Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

У травні 2020 року позивач звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що вони проживали разом з відповідачем і перебували в шлюбі з 2009 по 30.09.2013 року та мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Неповнолітня дитина залишились проживати разом з нею та перебуває на її утриманні. За рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 23.01.2020 року відповідач сплачує аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини від всіх видів заробітку щомісячно до досягнення нею повноліття. Відповідач, маючи бізнес та власну справу, знаючи про те, що дитина хворіє самоусунувся від допомоги на її лікування. Вона з цією позицією відповідача не погоджується, оскільки вважає, що нею систематично несуться витрати пов`язані з лікуванням дитини по 5000 грн. на місяць. Відтак, просить стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання дитини в розмірі 5000 грн. Ухвалою суду від 12.06.2020 року було ухвалено розгляд вказаної справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові, просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково, зазначив, що відповідач сплачує аліменти на дитину та окрім цього надає додатково допомогу на дитину, в тому числі і на лікування, шляхом переведення коштів на рахунок позивача. На теперішній час має іншу сім`ю та двох дітей, які знаходяться на його утриманні. Заслухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в шлюбі з 2009 по 30.09.2013 року та мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Дитина залишились проживати разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Згідно судового наказу, виданого 23.01.2020 року Казанківським районним судом Миколаївської області, відповідач сплачує аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини від всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення нею повноліття. Статтями 8, 11 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. При цьому за змістом ст.141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незважаючи на розірвання шлюбу чи проживання окремо від дитини. Відповідно до ст.ст.180-181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у разі недосягнення згоди між батьками щодо їх участі у витратах на утримання дитини, суд своїм рішенням визначає розмір аліментів на утримання дитини. Згідно із частиною першою статті 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Зазначений висновок ґрунтується також на правовій позиції Верхового Суду України, висловленій 24.02.2016 року у справі № 6-1296цс15, відповідно якої виходячи з аналізу ст.185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів,у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Пункт 1 ст. 3 ч. 1 Європейської Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР№ 789-ХIIвід 27.02.1991року передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно п. 2 - дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року), кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ним аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору. Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Тобто суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і при стягнення аліментів відповідно до ст.ст.181,182 СК України. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат (на лікування, на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підтвердження понесених додаткових витрат на дитину позивачем надана довідка сімейного лікаря від 18.04.2019 року про те, що [PERSON] , [INFO] , з діагнозом міонія направлена на консультацію окуліста, відповідно до якої [PERSON] надавалися консультації та лікування, зокрема: 27.01.2020 року багатопрофільним медично-діагностичним центром, 24.06.2019 року та 30.01.2020 року ТОВ «ВАШ ЗІР», на які позивачем були понесені витрати в сумі 800 грн., що стверджується товарними чеками від 24.06.219 року, 27.01.2020 року, 30.01.2020 року. Крім того, позивачем понесені витрати на оплату окулярів дитячих у сумі 930 грн., що стверджується товарним чеком від 25.02.2020 року. Позивач також віднесла до додаткових витрат, витрати на лікування доньки в розмірі 5656 грн., що стверджується товарними чеками від: 10.02.2020 року, 18.02.2020 року, 03.03.2020 року, відповідно до яких позивач придбала медичні препарати. Оскільки розмір понесених додаткових витрат на дитину, відповідно до наданих позивачем доказам, є вищим, ніж заявлено ним у позовній вимозі, клопотання про збільшення позовних вимог до суду не подавалось, а суд не може самостійно вийти за межі позовних вимог, тому розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 5000 грн. Крім того, суд бере до уваги суму оплати витрат, понесених відповідачем на відшкодування вартості за діагностику зору дитини [PERSON] у ТОВ «ВАШ ЗІР» у сумі 125 грн., відповідно платіжного доручення №Р24А519512575С66585 від 28.11.2019 року, оскільки дані витрати є додатковими витратами в розумінні СК України і віднесені до витрат, поза сплатою аліментів, які справно сплачує батько дитини. При визначенні розміру додаткових витрат, суд враховує, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дітей та зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, та зважає на те, що позивач особисто понесла додаткові витрати на дитину, згідно позовних вимог, - у розмірі 5000 грн., а відповідач не в повній мірі брав участь у вказаних додаткових витратах на дитину, що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, відтак, стягненню з відповідача підлягає 50% від вартості понесених витрат (5000 грн. / 2 = 2500 грн., з вирахуванням суми оплати витрат, понесених відповідачем на відшкодування вартості за діагностику зору дитини [PERSON] у закладі «ВАШ ЗІР» -125грн. = 2375 грн.) Що стосується посилань відповідача на те, що ним оплачувалися додаткові витрати пов`язані з лікуванням доньки, вони судом не приймаються до уваги, оскільки додаткових належних доказів, що підтверджують оплату відповідачем саме додаткових витрат на дитину суду не наведено, а тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача половину заявлених у позові витрат з вирахуванням суми оплати витрат, понесених відповідачем на відшкодування вартості за діагностику зору дитини [PERSON] у закладі «ВАШ ЗІР», а саме - 2375 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у виді судового збору в розмірі 390 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial