Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

У червні 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] посилаючись на те, що вони з 2003 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, а з 24 листопада 2006 року по 04 вересня 2013 року у зареєстрованому. За час спільного життя ними було набуто певне нерухоме та рухоме майно. Тому просила визнати спільною сумісною власністю: квартиру [ADDRESS], прибудову до квартири, гараж загальною вартістю 200 000 грн., майно, яке знаходиться в цій квартирі: проведене і приєднане газове опалення вартістю 15 000 грн.; вісім пластикових вікон вартістю 10 000 грн.; нову покрівлю на будинку вартістю 10 000 грн.; обшивку сайдингом вартістю 10 000 грн.; кований паркан і ворота на подвірї вартістю 10 000 грн.; дворову плитку вартістю 15 000 грн.; обшивку стін і стелі квартири гіпсокартоном вартістю 15 000 грн; кахель у ванній та кухні вартістю 8 000 грн.; камін вартістю 5 000 грн.; душову кабіну вартістю 5 000 грн.; унітаз вартістю 5 000 грн.; ролети на гараж вартістю 10 000 грн.; четверо кімнатних дверей в квартирі вартістю 6 000 грн.; вхідні пластикові двері вартістю 5 000 грн.; теплу підлогу і ламінат в квартирі вартістю 5 000 грн.; компютер вартістю 10 000 грн., а також легковий автомобіль RENAULT MEGANE SCENIK, державний номер [NUMBER] вартістю 170 000 грн. Просила поділити в натурі між ними все майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, збільшивши її частку до 67% у звязку з тим, що з нею проживає четверо дітей, троє з яких малолітні, а саме: виділити відповідачу легковий автомобіль RENAULT MEGANE SCENIK, державний номер [NUMBER], гараж, ролети, компютер, а їй квартиру [ADDRESS] із всім обладнанням і інвентарем в ній, прибудову до квартири, з виділом відповідної земельної ділянки для їхнього обслуговування і користування. В разі присудження їй грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно просила зобовязати відповідача [PERSON] попередньо внести всю відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. У січні 2016 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом в якому просив поділити майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя: визнати спільною сумісною власності подружжя бойлер вартістю 3 000 грн., стінку вартістю 6 000 грн., мякі меблі вартістю 4 500 грн., телевізор вартістю 2 500 грн., холодильник вартістю 5 000 грн., вартість ремонту в квартирі [ADDRESS] на загальну суму 20 500 грн. також просив визнати за ним право власності на ? частину майна, виділивши йому бойлер та холодильник на суму 7 000 грн., інше майно залишити [PERSON] та стягнути з неї різницю в долях в сумі 12 500 гривень, та судові витрати. 28 грудня 2016 року та 28 березня 2017 року відповідач уточнив свої зустрічні позовні вимоги та просив стягнути з позивачки ? частину сплаченого ним боргового зобовязання по кредитному договору № 014/11-134/82/157811 від 27 березня 2008 року за період з 01 червня 2011 року по 31 грудня 2016 року в розмірі 36 999 грн. 29 коп., оскільки кошти брались під заставу його квартири, для погашення боргових зобовязань в період шлюбу у нього та позивачки. 04 травня 2016 року відповідач знову уточнив зустрічні позовні вимоги та просив виключити з переліку спільної сумісної власності автомобіль RENAULT MEGANE SCENISC, державний номер [NUMBER], та визнати за ним право особистої приватної власності на вказаний автомобіль. Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 26 липня 2017 року у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності відмовлено за безпідставністю. Зустрічна повна заява [PERSON] до [PERSON] задоволена частково. Визнано спільною сумісною власністю сторін: меблі стінка, набір мяких меблів, телевізор, холодильник. Визнано право власності по ? частині на: меблі стінка вартістю 6 000 грн., набір мяких меблів вартістю 4 500 грн., телевізор вартістю 2 500 грн., холодильник вартістю 5 000 грн. за [PERSON] та [PERSON] Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] вартість ? частини майна: меблів стінка, набору мяких меблів, телевізора, холодильника у сумі 9 000 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] ? частину сплаченого [PERSON] боргового зобовязання по кредитному договору № 014/11-134/82/157811 від 27 березня 2008 року в період з 01 червня 2011 року по 31 грудня 2016 року в розмірі 39 999 грн. 29 коп. Виключено з переліку спільної сумісної власності автомобіль [NUMBER]. Визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль [NUMBER]. В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено за безпідставністю. [PERSON] звільнено від сплати судового збору на підставі ст. 8 Закону України «Про судовий збір». Стягнуто з [PERSON] на користь держави 448 грн. 80 коп. судового збору. В апеляційній скарзі позивачка [PERSON], посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити в повному обсязі, а у задоволені зустрічного позову відмовити. