Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

У червні 2013 року заступник прокурора м.Києва звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з цивільним позовом, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, поставлено питання про визнання права комунальної власності в особі Шевченківської районної у м.Києві ради на нежилі приміщення з №1 по №10 (групи приміщень №19) (в літ. А) загальною площею 116,10 кв.м. за адресою: [ADDRESS]; витребування від відповідача [PERSON] у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежилих приміщень №1 по №10 (групи приміщень №19) (в літ. А) загальною площею 116,10 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що спірні приміщення були реалізовані на аукціоні, на підставі результатів якого 20.10.2010 року було укладено договір купівлі-продажу вказаних приміщень із [PERSON], та за актом прийому-передачі спірні приміщення були передані останній. Рішенням господарського суду м.Києва від 11.09.2012 року у справі №18/341 визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 20.10.2010 року та зобов'язано [PERSON] повернути у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради спірні нежилі приміщення. Вказаним рішення було установлено, що спірне майно реалізовано за відсутності рецензованого органом державної влади або органом місцевого самоврядування акта оцінки майна та за заниженою ціною, чим спричинено шкоду інтересам держави. Водночас, [PERSON] відчужила спірні нежилі приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 18.05.2012 року із [PERSON], у зв'язку з чим постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.01.2013 р. у справі №18/341 було скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2012 року в частині зобов'язання [PERSON] повернути приміщення. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. За таких обставин, посилаючись на те, що оскільки рішення про продаж нежилих приміщень за заниженою ціною Шевченківською районною в м.Києві радою не приймалося, це свідчить про відсутність належного волевиявлення первісного власника майна. Тому, оскільки за рішенням суду договір купівлі-продажу нежилих приміщень визнано недійсним, вказані обставини є підставою для висновку про вибуття майна проти волі її власника, тому відповідно до вимог закону спірні приміщення підлягають витребуванню у теперішнього власника приміщень (відповідач [PERSON] набув право власності на спірні приміщення на підставі рішення суду у справі №2610/15098/2012 за рахунок іпотечного договору із [PERSON]) у відповідності з приписами статті 388 ЦК України. В судовому засіданні представник прокуратури позов підтримав з підстав, викладених в ньому, з урахуванням висновків суду касаційної інстанції в ухвалі від 18 березня 2015 року, просив задовольнити позов повністю. Представники КМР та Управління з питань комунального майна Шевченківської райради у м.Києві позов прокурора підтримали. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував повністю. В обґрунтування заперечень зазначено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.07.2012 року у справі №2610/15098/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] визнано дійсним договір іпотеки, укладений 01.06.2012 року між [PERSON] та [PERSON] стосовно нежилих приміщень з №1 по №10 (групи приміщень №19 (в літ. А) загальною площею 116,10 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS], які належать іпотекодавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.05.2012 року; визнано за [PERSON] право власності на вищевказані нежилі приміщення. Вказував на те, що недійсність правочину, на виконання якого було передано спірне майно [PERSON] 20.10.2010 року, не свідчить про те, що вибуття цього майна із володіння Шевченківської районної в м.Києві ради відбулось поза волі останньої. Крім того, представник відповідача звертав увагу на те, що за час розгляду господарським судом справи №18/341, тобто до набрання чинності рішенням про визнання недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 20.10.2010 року, вищевказане спірне майно декілька разів переходило за відплатними договорами до інших осіб (добросовісних набувачів), у т.ч. правомірно перейшло до відповідача [PERSON] Справа неодноразово переглядалась судовими інстанціями. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.02.2014 року в позові відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12.06.2014 року рішення суду першої інстанції змінено в частині правового обґрунтування підстав для відмови у позові. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.09.2014 року рішення апеляційного суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 11.02.2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.09.2014 року скасовано і направлено справу на новий касаційний розгляд. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.03.2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.02.2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 12.06.2014 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції, судова колегія касаційної інстанції вказала на необхідність звернення уваги на те, що нерухоме майно, яке є предметом даного спору, було предметом спору про визнання дійсним договору іпотеки та визнання права власності на нього, проте дійсний власник не був стороною зазначеного правочину та не був учасником вищезазначеного судового розгляду. Крім того, в межах судового процесу про визнання дійсним договору іпотеки не відбулося примусового вилучення майна у дійсного власника з подальшим його продажем в порядку виконання судового рішення, а також не ухвалювались рішення щодо припинення права власності на підставі ст. 346 ЦК України. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Шевченківської районної у м. Києві ради VIII сесії V скликання від 29.09.2009 року №736 «Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва» включено до переліку об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні у т.ч. нежитлове приміщення площею 121,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Господарського суду м.Києва від 22.06.2010 року у справі №30/165 зобов'язано Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради виконати рішення Шевченківської районної у м. Києві ради №736 від 29.09.2009 року шляхом проведення приватизації через продаж на аукціоні приміщення за адресою: [ADDRESS], загальною площею 121,1 кв. м.; визнано за територіальною громадою Шевченківського району міста Києва в особі Шевченківської районної у м. Києві ради право власності на нежилі приміщення з №1 по №10 (групи приміщень №19) в літ. А за адресою: [ADDRESS], загальною площею 116,10 кв. м. 20.10.2010 року Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради в особі в.