Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача суму основного боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 3 334 275 грн. 03 коп. та три відсотки річних у розмірі 207 897 грн. 45 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 серпня 2007 року між ВАТ «Фінексбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк надав позичальнику кошти у розмірі 1 750 000 грн. У той же день, між банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір, згідно умов якого позивач передав в іпотеку квартиру [ADDRESS]. 29 жовтня 2009 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, за яким останній поручився відповідати перед банком за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором. 01 грудня 2009 року [PERSON] погасив заборгованість [PERSON] перед банком у розмірі 1 300 729 грн. 88 коп. і до нього перейшли всі права кредитора за договором. Рішенням суду, яке набрало законної сили, було задоволено позов [PERSON] та звернуто стягнення на предмет іпотеки, яка належить позивачу. Позивач в силу вимог ст. 544 ЦК України має право на зворотну вимогу. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 серпня 2007 року між ВАТ «Фінексбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №К/133-0000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 1 750 000 грн. 22 серпня 2007 року між банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку п'ятикімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить відповідачу на праві власності з метою забезпечення виконання [PERSON] зобов'язання за кредитним договором . 29 жовтня 2009 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки, за яким останній виступає поручителем за виконання [PERSON] взятого на себе зобов'язання за кредитним договором. В зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] зобов'язання [PERSON] 01 грудня 2009 року погасив заборгованість позичальника у розмірі 1 300 729 грн. 88 коп. 01 грудня 2009 року між [PERSON] та ВАТ «Фінексбанк» укладено Договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 22 серпня 2007 року. Пунктом 2.1 цього Договору визначено, що право вимоги, що відступається за Договором є право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежне виконання умов Кредитного договору. Про укладення вказаного договору відповідач був повідомлений, що підтверджується вимогою про сплату заборгованості (а.с.36). Рішенням Печерського районного суду м. Києві від 22 лютого 2012 року позов [PERSON] до [PERSON], треті особи - [PERSON], ВАТ «Фінексбанк» про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за договором про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 6268 від 01 грудня 2009 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Фінексбанк» в розмірі 1 472 139 грн. 60 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором № 359 від 22 серпня 2007 року укладеного між ВАТ «Фінексбанк» та [PERSON], а саме квартиру [ADDRESS], житловою площею 65,30 кв.м., загальною площею 96,50 кв.м., що належить [PERSON] на підставі: 15/100 частин квартири на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, посвідченого Двадцятою Київською державною нотаріальною конторою 08 грудня 2000 року за реєстровим № 1-10819, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 11 грудня 2000 року у реєстрову книгу № д. 1059-172 за реєстровим № 7993; 40/100 частин квартири на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, посвідченого Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 06 липня 2000 року за реєстровим № 3с3119, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 16 листопада 2000 року у реєстрову книгу № д. 1059-171 за реєстровим № 7993; 45/100 частин на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Старостиною Н.С. 02 березня 2001 року за реєстровим № 1331, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 07 березня 2001 року у реєстрову книгу № д. 1059-172 за реєстровим № 7993 шляхом продажу з прилюдних торгів, визначивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 1 509 662 грн. 54 коп. Згідно наявних у матеріалах справи квитанцій за період 2008-2009 років [PERSON] сплатив кошти по поверненню кредиту за вказаним кредитним договором на загальну суму 449 911 грн. 27 коп. (а.с.43-51). Відповідно до вимог ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. За змістом вказаної норми право зворотної вимоги одного із солідарних боржників до іншого виникає, коли такий боржник погасив борг повністю. Ознакою регресного зобов'язання є його самостійний, незалежний від основного договору характер, а також те, що воно виникає лише після припинення основного договору. З матеріалів справи вбачається, що позивач виконав грошове зобов'язання самостійно, а тому він має право зворотної вимоги про стягнення з відповідача на його користь грошових коштів виникло з моменту сплати боргу в повному обсязі. Разом з тим, вимога [PERSON] в частині стягнення трьох відсотків річних та інфляції не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Стаття 625 ЦК України міститься у розділі «Загальні положення про зобов'язання» Книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року (справа № 6-2759цс15). Вирішуючи спір в частині вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків, суд приходить до висновку, що вимоги ст. 625 ЦК України не застосовуються до стягнення коштів в порядку регресу. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення в частині стягнення коштів, які були сплачені ним з метою забезпечення вимог кредитора. Враховуючи викладене,

Outcome: partial