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки [PERSON], який просив задовольнити апеляційну скаргу, пояснення відповідача [PERSON] та його представника адвоката [PERSON], які заперечували проти задоволення скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до положень п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення і неправильне застування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи в задоволені позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано суду доказів щодо придбання сторонами під час шлюбу будь-кого майна, а тому зробити висновок про час його придбання, вартість на наявність підстав для поділу можливості немає. Також суд відмовляючи у збільшенні частки позивачки в спільному майні, виходив з недоведеності позивачкою передбачених законом підстав для цього та відмовив у задоволенні позовних вимог щодо визнання спільною сумісною власністю нерухомого майна в звязку з їх безпідставністю. Щодо часткового задоволення зустрічного позову відповідача, суд першої інстанції виходив з доведеності доводів позову. Між тим, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна. Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 2006 року, який було розірвано рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 04 вересня 2013 року та в якому зазначено, що шлюбні відносини між сторонами припинені з червня 2011 року (а.с.170, т.1). Відповідач [PERSON] як в судовому засіданні суду першої інстанції, так і в судовому засіданні апеляційного суду, не заперечував, що проживав з позивачкою однією сімєю з 2003 року. Відповідно до свідоцтва на право на спадщину за законом, виданого державною нотаріальною конторою 24 травня 2005 року, зареєстрованого у Волноваському БТІ 05 травня 2006 року, власником квартири № 1 в жилому будинку № 13 по провулку Молодіжному, смт. Новотроїцьке, Волноваського району, Донецької області є [PERSON] (а.с.140-141, т.1). Пунктом другим частини першої статті 57 СК України визначено, що майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Таким чином, оскільки квартира [ADDRESS] набута [PERSON] під час шлюбу з позивачкою в порядку спадкування після смерті батька, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачці у задоволенні її позовних вимог в частині визнання цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя. Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що обєкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. За позовом дружини, членів сімї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ обєкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами (правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-47цс16). Враховуючи вищенаведений правовий висновок Верховного Суду України, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у визнанні спільною сумісною власністю сторін гаража та прибудови до квартири [ADDRESS], оскільки позивачкою не надано суду доказів тому, що це нерухоме майно було зведене сторонами під час проживання однією сімєю та відсотку його готовності за цей час. Судом першої інстанції також було встановлено, що під час сумісного проживання однією сімєю 27 березня 2008 року ВАТ «[PERSON] Аваль» надав [PERSON] кредит у розмірі 60 000 грн. Відповідно до інформації з банку сплачена сума за кредитом становить 73 998 грн. 52 коп.( а.с. 2-5, т.2). Представник позивачки в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив, що кредит був взятий [PERSON] на потреби сімї. Верховний Суд України у своїй правовій позиції у справі № 6-486цс 16 зробив наступні висновки: «Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.» Таким чином, оскільки кредитний договір був укладений [PERSON] в інтересах сімї, апеляційний суд вважає, що у позивачки [PERSON] виник солідарний з відповідачем обовязок по його поверненню та сплати відсотків за користування ним, а тому суд першої інстанції обґрунтовано з врахуванням положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України задовольнив зустрічний позов в цій частині. Між тим, не можна погодитися з висновком суду про відмову в поділі майна, що встановлене в квартирі [ADDRESS], в частині поділу ролет на гараж і компютера та в частині поділу побутового майна. Так, 26 липня 2017 року відповідач [PERSON] подав до суду першої інстанції заяву в якій погодився з вартістю майна, яке вказала позивачка у своїй позовній заяві (том 2 а.