11.04.1997р. між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та [PERSON], як фізичною особою було укладено договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу магазину №47, загальною площею 87,7 кв.м., розташованого по [ADDRESS] (а.с.39-44). 14 травня 1997р. на підставі договору купівлі-продажу від 11 квітня 1997р. №1-806 на ім'я [PERSON], як фізичній особі було видане свідоцтво про право власності №166 на цілісний майновий комплекс магазину №47, розташованого по [ADDRESS], загальною площею 87,7 кв.м. (а.с.26). Право власності [PERSON] на цілісний майновий комплекс магазину №47, розташованого по [ADDRESS], загальною площею 87,7 кв.м. було зареєстровано 11.08.1998р. в КП «ОМБТІ та РОН» (а.с. 26 звор.). Відповідно до свідоцтва по державну реєстрацію юридичної особи серії А00 №266632 від 30.09.1997р., за вищевказаною адресою: [ADDRESS], було зареєстровано Приватне підприємство «Тетяна», директором якого, згідно наказу №1 від 30.10.1997р. був [PERSON] (а.с.27,29). Згідно п.4.3 Статуту ПП «Тетяна» статутний фонд підприємства утворюється за рахунок майна засновника на суму 6320,00грн., яким є цілісний майновий комплекс магазину №47, розташованого по [ADDRESS], загальною площею 87,7 кв.м. В матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували факт того, що цілісний майновий комплекс магазину №47, розташований по [ADDRESS], загальною площею 87,7кв.м. був переданий у власність підприємства і відноситься до його основних фондів. Судом встановлено, що на день смерті [PERSON], саме він, як фізична особа, залишався власником вказаного майнового комплексу магазину, а тому суд вважає, що оскільки вказане майно було придбано [PERSON] та [PERSON] в період сумісного проживання і за сумісні кошти, то остання також має право на 1/2 його частину. З матеріалів справи також вбачається, що за життя [PERSON] уклав з Акціонерним банком «Укргазбанк» депозитний договір №812 від 11 січня 2010р., відповідно до умов якого вкладник розмістив тимчасово вільні грошові кошти в сумі 13357,84грн. на депозитний рахунок [NUMBER] в АБ «Укргазбанк» (а.с.15). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 28.07.2012р. (а.с.80). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді: квартири [ADDRESS], 1/2 частини майнового комплексу магазину №47, розташованого за адресою: [ADDRESS], 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0289га, розташованої по [ADDRESS], 1/2 частини садового будинку по [ADDRESS] у товаристві «Сонячна поляна» та 1/2 частини строкового банківського вкладу в розмірі 13357,84грн., які розміщенні на депозитному рахунку ПАТ «Укргазбанк», відповідно до договору №812 від 11.01.2010р. укладеного між померлим та ПАТ «Укргазбанк». Судом встановлено, що у Шостій одеській державній нотаріальній конторі за заявою спадкоємців було заведено спадкову справу №472/12р. до майна [PERSON], померлого [INFO] (а.с.76-111). Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його рідні діти: донька [PERSON], та син від першого шлюбу [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 02.04.1961р. та серії [NUMBER] від 27.02.1990р. (а.с.90,93). Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Оскільки позивачка не знаходилася на день смерті з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, то вона не відноситься до спадкоємців першої черги за законом, а тому не має право на спадкове майно. Тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. З копії спадкової справи, яка міститься в матеріалах справи вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріальної контори у шестимісячний термін звернулися: 31 липня 2012р. - син померлого [PERSON], 02 листопада 2012р. - донька померлого [PERSON] та 05 листопада 2012р. - [PERSON], що підтверджується їх заявам (а.с.77,78,79). Постановою державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори від 05 грудня 2012р. [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], (а.с.110). Суд вважає, що майно, на 1/2 частину якого позивачка просить визнати право власності, належало [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки остання проживала із померлим однією сім'єю як чоловік та жінка без шлюбу з лютого 1990р. по [INFO], що підтверджується рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 11 лютого 2013р. (а.с.16-18). Судом встановлено, що грошові кошти на депозитному рахунку [NUMBER] в АБ «Укргазбанк» в розмірі 13357,84грн., майновий комплекс магазину №47, розташований за адресою: [ADDRESS], садовий будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] у товаристві «Сонячна поляна» були набуті [PERSON] у власність у період їх спільного сумісного проживання з [PERSON] як чоловіка і жінки. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) норми СК застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004р. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст.22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17,ст.18,п.2 ст.17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності під час надбання майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п.5 ППВС постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»). Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 01.01.2004р., вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Оскільки сторони стали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1990р. до [INFO], то до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, відповідно до роз'яснень п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998р. №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» правила статей 22,28,29 КпШС України не застосовуються. Такі спори мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п.5 постанови від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Отже, права і обов'язки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, тому правовий режим майна (квартири), придбаного до 2004р. і правовідносини між сторонами із приводу нерухомого майна, не можуть регулюватися нормами СК, який набув чинності з 01.01.2004р. З пояснень свідків: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які були допитані у судовому засіданні, вбачається, що позивачка по справі проживала із померлим по день його смерті, разом з ним працювала у ПП «Тетяна», вони разом вели господарство і у них був спільний бюджет. Позивачка займалася усіма поточними питаннями, що виникали під час роботи магазину, робила замовлення та приймала їх (а.с.222-227). Зважаючи на те, що право власності на вищевказане майно виникло у спадкодавця в період проживання із [PERSON] суд приходить до висновку, що 3/100 частини садового будинку [ADDRESS], в кооперативі «Сонячна поляна», земельна ділянка для ведення індивідуального дачного будівництва, площею 0,0289 га, що розташована по [ADDRESS] в кооперативі «Сонячна поляна», майновий комплекс магазина №47, що розташований по [ADDRESS] та грошові кошти в розмірі 13357,84 грн., які були внесені [PERSON], померлим [INFO], як строковий банківський вклад на депозитний рахунок № [NUMBER], який знаходиться в ПАТ «Укргазбанк» на підставі депозитного договору №812 від 11.01.2010р. та нараховані відсотки є спільною сумісною власність [PERSON] та [PERSON] Щодо посилань відповідача [PERSON] на те, що позивачкою пропущено трирічний термін для звернення до суду за захистом своїх прав, а саме з позовом про поділ майна подружжя, то дані посилання спростовуються поясненнями позивачки, [PERSON] та допитаних у судовому засіданні свідків, а також документами, які є в матеріалах справи. Так, відповідно до рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 11 лютого 2013р. судом було встановлено факт того, що [PERSON] та [PERSON], померлий [INFO], проживали однією сім'єю як чоловік та жінка без шлюбу з лютого 1990р. по [INFO] Тобто, фактично шлюбні відносини позивачки та померлого [PERSON] були припинені з дня смерті останнього, [INFO], а тому строк на звернення до суду із вимогами про виділ частки у натурі із майна, що було у спільній сумісній власності позивачкою не пропущено. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставити. Таким чином, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] є правомірними і обґрунтованими та відповідають способам захисту відповідно до ст.16 ЦК України. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що між [PERSON] та [PERSON], з з 1990р. до [INFO], склались усталені відносини притаманні подружжю, вони спільно проживали, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, а тому майно, що придбане під час фактичних шлюбних відносин підлягає визнанню спільним сумісним майном та відповідно поділу між ними в рівних частках, а відтак позов ґрунтується на нормах чинного законодавства та підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. При зверненні до суду позивачем сплачено судовій збір в розмірі 3441,00 грн.

Outcome: partial