Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

У червні 2016 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 11.11.2015 року між ним та відповідачем укладено договір позики на суму 13000,00 грн.. Відповідач зобовязався повернути йому борг до 01.01.2016 року. Втім відповідач повернув лише 8000,00 грн. Оскільки на теперішній час кошти за договорм повністю не повернуті відповідачем, заборгованість становить 5000,00 грн., тому просить стягнути з нього цю суму заборгованості, три проценти річних в сумі 67,81 грн. за період з 01.01.2016 року по 13.06.2016 року, інфляційні нарахування в сумі 252,70 грн. за період з 01.01.2016 року по 31.05.2016 року та судові витрати. Позивач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник позивача подав до суду письмову заяву з проханням проводити розгляд справи у його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи та вказав про підтримання позовних вимог. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про спірні правовідносини сторін, а тому за письмовою згодою позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів згідно статей 224-226 ЦПК України та у відсутності сторін відповідно до вимог статей 158, 169 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовпідлягає задоволенню з наступних підстав.\- Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) предає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені в договорі. Судом встановлено, що 11.11.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики (безвідсоткової), згідно якого позивач передав у позику відповідачеві грошові кошти в сумі 13000,00 грн., які відповідач зобовязався повернути позивачу у строк до 01.01.2016 року, що підтверджується самим договором та письмовою розпискою про отримання позики від 11.11.2015 року (а.с. 3-5). Однак, як зазначено позивачем у позовній заяві, боржник повернув йому лише 8000,00 грн., у звязку з чим залишок неповернутої суми коштів становить 5000,00 грн. 11.06.2016 року позивачем було направлено відповідачу письмову вимогу про повернення заборгованості (а.с. 7). Проте умови договору позики щодо повернення грошових коштів відповідачем до теперішнього часу не виконано, оскільки ним не надано суду доказів повернення позивачу всієї суми грошових коштів за договором. Враховуючи обґрунтованість позовних вимог, сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 5000,00 грн. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час\~прострочення, а також три\~проценти\~річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений\~договором\~або законом. За наведених обставин суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 67,81 грн. за період з 01.01.2016 року по 13.06.2016 року, інфляційних нарахувань у сумі 252,70 грн. за період з 01.01.2016 року по 31.05.2016 року, з розрахунком яких суд погоджується (а.с. 8, 9), так як внаслідок неповернення частини грошових коштів, отриманих у позику, відповідач прострочив виконання грошового зобовязання за вказаний період. Тому на нього має бути покладена цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобовязання, яка передбачена ст. 625 ЦК України у виді сплати трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних нарахувань. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи викладене,

Outcome: approved