с. 165). 26 липня 2017 року до суду подав заяву і представник позивачки [PERSON] в якій так само погодився із вартістю майна, зазначеному в зустрічному позові (том 2 а.с. 166). Згідно із частиною першою статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, виходячи із повноважень представника позивачки (том 1 а.с. 30, том 2 а.с. 86) та вимог закону, апеляційний суд вважає,що сторони визнавши вартість переліченого у позовах майна, фактично визнали й його існування на момент поділу та факти його придбання за час спільного сімейного проживання, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню, а зазначене майно поділу. Враховуючи, що встановлені в квартирі [ADDRESS] опалення вартістю 15 000 грн., вісім пластикових вікон вартістю 10 000 грн., нова покрівля вартістю 10 000 грн., сайдинг вартістю 10 000 грн., кований паркан і ворота на подвір'ї вартістю 10 000 грн., дворова плитка вартістю 15 000 грн., гіпсокартон вартістю 15 000 грн., кахель у ванній та кухні вартістю 8 000 грн., камін вартістю 5 000 грн., душова кабіна вартістю 5 000 грн., унітаз вартістю 5 000 грн., четверо кімнатних дверей вартістю 6 000 грн., вхідні пластикові двері вартістю 5 000 грн., тепла підлога і ламінат вартістю 5 000 грн. та ролети на гараж вартістю 10 000 грн. на загальну суму 134 000 грн. є невідємною частиною будинку, а компютер вартістю 10 000 грн. залишився у відповідача, апеляційний суд вважає, що право власності на це майно необхідно визнати за відповідачем [PERSON] та стягнути з нього на користь позивачки ? частину його вартості на загальну суму 72 000 грн. З тих самих підстав підлягає задоволенню і зустрічний позов в частині поділу побутового майна і, оскільки судом першої інстанції встановлено, що воно знаходиться у позивачки, за нею необхідно визнати право власності на: бойлер вартістю 3 000 грн., стінку вартістю 6 000 грн., холодильник вартістю 5 000 грн., мякі меблі вартістю 4 500 грн. та телевізор вартістю 2 500 грн. на загальну суму 21 000 грн., стягнувши з неї на користь відповідача ? частину його вартості. Не можна погодитися також і з висновком суду першої інстанції щодо визнання автомобіля RENAULT MEGANE SCENIK, державний номер [NUMBER], особистою приватною власністю відповідача як набуте після припинення шлюбних відносин. Так, судом встановлено, що спірний транспортний засіб був придбаний [PERSON] 04 вересня 2011 року (а.с.47, т.2). Задовольняючи зустрічний позов в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що шлюбні відносини між сторонами припинені з червня 2011 року і цей факт встановлений рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 04 вересня 2013 року яким розірвано шлюб між [PERSON] і [PERSON] Як вбачається з тексту заочного рішення Волноваського районного суду Донецької області від 04 вересня 2013 року, момент припинення шлюбних відносин вказав в своїй позовній заяві [PERSON], а суд при ухваленні рішення лише встановив факт їх припинення. Крім того, [PERSON] в судове засідання не зявилася та пояснень щодо часу припинення шлюбних відносин не давала. Таким чином, суд першої інстанції в цій справі помилково вважав встановленим факт припинення шлюбних відносин сторін з червня 2011 року і оскільки належних та допустимих доказів цьому відповідачем суду надано не було, апеляційний суд вважає, що шлюбні відносини припинені між сторонами після ухвалення судового рішення про розірвання їх шлюбу. Відтак придбаний відповідачем автомобіль є спільним сумісним майном подружжя і підлягає поділу між сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. (ст. 70 СК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України). Крім того, у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, оскільки спірний автомобіль є неподільною річчю, жодна із сторін не вчинила зазначені дій, апеляційний суд вважає, що за кожною стороною необхідно визнати право власності на це майно по ? частці за кожним.

Outcome: partial