Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

У травні 2020 року представник позивача [PERSON] адвокат Гузєв І.Г. звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (далі - Управління Фонду) про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я. Позовна заява мотивована тим, [PERSON] під час роботи на шахті «Саксагань» РУ ім. Дзержинського ВО «Кривбасруда» та шахти «Гігант» РУ ім. Дзержинського ВО «Кривбасруда» підпадав під вплив шкідливих виробничих факторів, у зв`язку із чим ним отримане професійне захворювання «Силікоз першої ст. Емфізема легень першої ст.» Висновком Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 18 жовтня 2004 року йому первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 15 %. Висновком МСЕК від 05 грудня 2017 року йому безстроково встановлено 40 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. [PERSON] вважає, що внаслідок отримання професійного захворювання йому спричинено моральну шкоду. Ураховуючи викладене, [PERSON] просить суд стягнути з Управління Фонду моральну шкоду в розмірі 188920 грн. 15 травня 2020 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі доказами. Відповідач скористався правом надання суду відзиву на позовну заяву та 04 червня 2020 року надав його до суду. Згідно поданого відзиву, відповідач не погоджується в повній мірі з пред`явленими позовними вимогами вважаючи, що Законом України №717-V від 23.02.2007 внесено зміни до Закону України «про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійне захворювання …», відповідно до яких всі норми даного закону якими передбачалася виплата моральної шкоди - виключено, а тому вважає, що за законодавством України припинено обов`язок Управління Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від дати настання страхового випадку. Вважає, що належним відповідачем повинен бути роботодавець. . Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] працював на шахті «Саксагань» РУ ім. Дзержинського ВО «Кривбасруда» та шахті «Гігант» РУ ім. Дзержинського ВО «Кривбасруда» у підземних умовах кріпильником (з 08.10.1957 по 01.04.1958; з 11.05.1963 по 13.01.1966; з 28.05.1971 по 15.09.1971), вибухівником (з 13.01.1966 по 10.05.1967), бурильником-вибухівником (з 23.02.1970 по 28.05.1971). (а.с. 24-41) Під час роботи [PERSON] отримав професійне захворювання - Силікоз першої ст. Емфізема легень першої ст., наявність якого підтверджена актом розслідування професійного захворювання (отруєння) за формою П-4 від 29 липня 2004 року. (а.с. 18-19) Відповідно до довідки МСЕК від 18 жовтня 2004 року № 030918, про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, ступінь втрати професійної працездатності [PERSON] склав 15 % первинно. (а.с. 11-12) Згідно МСЕК від 05 грудня 2017 року, серії 12 ААА № 046352, про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, ступінь втрати професійної працездатності [PERSON] склав 40%, позивачу встановлено III групу інвалідності безстроково. (а.с. 11-12) Постановою Управління Фонду від 25 листопада 2004 року [PERSON] призначено страхові виплати. (а.с. 15-17) Так, статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Відповідно до вимог статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-ХІV). Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Тобто спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Частинами першою, третьою статті 28 Закону № 1105-ХІV у редакції, чинній на час встановлення [PERSON] висновком МСЕК від 18 жовтня 2004 року первинно втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34 Закону № 1105-ХІV у зазначеній редакції завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Як вбачається з матеріалів справи на час встановлення стійкої втрати працездатності [PERSON] (18 жовтня 2004 року), обов`язок відшкодування моральної шкоди покладався на Фонд соціального страхування, що узгоджується із Законом № 1105-XIV. Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) та у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19). Доводи відповідача про те, що на час звернення позивача із цим позовом (травень 2020 року) набула чинності редакція Закону № 1105-ХІV, якою не передбачено здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованими, оскільки спір щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинен вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування, яке виникло у позивача з дня встановлення їй МСЕК втрати професійної працездатності (18 жовтня 2004 року). На час виникнення у неї такого права була чинна редакція Закону № 1105-ХІV, яка передбачала здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Так, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Внаслідок професійного захворювання, позивачу був встановлений діагноз: Силікоз першої ст. Емфізема легень першої ст. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивач неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в Інституті промислової медицини м. Кривого Рогу. (а.с. 20-23) Позивач у зв`язку із наслідками професійного захворювання переніс зменшення обсягу трудової діяльності, змушений був пройти курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя. Згідно з висновками МСЕК позивачу рекомендовано: забезпечення лікарськими засобами, ВМП, санаторно-курортне лікування у санаторіях. Вказані докази у своїй сукупності вказують на наявність факту завдання позивачеві моральної шкоди. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності в розмірі 40% та встановлення третьої групи інвалідності, який встановлений безстроково, потребу в проходженні курсів лікування у медичних закладах, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди дещо завищений, а тому визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 60000,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 840,80 грн.

Outcome: partial