Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-23 00:00:00

У травні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 1 157 200 гривень, 113 272 гривень процентів, 3% річних за прострочення виконання зобов'язання та судовий збір у розмірі 3 654 гривень. В подальшому позивачем подана заява про зменшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики 1 136 160 гривень, що еквівалентно 54 000 доларів США, проценти від суми позики у розмірі 113 373 гривень, що еквівалентно 5 383,65 доларів США та 3% річних за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 8 706,77 гривень, що еквівалентно 413,82 доларів США та судовий збір у розмірі 3 654 гривень. Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив про те, що між сторонами у справі укладено договір позики, за умовами якого позивач [PERSON] надав, а відповідач [PERSON] прийняла грошові кошти у розмірі 90 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 01 лютого 2015 року. Відповідач не повернув у повному обсязі грошові кошти у встановлений договором термін. У судове засідання позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутність та згоду на постановлення заочного рішення у справі. У судове засідання відповідач повторно не з'явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений судом у встановленому ст. ст. 74, 76 ЦПК України порядку. На підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України, за згодою представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної цивільної справи. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] (позикодавець) передав [PERSON] (позичальнику) грошові кошти у розмірі 90 000 доларів США з терміном повернення боргу до 01 лютого 2015 року, що підтверджується розпискою (а.с.4). Відповідно до вимог статей 1046,1047,1048,1049,1050 ЦК України: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач виконав свої зобов'язання частково, повернувши частину позики в розмірі 36 000 доларів США, що підтверджується розписками (а.с. 5, 6, 7, 8, 9, 10). Позичальник [PERSON] взяті на себе зобов'язання за вказаним договором позики щодо повернення грошових коштів в повному обсязі не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті, при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. В ході судового розгляду представник позивача наполягав на стягненні заборгованості за Договором позики у валюті зобов'язання з визначенням еквівалента на підставі офіційного курсу Національного банку України. Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув в повному обсязі суму позики, вимоги позивача щодо повернення суму позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування коштами, нарахованими на суму невиконаного зобов'язання, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Розрахунок процентів за користування коштами, наданий позивачем, відповідає положенням ст.1048 ЦК України, не спростований відповідачем, а тому може бути взятий судом до уваги. З огляду на викладене, з відповідача підлягають стягненню проценти за користування коштами в розмірі 113 272 гривень з визначенням еквіваленту в національній валюті за офіційним курсом НБУ на день постановлення рішення суду. Також, на думку суду, є обґрунтованими вимоги позивача щодо застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України і стягнення з відповідача 3 % річних від суми боргу, оскільки боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути 3 654 гривень судового збору.

Outcome: approved