Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-13 00:00:00

У червні 2015 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком № 319а, який розташований на вул. Леніна в с. Пересадівка Жовтневого району Миколаївської області. В обґрунтування своєї вимоги вказувала наступне. У її власності знаходиться зазначений будинок, в якому також зареєстрований, хоча і не проживає, колишній чоловік її дочки. Дана обставина заважає їй в повній мірі користуватися та розпоряджатися власним будинком. Посилаючись на те, що відповідач добровільно не проживає в належному їй на праві власності будинку, не несе витрат на його утримання, тому просила позбавити його права користування будинком. В судове засідання позивачка не зявилася, про його час та місце була повідомлена належним чином, надала заяву з проханням розглядати справу без її участі, а позов задовольнити. Відповідач до суду не зявився, про його час та місце був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. Суд, вважаючи за можливе розглянути справу без участі сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, прийшов до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Будинок № 319а по вул. Леніна в с. Пересадівка Жовтневого району Миколаївської області належить позивачці на праві приватної власності. Він був купленим нею 17 травня 2004 року у громадянина [PERSON] за письмовим договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Жовтневого нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] В той же час, в її будинку зареєстрований колишній чоловік доньки громадянин [PERSON], який в ньому не проживає більше року. Наявність такої реєстрації позбавляє позивачку як власницю будинку належним чином ним володіти та розпоряджатися. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, згідно з вимогами ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На час виникнення спірних правовідносин діяли норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України 2003 року, Житлового кодексу України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Проте відповідач не має права власності на будинок або на його частку, в ньому добровільно не мешкає, і не є членом сімї власниці, тому позовні вимоги останньої законні та обґрунтовані і підлягають задоволенню. Посилання нею в позові на положення ст. 71 ЖК України, які регулюють правовідносини з наймачем житла, і не підлягають застосуванню до правовідносин, встановлених судом між сторонами в цій справі, не впливає на вірність вирішення заявленого позову, оскільки підставами позову є, власне не сама норма матеріального закону, а фактичні обставини, які зазначає позивач і з якими закон пов'язує виникнення встановлених, нормою матеріального права, певних правових наслідків. З позову [PERSON] вбачається, що вона звернулася до суду саме за захистом свого порушеного права власності, тому для його захисту підлягають застосуванню саме виписані вище норми права. Вимоги позову про покладення на орган владних повноважень зняти відповідача з реєстраційного обліку по її будинку задоволенню не підлягають, оскільки такий орган не є стороною у справі, а точніше не залучений позивачкою відповідачем, а суд, виходячи з положень ст. 33 ЦПК України, самостійно це зробити не вправі. Враховуючи викладене,

Outcome: approved