Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

У червні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Старлінг Трейд» про визнання недійсним договору позики та застосування наслідків недійсності правочину. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 грудня 2014 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач надав товариству в позику грошові кошти у сумі 1279257,75 грн. Позивач зазначає, що даний договір суперечить вимогам законодавства, а саме: ч. 3 ст. 238 ЦК України, про що позивачу було роз'яснено вже після укладення правочину. Вказане, на думку позивача, є підставою для визнання правочину недійсним. За таких обставин, позивач просить визнати недійсним договір позики (поворотної фінансової допомоги) від 25 грудня 2015 року № 25/12, в порядку застосування наслідків недійсності правочину стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 1279257,75 грн. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити позов. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили суд відмовити у задоволенні позову. Зазначили, що [PERSON] до середини січня 2015 року був директором ТОВ «Старлінг Трейд», з метою поповнення обігових коштів та повернення кредитів, отриманих товариством від банків, був укладений оспорюваний правочин. Однак, у договорі було визначено строк повернення позики до 24 грудня 2015 року, такий строк було одноосібно змінено позивачем до 12 січня 2015 року шляхом підписання додаткової угоди. Позивач зловживає своїм правом, оскільки в укладенні додаткової угоди немає жодного сенсу, строк повернення позики, визначений одноособово позивачем, є вкрай невигідним для товариства. Разом з тим, представники відповідача підтвердили, що сума позики була отримана товариством. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 25 грудня 2014 року між [PERSON] та ТОВ «Старлінг Трейд» укладено договір позики (поворотної фінансової допомоги) від 25 грудня 2014 року № 25/12, за умовами якого позивач зобов'язався надати товариству безвідсоткову позику (поворотну фінансову допомогу) у сумі 1500000 грн., строком до 24 грудня 2015 року. До вказаного договору укладено додаткова угода № 1 від 29 грудня 2014 року, за змістом якої змінено строк повернення та розмір позики. Договір укладений в письмовій формі та підписаний [PERSON] від імені кредитора та [PERSON] як директором ТОВ «Старлінг Трейд», від імені позичальника. У відповідності до положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилами ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як убачається з матеріалів справи, позивач є учасником ТОВ «Старлінг Трейд» та до 14 січня 2015 року займав посаду директора товариства. Між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі укладеного договору позики. Позивач виконав свої зобов'язання перерахував на користь товариства позику у сумі 1279257,75 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 25 грудня 2014 року та не заперечувалося представниками відповідача. При укладенні договору позики були допущені порушення вимог статті 238 ЦК України, оскільки [PERSON] як директор товариства вчинив правочин у своїх власних інтересах. Відтак, оспорюваний позивачем правочин є недійсним та не створює юридичних наслідків для сторін. За приписами ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Таким чином, отримані на підставі вказаного договору позики грошові кошти підлягають поверненню товариством на користь позивача. Суд звертає увагу, що не можуть бути застосовані під час вирішення даної справи посилання представника відповідача на положення ч. 3 ст. 13 ЦК України, відповідно до якоїне допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, з огляду на наступне. Судом не встановлено, що під час укладення оспорюваного правочину позивачем було вчинено дії з наміром завдати шкоди підприємству, навпаки представник відповідача Шпак О.М. зазначив, що станом на кінець грудня 2014 року грошові кошти були необхідні товариству для розрахунку за кредитними договорами. Що стосується в подальшому укладення додаткової угоди до договору, за умовами якої змінено строк повернення позикових коштів, то така додаткова угода не спричинює юридичних наслідків для сторін, оскільки основний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи вищенаведене, суд вирішує визнати недійсним договір позики (поворотної фінансової допомоги) № 25/12 від 25 грудня 2014 року, в порядку застосування наслідків недійсності правочину стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 1279257,75 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з квитанцією від 14 травня 2015 року позивачем сплачено судовий збір у сумі 243,60 грн. (а.с. 90) В якості надання доказів сплати судового збору у сумі 3654 грн. позивач посилається на квитанцію від 19 січня 2015 року № QS02372601, однак ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року [PERSON] повернуто сплачений ним судовий збір на підставі вищенаведеної квитанції. Ухвала набрала законної сили. (а.с. 81-82, 109) Отже, у матеріалах справи відсутні докази документального підтвердження сплати судового збору на суму 3654 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд ухвалює стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 243,60 грн., а також стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 3654 грн.

Outcome: approved