Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

У червні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], за участю третьої особи Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, по якому просив: -визнати недійсним усиновлення [PERSON] неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], встановлене рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 17.06.2014 року у справі № 522/9586/14-ц. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 17 червня 2014 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено рішення (справа № 522/9586/14-ц), яким було встановлено факт усиновлення неповнолітньої дитини [PERSON] усиновлювачем [PERSON]. Проте, позивач вважає, що вказане рішення прийняте з грубим порушенням норм матеріального права. А саме, судом не отримано згоди батька дитини - [PERSON] на усиновлення його дочки, у зв'язку з чим, на думку позивача, усиновлення є недійсним. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, згідно якої, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, щодо заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, заяв та клопотань про розгляд справи за її відсутності до суду не надавала та не заявляла. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, згідно якої, просив розглядати справу за його відсутності, позовну заяву підтримав та просив прийняти рішення з урахуванням прав та інтересів дитини. Неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України, у порядку ст. ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. За наявності умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, та оскільки позивач не заперечує щодо заочного вирішення справи, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 17 червня 2014 року Приморським районним судом м.Одеси було постановлено рішення (справа № 522/9586/14-ц), яким було встановлено факт усиновлення неповнолітньої дитини [PERSON] усиновлювачем [PERSON]. Відповідно до вимог ст.217 Сімейного кодексу України, усиновлення дитини здійснюється за вільною згодою її батьків, яка має бути безумовною. Письмова згода батьків на усиновлення засвідчується нотаріусом. Статтею 219 Сімейного кодексу України передбачено вичерпний перелік підстав, коли усиновлення провадиться без згоди батьків (якщо вони невідомі; визнані безвісно відсутніми; визнані недієздатними; позбавлені батьківських прав щодо дитини, яка усиновлюється; протягом двох місяців після народження дитини не забрали її на виховання до себе в сім'ю та запис про них у книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до статті 135 СК України). Згідно з вимогами ст.236 Сімейного кодексу України, усиновлення визнається недійсним за рішенням суду, якщо воно було проведене без згоди дитини та батьків, якщо така згода була необхідною; якщо усиновлювач не бажав настання прав та обов'язків, які виникають у результаті усиновлення (фіктивне усиновлення); якщо воно було проведене на підставі підроблених документів; у разі відсутності згоди на усиновлення осіб, зазначених у статтях 220-222 цього Кодексу; якщо одним із подружжя усиновлена дитина другого з подружжя, якщо буде встановлено, що на момент усиновлення другий із подружжя не мав наміру продовжувати з ним шлюбні відносини. У рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 17.06.2014 року про встановлення факту усиновлення вказано, що рідного батька дитини було позбавлено батьківських прав рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 06.02.2014 року. Вказане рішення 10.04.2014 року було оскаржене [PERSON] до Апеляційного суду Одеської області, що вказує на те, що рідний батько дитини був незгодний з позбавленням його батьківських прав та згоди на усиновлення не надавав. Апеляційним судом Одеської області було постановлено Ухвалу у вказаній справі (про позбавлення [PERSON] батьківських прав) 10.07.2014 року, тобто, на момент ухвалення Приморським районним судом м.Одеси рішення про усиновлення дитини - 17.06.2014 року, рідний батько не був позбавлений батьківських прав і відповідно до вимог закону його згода на усиновлення його неповнолітньої дочки була обов'язковою. Відповідно до ст.240 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення чи визнання його недійсним мають батьки, усиновлювач, опікун, піклувальник, орган опіки та піклування, прокурор, а також усиновлена дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч.6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», вирішуючи заяву по суті, суд зобов'язаний перевірити наявність передбачених законом підстав для усиновлення, зокрема, чи дали батьки дитини згоду на це. У частині 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при ргзтляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зазначено, що, відповідно до ч.1, 2 ст.236 СК України, суд обов'язково визнає усиновлення недійсним, якщо воно боло здійснене без згоди дитини і батьків, яка була необхідна, або якщо усиновлювач не бажав настання прав та обов'язків, що виникають унаслідок усиновлення (фіктивне усиновлення). Положення про обов'язкову згоду батьків на усиновлення дитини закріплено також частиною 1 ст.5 Європейської конвенції «Про усиновлення дітей (переглянутої)», яку було ратифіковано 15.02.2011 року Законом України № 3017-VI. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що Держави-учасниці дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в основних інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У відповідності зі ст. 237 СК України усиновлення, визнане недійсним, анулюється з моменту його здійснення, у разі визнання усиновлення недійсним припиняються права та обов'язки, які виникли раніше і встановлені законом для усиновлювача, його родичів та усиновленої дитини, відновлюються права та обов'язки між дитиною, її батьками та іншими родичами за походженням, відновлюються прізвище, ім'я та по батькові дитини, які вона мала до усиновлення. Оскільки не було надано згоди батька дитини - [PERSON] на усиновлення його малолітньої доньки [PERSON], 24.06.2008 року, то у відповідності до положень ст. 236 СК України, усиновлення визнається недійсним, у зв'язку з чим, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved