Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

У травні 2019 року позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу у розмірі 200\~000 гривень, суму відсотків у розмірі 2\~196\~000 гривень та судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 9\~605 гривень. Позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів 25.03.2019 року надіславши на адресу позичальника цінного листа, де просив в термін до 24.04.2019 року. повернути кошти. Таким чином, договір позики розірвано на підставі ч.2 ст.1050 ЦКУ -24.04.2019 року. До теперішнього часу кошти відповідач не повернув, відповіді на лист не надав, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Ухвалою від 11 листопада 2019 року заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Журікової І.В. про перехід від спрощеного провадження в загальне провадження було задоволено, де здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги і просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] щодо задоволення позовних вимог заперечував, у судовому засіданні просив застосувати строки позовної давності до всіх вимог. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено\~судом та\~вбачається з\~матеріалів справи,\~що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 19.02.1999 р. укладено договір позики відповідно до якого позивач позичив відповідачу гроші в розмірі 200 000 грн. (двісті тисяч) без визначення строку повернення. Відповідач зобов`язався повернути суму позики та шість відсотків від суми займу за кожний місяць користування грошима. В підтвердження вказаного між сторонами було складено розписку. Вказана розписка за соєю правовою природою є односторонньою, оплатною угодою яка була укладена в 1999 році під час дії Цивільного Кодексу Української PCP від 1963 року. Відповідно до ст.374 ЦК Української PCP, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. \~ \~ \~ \~ Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з мету набрання ним чинності. Одночасно п.4 прикінцевих та перехідних положень ЦКУ від 2004 року передбачено, що «щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом країни, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли бо продовжують існувати після набрання ним чинності.» Судом також встановлено, що під час укладання договору позики - 19.02.1999 року та по 1.01.2004 року діяв та застосовується Цивільний Кодекс Української PCP від 1963 року. З 01.01.2004 року та по теперішній час, до відносин щодо повернення позики та нарахування процентів застосовується ЦКУ від 2004 року. Статтею 165 ЦК УРСР, передбачено, що якщо строк виконання зобов`язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати таке зобов`язання в семиденний строк з дня пред`явлення вимоги кредитором, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із закону, договору або із змісту зобов`язання. Одночасно відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Статтею 1046 ЦКУ передбачено, що за договором позики одна сторона позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Статтею 1049 ЦКУ передбачено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. Частиною 1 статті 1048 ЦКУ визначено, що Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно практики Верховного суду України 2 липня 2014 року була розглянута справа № 6-79цс14 про стягнення заборгованості за договором позики між фізособами. При перегляді Суд висловив наступну правову позицію: у відповідності з нормами ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Дослідивши надану суду розписку, з тексту якої вбачається, що відповідач зобов`язався окрім суми боргу повернути відсотки, а саме 6% від суми усієї суми боргу за кожний місяць користуванням грошовими коштами. Окрім цього, відповідачем не сплачувались і проценти за користування позикою. За приписами статті 536 ЦК України, «за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства». Спеціальні положення ч. 1 статті 1048 ЦК України встановлюють цей розмір процентів «позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики». Відповідно до статті 170 ЦК 1963 року проценти по грошових та інших зобов`язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов`язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі. Частиною 1 ст. 12, ст. 81 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідач не скористався своїм правом, щоб довести всі обставини, на які посилався при запереченні на позовні вимоги. Факт існуючого боргу [PERSON] перед [PERSON] у розмірі 200 000,00 гривень, жодними доказами зі сторони відповідача спростований не був. Крім того, згідно тексту розписки, чіткого строку повернення вказаної суми сторонами не визначено, тому суд приходить до висновку, що з моменту пред`явлення позичальником вимоги щодо повернення коштів (25.03.2019 року) почався обчислюватися загальний строк позовної давності, який становить 3 (три) роки та на момент звернення позивача до суду з даним позовом (11.05.2019 року) не сплив, тому вимоги позивача щодо застосування позовної давності до суми основного боргу є безпідставними та необґрунтованим. Разом з тим, що стосується нарахування шести відсотків, які мають здійснюватись за кожний місяць користування коштами, суд приходить до висновку про можливе застосування до даної вимоги строків позовної давності, про що зазначено відповідачем у відповідній заяві, що відповідатиме вимогам ст. 257 ЦК України, у зв`язку з чим стягненню підлягає сума 6 (шести) відсотків за кожний місяць користування коштами за останні три роки. Зазначена сума відсотків, становить 432000 гривень, яка складається з 6% від суми боргу (200000 гривень) - 12000 гривень помножені на 36 місяців. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіл судових витрат вирішити згідно ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial