Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

У травні 2020 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі договору фінансового лізингу, укладеного 14 січня 2014 року за заявою про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №MR00A@0000553385 між банком та [PERSON] , відповідач отримав від банку у платне користування автомобіль марки Volkswagen, модель T4, 1999 року випуску, тип Т3: фургон, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , та зобов`язався сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу, в строки та в розмірах, передбачених умовами договору, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору. У порушення умов Договору зобов`язання відповідачем належним чином виконані не були, в результаті чого 17.11.2014 року відповідно до акту прийому-передачі останній повернув предмет лізингу - автомобіль позивачу. Наслідки неналежного виконання умов договору фінансового лізингу зі сторони лізингоодержувача визначені у ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг», яка передбачає право лізингодавця на відшкодування збитків. Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, станом на 06.04.2020 року його заборгованість перед АТ КБ «Приватбанк» за фактичний строк користування предметом лізингу складає 13681,34 грн., яка складається з наступного: 1878,19 грн. заборгованості за винагородою за користування предметом лізингу; 2177,54 грн. заборгованості за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу; 9625,61 грн. заборгованості з пені. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 13681,34 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2102 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, у своєму позові не заперечував проти розгляду справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив, відповідач не надав. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду представника позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 1 ст. 82 ЦПК України визначає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що 11 травня 2012 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу строком на 60 місяців. Договір було укладено шляхом заповнення Заяви про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу №MR00A@0000553385 від 14.01.2014 року. За умовами договору банк передав [PERSON] в лізинг (користування) автомобіль Volkswagen, модель T4, 1999 року випуску, тип Т3: фургон, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , а [PERSON] зобов`язався за користування автомобілем сплачувати щомісячні платежі згідно з визначеним графіком платежів. Договір фінансового лізингу передбачав право [PERSON] отримати автомобіль у власність за умови повної сплати його вартості та інших витрат. Підписанням Заяви [PERSON] підтвердив, що Заява про приєднання до Умов та правил надання фінансового лізингу, додатки до неї, Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи разом складають Договір фінансового лізингу. При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 cт. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованої договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В порушення Умов та правил надання банківських послуг та п.3 ч. 2 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» [PERSON] належним чином не виконував взятих на себе зобов`язань зі сплати щомісячних платежів, унаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 06.04.2020 року складає 13681,34 грн., а саме: 1878,19 грн. заборгованості за винагородою за користування предметом лізингу; 2177,54 грн. заборгованості за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу; 9625,61 грн. заборгованості з пені 17.11.2014 року відповідно до акту повернення предмета лізингу відповідач повернув предмет лізингу - автомобіль марки Volkswagen, модель T4, 1999 року випуску, тип Т3: фургон, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , представнику банку. Листом №40217MRH0S02Z від 31.10.2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до [PERSON] , в якому зазначалось, що відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України ним повинні виконуватись підписані зобов`язання щодо виконання умов договору належним чином і в установлений строк. У зв`язку з їх невиконанням станом на 31.10.2019 року утворилась заборгованість в розмірі 12945,23 грн., яку банк вимагав сплатити у десятиденний строк з моменту отримання цієї вимоги. Посилаючись на те, що [PERSON] не виконав вимогу банку, не бажає погашати заборгованість у позасудовому порядку, банк звернувся до нього з даним позовом. Спірні правовідносини регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Згідно із ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Ураховуючи аналіз норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України. Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Таким чином, всі договори фінансового лізингу, які укладені з фізичними особами, повинні бути нотаріально посвідченими (правовий висновок, викладений у постанові ВСУ у постанові №6-2766цс15 від 16.12.2015 року). Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається (правовий висновок, викладений у постанові ВС у справі №288/383/15-ц від 03.10.2018 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.ст. 76-78 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів і показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за нікчемним договором фінансового лізингу у зв`язку із недотриманням сторонами вимог законодавства щодо його нотаріального посвідчення. Зважаючи на викладене, позивачу необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено, витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed