Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

У січні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, просив суд стягнути з нього заборгованість за договором позики від 05 липня 2019 року в розмірі 84150 грн., інфляційні витрати в розмірі 2861,10 грн. та 3% річних в розмірі 3596,50 грн. У обґрунтування позовних вимог зазначив, що 05 липня 2019 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого він надав відповідачу в якості позики грошові кошти в розмірі 3000 доларів США. За взаємною згодою повернення позики визначили до 15 серпня 2019 року. Про отримання грошей та обов`язок у встановлений строк повернути гроші [PERSON] написав розписку, але гроші не повернув до теперішнього часу. На вимоги повернути заборгованість відповідач не реагує, в добровільному порядку повернути гроші відмовляється, тому він вимушений звернутися до суду з позовом, який просить задовольнити. В судове засідання позивач не з`явився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про день розгляду справи був повідомлений належним чином. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 05 липня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав в борг грошову суму в розмірі 3000 доларів США, з кінцевим строком повернення - до 15 серпня 2019 року. Станом на день розгляду справи судом, підтверджень повернення суми боргу [PERSON] не надано. За тих обставин, відповідачем зовсім не здійснено повернення суми позики, отже не має потреби наводити розрахунок платежів у розмірі 3000 доларів США. Суд у цьому випадку погоджується з позицією позивача щодо стягнення з відповідача усієї суми боргу за договором позики, оскільки строк її повернення за умовами договору сплив. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Вирішуючи спір, суд вважає, що розписка, надана позивачем містить в собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг із зобов`язанням його повернення та дати отримання коштів. Окрім цього на підставі ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Позивачем здійснений перевід іноземної валюти на день формування вимог - 16 січня 2021 року із розрахунку 1 долар США дорівнює 28,05 грн., курсом, встановленим Національним банком України (3000 доларів США складає 84150 грн.). Щодо вимог стягнення індексу інфляції та 3% річних, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем було надано суду розрахунок індексу інфляції, відповідно до якого: інфляція розраховується за період з 16 серпня 2019 року по 16 січня 2021 року, індекси інфляції за 2019 рік складають: серпень- 100,1%; вересень-100,6 %; жовтень-100,8%; листопад-100,1%; грудень- 100%, індекси інфляції за 2020 рік : січень-100,1%; лютий-99,9%; березень-100,1%; квітень-101,4%; травень-99,9%; червень-100,6%; липень-99,6%; серпень-100%; вересень-100,1%; жовтень-101%; листопад - дані відсутні; грудень - дані відсутні. Для розрахування інфляційних втрат, а саме для отримання % інфляції використовується наступна формула розрахунку: % інфляції за кожен окремий місяць слід ділити на 100 та перемножити між собою, після чого отриману суму умножити на 100: 100,1% / 100 * 100,6% / 100 * 100,8% / 100 * 100,1% / 100 * 100% / 100 * 100,1% / 100 * 99,9% / 100 * 100,1% / 100 * 101,4% / 100 * 99,9% / 100 * 100,6% / 100 * 99,6% / 100 * 100% / 100 * 100,1% / 100 * 101% / 100 = 1,034 * 100 = 103,4%. Після отримання % інфляції за вказаний період, необхідно розрахувати інфляційні витрати наступною формулою: суму боргу слід помножити на % інфляції та від отриманої суми відняти суму боргу: 84150 *103,4 % = 87011,1 - 84150 = 2861,10 грн. Отже, інфляційні втрати за період заборгованості відповідачем складають 2861,10 грн. Для розрахунку 3 % річних від суми боргу, використовується наступна формула: суму боргу слід помножити на 3% на поділити на 365 (що становить кількість днів у році), після чого отриману суму помножити на 520 (кількість днів заборгованості у період часу з 16 серпня 2019 року по 16 січня 2021 року: 84120 * 3% / 365 * 520 = 3596,50 грн., ця сума є 3% річних від суми боргу за вказаний період. Відповідачем розрахунки 3 % річних та інфляційних витрат не оспорені. Виходячи із наведеного, суд погоджується з наведеними позивачем розрахунками та вважає, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 3 % річних в розмірі 3596,50 грн. та інфляційні витрати в розмірі 2861,10 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем надано документи, що підтверджують сплату понесених судових витрат, тому вони підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved