Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

У травні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «Будєврофонд- ЕКО», яким просив суд визнати трудові відносини між [PERSON] та ТОВ «Будєврофонд- ЕКО» припиненими у зв`язку із звільненням за власним бажанням на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України. На обгрунтування свого позову заявник зазначив, що на підставі рішення загальних зборів товариства від 06.04.2016 року, оформленого протоколом № 2 він був призначений на посаду директора товариства. 26.03.2019 року [PERSON] надіслав Загальним зборам товариства заяву про звільнення за власним бажанням з 15.04.2019 року. Проте до теперішнього часу Загальні збори товариства не проведені, рішення про звільнення не прийнято. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 31.05.2019 року відкрито спрощене провадження без повідомлення (виклику) сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку: Так, встановлено, що на підставі рішення загальних зборів товариства від 06.04.2016 року, оформленого протоколом № 2 він був призначений на посаду директора товариства. 26.03.2019 року [PERSON] надіслав Загальним зборам товариства заяву про звільнення за власним бажанням з 15.04.2019 року. Заява отримана адресатом, що підтверджено наявними у справі доказами. Згідно наявних у матеріалах справи завірених аркушів Статуту товариства судом встановлено, що до виключної компетенції Загальних зборів учасників належить, зокрема, призначення та відкликання директора (п. 15.2.3 Статуту). Позачергові Загальні збори скликаються у будь- якому випадку, якщо цього потребують інтереси товариства. Загальні збори учасників товариства повинні скликатись також на вимогу директора (п. 15.4 Статуту). 26.03.2019 року [PERSON] надіслав на адресу Загальних зборів заяву про проведення загальних зборів, і ця заява отримана адресатом. Проте до цих пір Загальні збори товариства не скликані, рішення за заявою [PERSON] не прийнято. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов`язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Відповідно до ст. 51 Кодексу законів про працю України держава гарантує правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У відповідності до частини 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору, серед іншого, є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). Згідно ч. 1, 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для визнання припиненими трудових відносин між позивачем [PERSON] та ТОВ «Будєврофонд- ЕКО» з 15.04.2019 року у зв`язку із звільненням позивача за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, - що є правом позивача, оскільки судом встановлено невиконання вищим органом товариства, а саме: Загальними зборами товариства законодавства про працю, наслідком чого стало порушення права позивача на працю. Оскільки при поданні позову позивач звільнений від оплати судового збору, відповідно до правил ст. 141, ст. 142 ЦПК України судовий збір слід стягнути з відповідача в сумі 768,40 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved