Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та ДП «Дніпровський круг» укладено інвестиційний договір. За умовами договору йому у власність мала перейти квартира [ADDRESS]. ДП «Дніпровський круг» неправомірно зареєстрував за собою право власності на квартиру, що підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили та визнано за ним право власності на дану квартиру. При реєстрації права власності йому стало відомо, що ДП «Дніпровський круг» уклало договір іпотеки, за яким в іпотеку передано квартиру, яка належить йому на праві власності, без його згоди. У добровільному порядку вирішити питання щодо зняття обмежень та зареєструвати за собою право власності він не може. Вважає своє право порушеним. Просив суд визнати недійсним іпотечний договір від 28 листопада 2008 року, укладений між ПАТ «БК Дніпроінвестбуд», ДП «Дніпровський круг», ТОВ «КБ «Арма», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карою В.В., з моменту його укладення; зобов'язати реєстраційну службу Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області скасувати державну реєстрацію прав власності та їх обтяжень - іпотеки (номер запису про іпотеку 2403470), вилучити з реєстру запис про іпотеку, зареєструвати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS]. При розгляді справи позивач уточнив позовні вимоги. Остаточно просив суд визнати недійсним іпотечний договір від 28 листопада 2008 року, укладений між ПАТ «БК Дніпроінвестбуд», ДП «Дніпровський круг», ТОВ «КБ «Арма», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Карою В.В., з моменту його укладення, та скасувати державну реєстрацію прав власності та їх обтяжень - іпотеки (номер запису про іпотеку 2403470), вилучити з реєстру запис про іпотеку на квартиру [ADDRESS]; зареєструвати право власності на квартиру [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що відповідачі уклали договір іпотеки, за яким предметом іпотеки є квартира, що належить позивачу на праві власності. Таким чином позивач має відповідати за борги ДП «Дніпровського кругу» своїм майном. Просив задоволити позов. У судовому засіданні представник ТОВ «Українська боргова компанія» проти позову заперечував, подав письмові заперечення. Суду пояснив, що право власності у позивача ще не має, оскільки в державному реєстрі право власності зареєстровано за ДП «Дніпровський круг». На час укладення іпотечного договору квартира не належала позивачу. Тому укладений правочин відповідає вимогам діючого на той час законодавства. Просив відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник ДП «Дніпровський круг» проти доводів позову не заперечував. Суду пояснив, що дійсно на час укладення оспорюваного правочину, вони втратили документи по квартирі позивача, тому і був укладений договір іпотеки. Згодом було з'ясовано, що позивач виконав свої зобов'язання та саме йому мала передатись кватира у власність. Дані обставини з'ясовані при розгляді іншої справи. Тому просила суд вирішити спір відповідно до вимог закону. У судове засідання представники третіх осіб реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, ТОВ «КБ «Арма», ПАТ «БК «Дніпроінвестбуд» не з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені. Причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 16 лютого 2005 року між ДП «Дніпровський круг» та [PERSON] укладено інвестиційний контракт №32-Б. За умовами договору інвестор фінансує будівництво квартири [ADDRESS] У п.п.1.4, 1.6 договору сторони погодили, що підприємство передає у власність інвестору об'єкт лише після перерахування останнім повної суми вартості об'єкту, а саме 189 000 грн. 16 лютого 2005 року [PERSON] сплатив ДП «Дніпровський круг» кошти в сумі 189000 грн. на виконання умов договору, що підтверджується квитанцією №052400 та не заперечувалось сторонами при розгляді справи. Ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 серпня 2013 року визнано протиправним дії ДП «Дніпровський круг» щодо неповідомлення [PERSON] про необхідність реєстрації права власності на квартиру; визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER], видане виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області 17 жовтня 2008 року; визнано за [PERSON] право власності на кватиру [ADDRESS]. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № [NUMBER] від 05 червня 2015 року вбачається, що право власності на квартиру зареєстроване за ДП «Дніпровський круг» на підставі свідоцтва, виданого 17 жовтня 2008 року виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області. 21 листопада 2008 року між ТОВ КБ «Арма» та ДП «Дніпровський круг» укладено іпотечний договір, яким забезпечувалось виконання кредитного договору №20/2-КL/42 від 30 вересня 2008 року. У п. 1.2 договору вказано, що в іпотеку передано квартиру [ADDRESS] З витягу з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 27 квітня 2011 року [NUMBER] вбачається, що накладена заборона на квартиру [ADDRESS] Підставою обтяжень є іпотечний договір від 21 березня 2008 року. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У п. 36 постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України «Про іпотеку»). Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та ч. 6 ст. 203 цього Кодексу. У силу положень ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Згідно зі ст. 190 ЦК Україна майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживчою річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 575 ЦК України застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, є іпотекою. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Відповідно до ч. 2 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі, або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» указаний вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Предметом іпотеки могли бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Згідно ст. ст. 1, 5 Закону України «Про іпотеку» застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом. Об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна в майбутньому може бути предметом іпотеки. Стаття 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» установлює, що іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України «Про іпотеку» щодо нерухомого майна, об'єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено. Предметом іпотеки також міг бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Розпорядження цими правами будь-ким, крім особи інвестора або без його згоди на передачу прав у заставу, порушує права інвестора й не відповідає вимогам частини другої статті 583 ЦК України та статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною з 23 лютого 2006 року до 25 грудня 2008 року). Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки договір іпотеки від 28 листопада 2008 року, укладений між ТОВ КБ «Арма» та ДП «Дніпровський круг» укладено іпотечний договір, яким забезпечувалось виконання кредитного договору №20/2-КL/42 від 30 вересня 2008 року, та за яким в іпотеку передано квартиру [ADDRESS] - був укладений без згоди інвестора [PERSON] на передачу в іпотеку майна, що порушило права позивача як інвесторів, а отже даний договір іпотеки не відповідає вимогам частини другої статті 583 ЦК України та статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною з 23 лютого 2006 року до 25 грудня 2008 року) та підлягає визнанню недійсним. Наслідком визнання договору іпотеки майнових прав є також зняття заборони на відчуження предмету іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяжень підлягає внесенню до Державного реєстру прав. За ст. 4 Закону обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичній особі, зокрема право власності на нерухоме майно. Порядок здійснення державної реєстрації встановлений ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію». Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедура взяття на облік безхазяйного майна визначається Порядком №703. Ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що в разі якщо документи для державної реєстрації прав та їх обтяжень подано не в повному обсязі, передбаченому нормативно-правовими актами, державний реєстратор приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і письмово повідомляє про це. Оскільки суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції відповідних органів, та не є розпорядником майна, доказів звернення в реєстраційну службу з питань реєстрації права власності суду не подано, рішення реєстраційної служби про відмову вчинити дії не приймалось, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині реєстрації права власності. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 203, 215, 575, 583 ЦК України, Закону України «Про іпотеку» та

Outcome: dismissed