о. начальника управління Дударенко А.М. (далі - Продавець) та [PERSON] (далі - Покупець) укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні. За даним договором Продавець передав у власність Покупця нежилі приміщення з №1 по №10 (групи приміщень №19) загальною площею 116,10 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Факт передачі об'єкту договору купівлі-продажу [PERSON] підтверджується актом прийому-передачі приміщення від 22.10.2010 року. В подальшому, 18.05.2012 року на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень [PERSON] продала спірні нежилі приміщення [PERSON] В свою чергу, 01.06.2012 року між [PERSON] (Іпотекодавець) та [PERSON] (Іпотекодержатель) було укладено в простій письмовій формі договір іпотеки нежилих приміщень з №1 по №10 (групи приміщень №19 (в літ. А) заг. пл. 116,10 кв.м.; розташовані за адресою: [ADDRESS], які належать Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу №630 від 18.05.2012 року. На підставі вищевказаного договору іпотеки, в порядку реалізації вказаного права на задоволення своїх вимог по договору позики за рахунок предмета іпотеки, Іпотекодавець передав у власність Іпотекодержателя нежилі приміщення з №1 по №10 (групи приміщень №19 (в літ. А) заг. пл. 116,10 кв.м.; розташовані за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.07.2012 року у справі №2610/15098/2012 визнано дійсним договір іпотеки, укладений 01.06.2012 року між [PERSON] та [PERSON] стосовно нежилих приміщень з №1 по №10 (групи приміщень №19 (в літ. А) загальною площею 116,10 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS], які належать Іпотекодавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.05.2012 року; визнано за [PERSON] право власності на вищевказані нежилі приміщення. Разом з тим, рішенням Господарського суду м.Києва від 11.09.2012 року у справі №18/341 за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави, територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради до Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради; Шевченківської районної у м. Києві ради; [PERSON], 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Науково-дослідний центр судової експертизи з питань інтелектуальної власності, про визнання договорів недійсними, визнання права власності та повернення майна було частково задоволено позовні вимоги та визнано недійсним з моменту укладення договір від 20.10.2010 року купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні, загальною площею 116,1 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради та [PERSON]; зобов'язано [PERSON] повернути у комунальну власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення з №1 по №10 (групи приміщень №19) (в літ. А) загальною площею 116,1 кв. м., розташоване за адресою: [ADDRESS]. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.01.2013 року рішення Господарського суду м.Києва від 11.09.2012 року у справі №18/341 було скасовано частково, а саме: відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання [PERSON] повернути у комунальну власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради вищевказані нежитлові приміщення, оскільки в той час право власності на майно перейшло від [PERSON] до [PERSON] В іншій частині рішення суду першої інстанції у справі №18/341 залишено без змін. З наявних у матеріалах справи копій судових рішень вбачається, що органу, який представляє територіальну громаду м.Києва (Шевченківській районній у м.Києві раді, Київській міській раді) не було нічого відомо про розгляд Шевченківським районним судом м.Києва справи №2610/15098/2012, предметом якої є визнання права власності на спірні приміщення за договором іпотеки за [PERSON], і вона не була залучена до участі у даній справі. За таких обставин, суд погоджується з доводами прокурора, що з огляду на постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.01.2013 року у справі №18/341, право власності на нежитлове приміщення з №1 по №10 (групи приміщень №19) (в літ. А) загальною площею 116,1 кв. м., розташоване за адресою: [ADDRESS], вибуло зі складу майна територіальної громади м.Києва, поза її волею та без належних правових підстав. А отже, оскільки на сьогоднішній день набувшим чинності рішенням суду у справі №18/341, визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні від 20.10.2010 року, тому суд дійшов висновку, що є всі підстави для визнання за територіальною громадою м.Києва права власності на спірні нежитлові приміщення. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно п.п. 21, 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. Слід також відмітити, що у відповідності до ч.1 ст.216 ЦК України, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином, подальший перехід права власності на спірні приміщення від [PERSON] до [PERSON], а згодом і до [PERSON] не можна вважати законним, що підтверджено, зокрема і в ході вирішення адміністративної справи №2а-16854/12/2670 за позовом [PERSON] до Київської міської ради, 3-ті особи без самостійних вимог на предмет спору - Департамент комунальної власності м.Києва виконавчого органу КМР, Шевченківська районна в м.Києві державна адміністрація, про визнання протиправним та нечинним рішення КМР від 02.12.2010 року про затвердження переліку об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні (рішення стосовно спірних приміщень). У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Оскільки між територіальною громадою м.Києва та нинішнім володільцем спірних приміщень [PERSON] існують речово-правові відносини щодо права на спірні нежилі приміщення, а тому і належним способом захисту є відповідний цим правовідносинам речово-правовий - витребування майна (ст.ст. 387, 388 ЦПК України). Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, що знайшли своє підтвердження в ході розгляду справ: №18/341, №2610/15098/2012, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про витребування від [PERSON] у комунальну власність територіальної громади м.Києва нежилих приміщень з №1 по №10 (групи приміщень №19) (в літ. А) загальною площею 116, 10 кв.м за адресою: [ADDRESS].

Outcome: approved