Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що за рішенням суду з відповідача на її користь стягнуто заборгованість в розмірі 34\~352,20 грн. До цього часу рішення суду не виконано. Вказав, що за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин та не звільняє боржника від відповідальності за не виконання судового рішення. На підставі ст. 625 ЦК України відповідач має відшкодувати йому борг за період з 06 березня 2013 року по 28 лютого 2017 року з врахуванням індексу інфляції в розмірі 36\~459,16 грн. та три відсотки річних в розмірі 4\~198,47 грн. Просив суд стягнути з [PERSON] на її користь кошти: три відсотки річних в розмірі 4\~198,47 грн.; та інфляційні втрати в розмірі 36\~459,16 грн. за прострочення виконання зобовязання; судові витрати покласти на відповідача. У судове засідання позивач не зявився. Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. У судове засідання відповідач не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 06 березня 2013 року задоволено позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 34\~352,20 грн. З пояснень [PERSON], які містяться в позовній заяві, вбачається, що рішення суду не виконано відповідачем. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів та інших правочинів; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інших юридичних фактів. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. З положень ст. 625 ЦК України вбачається, що сфера її дії не обмежена лише договірними зобовязаннями. Дана норма встановлює правові наслідки невиконання грошового зобовязання, за яким одна сторона має сплатити іншій певну суму коштів. Так, відповідно до частини 2 зазначеної статті, у разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Дана позиція відображена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, за результатами розгляду якої Верховним Судом України було зроблено відповідний правовий висновок. Схожа позиція відображена й в ряді інших постанов Верховного Суду України, зокрема у постанові від 5 грудня 2011 року № 3-125гс11. З наявних в справі документів встановлено, що станом на 28 лютого 2017 року рішення суду не виконано, розмір боргу становить 34\~352,20 грн. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що таке зобовязання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобовязанням. Боржник зазначене грошове зобовязання не виконав, відтак у відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України має відшкодувати позивачу його інфляційні втрати та сплатити 3 % річних. Позивач у своєму позові розрахував та просив стягнути на його користь інфляційні втрати та 3 % річних за невиконання грошового зобовязання з часу ухвалення рішення суду про стягнення на його користь коштів з відповідача по час звернення до суду з даним позовом, а саме станом з 06 березня 2013 року по 28 лютого 2017 року, з розрахунку основного боргу в розмірі 34\~352,20 грн.: три відсотки річних в розмірі 4\~198,47 грн. та інфляційні втрати в розмірі 36\~459,16 грн. Дані розрахунки були перевірені судом, та приходить до висновку про їх відповідність та обґрунтованість. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи наведене, з відповідача слід стягнути витрати повязані зі сплатою судового збору в розмірі 640 грн., що підтверджується квитанцією від 26 квітня 2017 року. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved