Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~У червні 2019 року до суду звернулася [PERSON] з вказаним позовом до [PERSON] , Кременчуцької міської ради, виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, Автозаводської районної адміністрації виконавчого кабінету Кременчуцької міської ради про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні будинком. \~ \~ \~ \~Зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу частини будинку від 16.05.2003 р. серії ВАК № 6011726 їй та її дочці [PERSON] , яка у справі є третьою особою, в рівних долях (по ј у кожної) на праві приватної власності належить половина будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною житловою площею 79, 4 кв.м., розташованого на земельній ділянці розміром 590 кв.м. 24.06.2000 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, після чого позивачем було зареєстровано [PERSON] у будинку за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві спільної часткової власності позивачу та її дочці. 20.02.2019 р. рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука шлюб між подружжям було розірвано. [PERSON] вказала, що [PERSON] за вказаною адресою не проживає понад 5 років, участі в утриманні будинку не приймає. Просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні будинком шляхом зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] . Ухвалою судді від 08 липня 2019 року позовну заяву було залишено без руху (а.с.42). 24 липня 2019 року позивачем було надано заяву про усунення недоліків (а.с.44). Ухвалою судді від 12 вересня 2019 року було відкрито провадження у справі, залучено учасників справи та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 52). 02 січня 2020 року від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просила усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні будинком шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком за адресою: [ADDRESS] та зняття його з реєстрації місця проживання. Окрім того просила стягнути з [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4200 грн. та судовий збір у розмірі 768,40 коп. 03 березня 2020 року від представника позивача [PERSON] [PERSON] надійшли письмові пояснення, в яких останній акцентував увагу на тому, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20.02.2019 р., за яким було розірвано шлюб між позивачем сторонами, встановлено, що відповідач [PERSON] не проживав з позивачем у спірному будинку з жовтня 2013 року. Відповідач у добровільному порядку не бажає знятися з реєстрації. Ухвалою суду від 04 березня 2020 року було залучено у справі співвідповідачами Кременчуцьку міську раду, виконавчий комітет Кременчуцької міської ради, Автозаводську районну адміністрацію виконавчого комітету Кременчуцької міської ради (а.с. 128). У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не прибули. Позивач позов підтримала, просила справу розглядати за її відсутності та у відсутності його представника, про що надала письмову заяву (а.с. 194). Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув повторно з невідомих причин. Був належним чином повідомлений про час, дату та місце судових засідань шляхом надання оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, а також засобами рекомендованого поштового зв`язку. Про причини своєї неявки суд не повідомляв, відзив на позов не подавав Представники відповідачів - Кременчуцької міської ради, виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради у судове засідання не прибули, подали письмові заяви, відповідно до яких просили розглядати справу без участі їх представників, у вирішенні спору покладалися на розсуд суду. Третя особа [PERSON] у судове засідання не прибула, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала письмову заяві, відповідно до якої просила справу розглянути без її участі, позов підтримала. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. \~ \~ \~ \~Відповідно ч.1,2,4 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Судом достовірно встановлено, що позивачу [PERSON] та третій особі [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] )на підставі договору купівлі-продажу частини будинку від 16.05.2003 р. серії ВАК № 601726 на праві спільної часткової власності належить в рівних долях (по ј у кожної) Ѕ будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною житловою площею 79, 4 кв.м., розташованого на земельній ділянці розміром 590 кв.м. У згаданій квартирі є зареєстрованими [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітня [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с. 17). Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 20.02.2019 р. рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука було розірвано. Вказаним рішенням встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] припинили фактичні шлюбні відносини з жовтня 2013 року. Доказів щодо того, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу за рішенням суду, ведуть спільне господарство, проживають однією сім`єю із власником будинку і є членом його сім`ї суду надано не було. Отже, припинились обставини, які були підставою для встановлення сервітуту (перебування у зареєстрованому шлюбі відповідача [PERSON] з позивачем). Відповідач [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів на спростування позову та фактично визнала позов. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідача [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщення згідно ст. 406 ЦК України, оскільки не проживає у вказаному житловому приміщенні більше одного року. У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог стст.405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо іншого не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Щодо виселення колишніх членів сім`ї власника, то відповідно до стст.9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього кодексу. Передбачені стст.9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім`ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції, ст.319, чч.1, 2 ст.321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Такий висновок Верховний Суд зробив у справі №6-24089св06 (ухвала від 31.01.2007). Подібний у справі №6-20552св07 (рішення від 28.05.2008). Відповідно до ст.7 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-ІV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (стст.71, 72, 116, 156 ЖК; ст.405 ЦК). Зазначена правова позиція викладена в постанові ВС від 16.01.2012 (справа №6-57цс11). Суд також врахував правовий висновок ВССУ викладений в ухвалі від 09 листопада 2017 року за № 598/1718/16-ц та правову позицію ВСУ у справі № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року. Зокрема, ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зважаючи на вищевикладене, необхідно визнати припиненим право користування [PERSON] житловими приміщеннями житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , загальною житловою площею 79,4 кв.м. Вирішуючи питання про судові витрати, суд враховує, що склад та\~розмір витрат, пов`язаних з\~оплатою правової допомоги, входить до\~предмета доказування у\~справі. На\~підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про\~надання правової допомоги (договір доручення, договір про\~надання юридичних послуг та\~ін.), документи, що\~свідчать про\~оплату гонорару та\~інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в\~установленому законом порядку (квитанція до\~прибуткового касового ордера, платіжне доручення з\~відміткою банку або\~інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про\~відрядження). Зазначені витрати мають бути\~документально підтверджені\~та\~доведені.\~Відсутність документального підтвердження витрат на\~правову допомогу, а\~також розрахунку таких витрат є\~підставою для\~відмови у\~задоволенні вимог про\~відшкодування таких витрат. Згідно ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Разом з тим, з доданого до матеріалів справи акта виконаних послуг від 15.05.2019 р., неможливо встановити розмір здійснених адвокатом Самойленко М.О. витрат, необхідних для надання правничої допомоги позивачеві. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу. Позивач не наполягала на стягненні з відповідача коштів у повернення сплаченого судового збору.

Outcome: partial