Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до Старокостянтинівської об`єднаної територіальної громади Хмельницької області, обґрунтовуючи яких вказує, що [INFO] помер її дід [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] , а також земельна ділянка площею 1,60 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, кадастровий номер земельної ділянки 6824284200:02:002:0031. 30 липня 2019 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, зареєстрований в реєстрі за №9, згідно якого заповів їй житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також земельні ділянки згідно Державних актів на право власності на земельні частки (паї). Вона прийняла спадщину після смерті діда у встановленому законом порядку, однак нотаріус відмовив їй у оформлені спадкового майна, через те, що у свідоцтві про право власності на житловий будинок містяться виправлення, а саме, у прізвищі власника міститься виправлення на « [PERSON] », а також через те, що у заповіті не зазначено конкретно які саме земельні ділянки заповідає для неї дід. Вказує, що у свідоцтві про право власності на житловий будинок було невірно зазначено прізвище її діда як « [PERSON] », а в подальшому виправлено на « [PERSON] ». Крім того, за життя [PERSON] належала лише одна земельна ділянка, а саме, площею 1,60 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, кадастровий номер земельної ділянки 6824284200:02:002:0031, яку він і заповів для неї. Оскільки через вищезазначені обставини нотаріус відмовив їй у оформленні спадщини, тому просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті діда [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] , а також здійснити тлумачення тексту заповіту, складеного [PERSON] та посвідченого 30 липня 2019 року секретарем Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області Яблуковою О.І., зареєстрованого в реєстрі за №9, таким чином, що спадкодавець [PERSON] заповів для неї земельну ділянку площею 1,60 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, кадастровий номер земельної ділянки 6824284200:02:002:0031, згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ХМ №081762 від 07.02.2006 року. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2021 року встановлено особу відповідача, яким є Старокостянтинівська міська рада Хмельницької області. В судове засідання позивачка [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить позов задоволити. Відповідач - Старокостянтинівська міська рада Хмельницької області, яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, до суду свого представника не направила, відзив на позов не подавала, при цьому подала письмову заяву про розгляд справи у відсутності представника, при вирішенні спору покладається на думку суду. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 липня 2019 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений того ж дня секретарем Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області Яблуковою О.І., зареєстрований в реєстрі за №9, яким на випадок своєї смерті зробив наступне заповідальне розпорядження: «житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , земельні ділянки згідно державних актів на право власності на земельні частки (паї) заповідаю [PERSON] , [INFO] .» [INFO] [PERSON] помер. На день своєї смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав один по [ADDRESS] . До складу спадщини після смерті [PERSON] увійшло наступне нерухоме майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] , що належав йому на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 06 листопада 2000 року, а також земельна ділянка площею 1,60 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області, кадастровий номер земельної ділянки 6824284200:02:002:0031, що належала йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХМ №081762 від 07 лютого 2006 року. 19 травня 2020 року за заявою [PERSON] Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою Хмельницької області заведено спадкову справу №187/2020 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Інші спадкоємці, які б у встановленому законом порядку прийняли спадщину після смерті [PERSON] відсутні. Вказані обставини підтверджуються: заповітом [PERSON] від 30 липня 2019 року, свідоцтвом про смерть [PERSON] , довідкою виконавчого комітету Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області №141 від 19 червня 2020 року, свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 06 листопада 2000 року, Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ХМ №081762 від 07 лютого 2006 року, матеріалами спадкової справи №187/2020, заведеної 19 травня 2020 року Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою Хмельницької області до майна померлого [INFO] [PERSON] . Таким чином, [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом до майна померлого [INFO] [PERSON] , яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину. Згідно зі статтею 1223 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України. Оскільки у даній справі є спір щодо тлумачення заповіту, то відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснює суд. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини. При цьому частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту. Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З огляду на викладене, тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби. Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Відповідно до статей 177, 181, 182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки. Право власності на земельні ділянки як нерухому річ підлягає державній реєстрації. Згідно зі статтями 11, 328 ЦК України, статті 81 Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 01 січня 2006 року) право власності на земельну ділянку громадяни набувають на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) тощо. Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України (в редакції Закону України від 01 січня 2006 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Таким чином, право власності на земельну ділянку виникає на підставі правопороджуючих фактів (правочинів, адміністративних актів тощо), а посвідчується таке право державними актами. Як наслідок, до спадщини входять не документи, що посвідчують право, зокрема державні акти про право власності на земельну ділянку, а права на саму земельну ділянку як об`єкт цивільних прав. Відсутність у заповіті прямого посилання на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не відміняє дійсної волі заповідача щодо настання реальних наслідків вчиненого ним правочину, що в разі його смерті [PERSON] успадкує земельні ділянки, які були виділені [PERSON] в натурі (на місцевості) із належних йому земельних часток (паїв), тобто земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За своїм змістом намір (волевиявлення) спадкодавця був спрямований на те, щоб залишити [PERSON] у спадок земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на яку у заповідача на момент складання заповіту було право, посвідчене державним актом на право власності на земельну ділянку . За таких обставин, суд вважає, що слід розтлумачити зміст заповіту, складеного заповідачем [PERSON] 30 липня 2019 року на користь [PERSON] , як такий, що містить особисте розпорядження спадкодавця, згідно з яким [PERSON] заповів [PERSON] , [INFO] , земельну ділянку площею 1,60 га, кадастровий номер 6824284200:02:002:0031, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХМ № 081762 від 07 лютого 2006 року. Судом також встановлено, що до складу спадщини після смерті [PERSON] увійшов житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по [ADDRESS] . Разом з тим, із правовстановлюючого документу на вищезазначене будинковолодіння - свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 06 листопада 2000 року, вбачається, що у прізвищі власника « [PERSON] » містяться підчистки та виправлення у другій букві прізвища. Однак, той факт, що спірне будинковолодіння по [ADDRESS] належить на праві власності саме померлому [INFO] [PERSON] підтверджується наявністю у позивачки оригіналу свідоцтва про право особистої власності житловий будинок від 06 листопада 2000 року, у якому міститься відмітка про реєстрацію 06 листопада 2000 року зазначеного будинковолодіння в Старокостянтинівському БТІ у реєстровій книзі №1 під реєстровим №127 за [PERSON] , довідкою Старокостянтинівського БТІ №1066 від 11 листопада 2020 року, згідно якої житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] зареєстрований в Старокостянтинівському БТІ за №127 за [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 06 листопада 2000 року, довідкою виконавчого комітету Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області №141 від 19 червня 2020 року, згідно якої [PERSON] був зареєстрований та проживав на день смерті по [ADDRESS] , рішенням виконавчого комітету Капустинської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області №3 від 24 грудня 2002 року про уточнення поштової адреси та присвоєння адреси [ADDRESS] взамін [ADDRESS] . Відповідно до роз`ясень, даних в п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. 05 грудня 2020 року державний нотаріус Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Заворотна Т.В. відмовила позивачці в оформленні спадкових прав на будинковолодіння по [ADDRESS] через неможливість встановлення факту належності цього майна померлому [PERSON] . Разом з тим, досліджені судом письмові докази достовірно вказують на те, що будинковолодіння по [ADDRESS] дійсно належав на праві власності [PERSON] , а тому суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачкою в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] .

Outcome: approved