Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

У травні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], реєстраційна служба Ворошиловського районного управління юстиції у м. Донецьку про визнання незаконними і скасування державної реєстрації та визнання недійним договору дарування. Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 10 жовтня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково: визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS], видане 14 квітня 2013 року на ім'я [PERSON] реєстраційною службою Ворошиловського районного управління юстиції м. Донецька за № 2401075; визнано незаконним та скасовано запис №2401104 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS], здійснену державним реєстратором реєстраційної служби Ворошиловського районного управління юстиції м. Донецька в державному реєстрі майнових права на нерухоме майно від 14 квітня 2013 року, номер запису про право власності 657646, дата державної реєстрації - 14 квітня 2013 року, реєстраційний номер об'єкту нерухомості - 41185414101; визнано недійсним з моменту укладання договір дарування спірної квартири, укладений 26 квітня 2013 року між [PERSON], від імені якого діяла [PERSON], і [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] 26 квітня 2013 року і зареєстрований в реєстрі за №958; визнано незаконним та скасовано запис про державну реєстрацію права власності №813668 за [PERSON] на спірну квартиру, здійснений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] 26 квітня 2013 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомості - 41185414101. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON], яка діє в інтересах відповідача по справі [PERSON], посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалено з урахуванням неправильно встановленими обставинами, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження доказів та їх оцінки. Просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не було досліджено обставини державної реєстрації права власності на спірну квартиру квартири [ADDRESS], яку 14 квітня 2013 року здійснив державний реєстратор реєстраційної служби Ворошиловського районного управління юстиції в м. Донецьку на ім'я [PERSON] та не враховано, що саме з цього часу у [PERSON] виникло право розпоряджатись належною йому квартирою. Також вказує, що Судом першої інстанції помилково не було застосовано до виниклих правовідносин Закон України «Про кооперацію». Крім цього, посилалась, на те, що судом першої інстанції не було враховано, що при укладанні спірного договору дарування від 26 квітня 2013 року, позивачка надала свою згоду на його укладання. В судовому засіданні [PERSON], яка діє в інтересах відповідача по справі [PERSON], та відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки [PERSON] - [PERSON] просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином про час та місце розгляду справи. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, що з'явились, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 1983 року та проживали в [ADDRESS], яка на підставі довідки Житлово-будівельного кооперативу №1«Новый быт» м. Донецька про виплату паю, виданої 16 листопада 1995 року за №005 та зареєстрованої в КП БТІ м. Донецька 23 листопада 1995 року за №42д/к-148, належала на праві власності [PERSON] Також, судом встановлено, що 24 жовтня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] безоплатно передав [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір було посвідчено державним нотаріусом Першої Донецької державної нотаріальної контори 24 жовтня 1996 року та зареєстрований в реєстрі за номером 8-696 (а.с. 6). Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] в частині визнання недійсними та скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності на нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS], видане 14 квітня 2013 року на ім'я [PERSON] та запису про державну реєстрацію права власності №813668 за [PERSON] на наведену квартиру, суд першої інстанції вірно виходив з того, що на час видачі свідоцтва про право власності від 14 квітня 2013 року на ім'я [PERSON], здійснення державної реєстрації прав власності на його ім'я та здійснення державної реєстрації права власності на спірну квартиру на ім'я [PERSON], власником спірної квартири була [PERSON] та дії по відчуженню належної ій квартири порушують її права. Однак, не можна погодитись з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування спірної квартири, укладеного 26 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] 26 квітня 2013 року і зареєстрований в реєстрі за №958 за наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Однак норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову власника майна про визнання недійсним правочину щодо відчуження цього майна третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. З матеріалів справи вбачається, що правочином з відчуження спірного майна, яке на праві власності з 1996 року належало [PERSON], є отримання відповідачем [PERSON] свідоцтва про реєстрацію права власності на спірну квартиру. Такий правочин відповідно до зазначених вище норм матеріального права визнано судом першої інстанції недійсним. Щодо вимог про визнання наступного правочину у вигляді укладання оспорюваного договору дарування від 26 квітня 2013 року недійсним, то такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки такий правочин було вчинено після недійсного правочину. Суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув, належним чином не перевірив наявності правових підстав для звернення [PERSON] з позовом про визнання недійсним договору дарування від 26 квітня 2013 року з огляду на те, що [PERSON] стороною вказаного договору не була, і дійшов до необґрунтованого висновку про те, що порушене право [PERSON] підлягає захисту шляхом пред'явлення позову про визнання договору дарування недійсним, не врахувавши при цьому, що права особи, яка не була стороною оспорюваного договору, можуть бути поновлені лише шляхом пред'явлення віндикаційного позову. Враховуючи вищенаведене, а також, те, що апеляційним судом встановлено порушення судом першої інстанції норм матеріального права в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 26 квітня 2013 року, то в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні цій частини позовних вимог. Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було перевірено державну реєстрацію права власності за [PERSON] спростовуються висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні. Щодо доводів апеляційної скарги про надання позивачкою [PERSON] згоди на укладання [PERSON] договору дарування від 26 квітня 2013 року з [PERSON], то вони не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції доказів на підтвердження цього сторонами надано не було, крім того, такий дозвіл, в разі його наявності, не матиме правових наслідків для вчинених правочинів. Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування рішення повністю.

Outcome: partial