Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

У травні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що видавництво «Полтавський літератор» на основі усних домовленостей з автором у січні-лютому 1994 року видало його книжку «Розшук злочинця припинити», тиражем 10 000 примірників. Протягом наступних кількох років видавництво реалізовувало вказану книжку за ціною 10 гривень за примірник і вище, проте автор грошову винагороду за використання свого твору не отримував. Просив стягнути з видавництва «Полтавський літератор» авторську винагороду у сумі 30 000 грн., втрачену вигоду у сумі невиплаченого гонорару 30 000 грн. та відшкодування моральної шкоди у сумі 30 000 грн. Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 липня 2014 року у позові відмовлено. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права і ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Апелянт просив розгляд справи провести за його відсутності. Представник відповідача факт видання книги заперечував, обставини, на які посилався позивач в обґрунтування позовних вимог не визнає. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання підлягає частковому задоволенню. Виходячи з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. У п. 11 абз. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Між тим, відмовляючи у позові, місцевий суд у мотивувальній частині рішення зазначив як про недоведеність у цілому позовних вимог, так і виходив з пропуску позивачем передбаченого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, що прямо суперечить вищевказаним роз'ясненням Верховного Суду України. Вирішуючи питання щодо законодавства, яке підлягає застосуванню при вирішення спірних питань, апеляційний суд виходить з наступного. Позивач стверджує, що книжка «Розшук злочинця припинити» за його авторства була опублікована у січні-лютому 1994 року, на підтвердження чого надав до суду примірник книжки, підписаної до друку 12.01.94 року. Закон України «Про авторське право і суміжні права» від 23.12.93 № 3792-XII, на який посилається [PERSON] у своїй позовній заяві, набув чинності з 23.02.94 року. На підставі Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу Української РСР» від 4.02.94 року №3942-XII, який набрав чинності з 30.03.94 року, з редакції ЦК Української РСР виключені положення ст. ст. 473 - 513. З урахуванням того, що закон не має зворотної дії в часі, при вирішенню спору слід керуватися положеннями ЦК Української РСР, у редакції, що діяла до набуття чинності Законом України №3942-XII. Статтею 501 ЦК Української РСР, чинної на момент видання книги, визначає, що до авторських договорів про передачу твору для використання належить, зокрема, договір про видання або перевидання твору в оригіналі (видавничий договір) Відповідно до абз 1 ст. 502 ЦК Української РСР, чинної на момент видання книги, авторський договір повинен бути укладений у письмовій формі (стаття 46 цього Кодексу). Представники відповідача заперечують сам факт, що видавництво «Полтавський літератор» (правонаступник ОДГВ «Полтавський літератор») видавало книгу «Розшук злочинця припинити» за авторства [PERSON], оскільки у видавництві відсутні будь-які документи, пов'язані з її публікацією, зокрема, ескізи (макети) чи інші документи, пов'язані з розробкою та видавництвом книги. Зазначають, що ОДГВ «Полтавський літератор» у період ймовірного опублікування книги було державною установою, тому будь-яке видання літературних творів без укладення авторського договору, без ведення бухгалтерської документації, листування, чи товарно-транспортних накладних, - виключається. Крім того, пояснили суду, що згідно відомостей, які зазначені у книзі «Розшук злочинця припинити», друк книжки здійснювався у Кременчуцькій міській друкарні. [PERSON] в той час працював на посаді начальника Управління преси та інформації Полтавської облдержадміністрації, тому у його підпорядкуванні перебували друкарні області, а тому підлегла типографія за його вказівкою видавництвом могла зазначити будь-яку юридичну особу. Сам [PERSON] у абз. 2 позовної заяви стверджує про існування з видавництвом лише усних домовленостей на видання книги. З огляду на вимоги ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом абз. 1 ст. 46 ЦК Української РСР 1963 року, недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність. Згідно довідки від 14.05.15 року №14/05-01 видавництва «Полтавський літератор», у архіві видавництва немає жодних документів, які б свідчили про видання саме у видавництві «Полтавський літератор» книги [PERSON] «Розшук злочинця припинити». На запит апеляційного суду, Державний архів Полтавської області повідомив, що документи видавництва «Полтавський літератор» на зберігання до державного архіву не передавались. Таким чином, у справі відсутні переконливі докази на підтвердження того, що ОДГВ «Полтавський літератор» (правонаступник - видавництво «Полтавський літератор») видавало книжку «Розшук злочинця припинити», автором якої є [PERSON], та замовляло її тиражування в Кременчуцькій міській друкарні. Твердження апелянта, що книжка його авторства реалізовувалась продажем за ціною першого тиражу 10 грн. (вирахуваної за середньою, з його слів, вартістю 5-15 грн.), також не заслуговує на увагу, ураховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України), так і загальновідомого факту введення в обіг гривні лише восени 1996 року, на підставі Указу Президента «Про грошову реформу в Україні». Частина 2 ст. 203 ЦК Української РСР передбачає, що під збитками розуміються витрати, зроблені кредитором, втрата або пошкодження його майна, а також не одержані кредитором доходи, які він одержав би, якби зобов'язання було виконано боржником. Відповідно до ч. 1 ст. 440-1 ЦК Українського РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Таким чином, відшкодування втраченої вигоди (не одержані кредитором доходи) та моральної шкоди може мати місце лише у випадку, якщо право особи є порушеним. Разом з тим, у даній справі позивачем не доведено наявності підстав для виплати авторської винагороди чи існування порушення відповідачем його авторського права. Твердження апелянта, що відповідач «шахрайські видурив його (детективний твір)… й видав пристойним тиражем… без письмової згоди автора, про необхідність якої знав», не знаходить свого належного підтвердження у матеріалах справи. У доводах апеляційної скарги [PERSON] також посилається на те, що строк позовної давності ним не пропущено, що не є тією обставиною, яка заслуговує на увагу, оскільки позов є недоведеним, що є самостійною підставою для відмови у його задоволенні. За таких обставин, рішення місцевого суду ухвалено з порушенням положень матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню, з ухваленням нового, яким у позові слід відмовити за недоведеністю.

Outcome: partial