Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

У червні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, яким просила визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташованих за адресою: вулиця Козіївка, будинок номер двадцять три в селі Верхня Пожня Краснопільського району Сумської області, по праву спадкування за законом після смерті [PERSON], що помер 25.12.2001. Вимоги обґрунтовані тим, що позивач є спадкоємцем за законом, спадщину прийняла відповідно до статті 549 ЦК 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, в результаті чого заведена спадкова справа, і на частину спадкового майна у вигляді земельної частки /паю/ 06.08.2002 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом, але позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за закономна нерухомість, розташовану на території Славгородської сільської ради, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу та реєстрації права власності, і постановою нотаріуса їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. В судове засідання сторони не зявилися, згідно поданих заяв просили справу розглянути за їх відсутності, позивач підтримує свої вимоги, відповідач визнає позовні вимоги /ас 65-66/. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вищезазначених осіб відповідно до вимог статей 158, 169,197 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/. Згідно з приписами з п. 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно з частиною четвертою статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Обставини спору сторонами визнаються, а тому доказуванню у відповідності до положень статті 61 ЦПК України не підлягають. Згідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях Цивільного Кодексу України /далі ЦК України/, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами статті 16 ЦК України» зазначив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Зі змісту викладених у позові та визнаних сторонами обставин спору суд встановив, що 25 грудня 2001 року в с. Верхня Пожня Краснопільського району Сумської області помер [PERSON], місце державної реєстрації виконкомом Славгородської сільської ради Краснопільського району Сумської області, запис за № 41 від 25 грудня 2001 року, на час відкриття спадщини спадкодавець проживав за реєстрацієюразом з дочкою [PERSON] та зятем [PERSON] за адресою: Сумська область, Краснопільський район, с. Верхня Пожня, вул. Козіївка, буд. 23 /копії ас 6-8, ас 9/. Позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом, як дочка померлого спадщину прийняла відповідно до статті 549 ЦК 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, в результаті чого заведена спадкова справа за № 286, реєстровий номер 1965, і на частину спадкового майна у вигляді земельної частки /паю/ розміром 4.08 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі та майнового паю у пайовому фонді колективного сільськогосподарського підприємства «Родина» в с. Порозок Краснопільського району Сумської області, отримала свідоцтва про право на спадщину за законом серії АЕК № 600571 та АЕК № 600572 від 06.08.2002 /копія спадкової справи ас 61-63/. 19 червня 2017 року приватний нотаріус Краснопільського районного нотаріального округу [PERSON] виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно якої спадкоємцю [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок номер 23 по вулиці Козіївка в селі Верхня Пожня Краснопільського району Сумської області після смерті 25 грудня 2001 року [PERSON]у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу /ас 13/. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права власності на спадкове майно. До правовідносин, що виникли, необхідно застосувати норми ЦК УРСР від 18.07.1963 року, так як спадщина після померлого [PERSON] відкрилась до 01.01.2004 року. Згідно статті 549 ЦК України (в ред. 1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Позивач згідно з правилами частини другої статті 529, статті 549 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини, є спадкоємцем після померлого 25 грудня 2001 року [PERSON]на все майно за законом, фактично вступила в управління спадковим майном, тобто прийняла спадщину, водночас, оформити спадщину на право на житловий будинок номер 23 по вулиці Козіївка в селі Верхня Пожня Краснопільського району Сумської області не може через відсутність у неї правовстановлюючого документу. Відповідно до абз. 3 частини другої статті 331 ЦК України 2003 року, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До часу набрання чинності ЦК України 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. За даними погосподарських книг за періоди 1991 2005 роки власником домоволодіння номер двадцять три по вулиці Козіївка у с. Верхня Пожня Краснопільського району Сумської області значиться [PERSON]/ ас 21-23/. Відповідно до абз. 60 п. 3.3 [PERSON] про проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127 не належить до самовільного будівництва індивідуальні житлові будинки, садові, дачні будинки господарські /присадибні/ будинки і споруди, прибудови до них, що побудовані до 05 серпня 1992 року. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Не зробив цього і спадкодавець [PERSON], про що свідчить Довідка-характеристика фізичної особи-підприємця [PERSON] від 28 травня 2017 року № 457, за змістом якої станом на 28.12.2012 право власності на будинок номер двадцять три по вулиці Козіївка у с. Верхня Пожня Краснопільського району Сумської області не зареєстровано; рік будівництва будинку 1960, загальна площа будинку 42,9 кв. м., відсоток зносу 60%; реконструкція, самочинне будівництво та перепланування не проводилось / копія ас 18/. Державна реєстрація права на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами зокрема такими, як [PERSON] про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно затверджене Наказом Міністерства Юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18.02.2002 № 157/6445 з подальшими змінами. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будівлі та споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом та Законом України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва. Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року житлових будинків вимогам законодавства, будівельним нормам та державним стандартам і правилам, зокрема, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012 року). Отже, сукупність зазначених вище доказів, досліджених у судовому засіданні, указує на належність [PERSON]на праві власності житлового будинку номер двадцять три по вулиці Козіївка у с. Верхня Пожня Краснопільського району Сумської області. [PERSON] про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали. Суд встановив, що у 1960 році у період забудови домоволодіння номер двадцять три по вулиці Козіївка у с. Верхня Пожня Краснопільського району Сумської області у сільській місцевості державна реєстрація об'єктів нерухомості взагалі не передбачалася. Тому, виникнення права власності на житлові будинки, споруди, зокрема, у сільській місцевості не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 01.03.2013 за змістом пункту 62 [PERSON] про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Відповідно до розяснення Міністерства Юстиції України від 21 лютого 2005 року №19-32/319 в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. У відповідності до частини першої статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, власник майна, згідно статті 392 ЦК України, може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У теперішній час право позивача на спадщину за законом ніким не оспорене і спадщина не визнана відумерлою, належним відповідачем по даній справі є Славгородська сільська рада Краснопільського району Сумської області, на території якої знаходиться вказане спадкове майно. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину у встановленому порядку, не має; інтереси суміжного землекористувача при забудові не порушено. За довідкової інформації Славгородської сільської ради Краснопільського району Сумської області № 02-27/379 від 29.05.2017 земельна ділянка розміром 0,37 га, у тому числі 0,04 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, за адресою: с. Верхня Пожня, вул. Козіївка, 23 передана у приватну власність [PERSON] за рішенням тринадцятої сесії двадцять першого скликання від 18.11.1993, Державний акт не видавався у звязку зі смертю власника /ас 20/. Згідно технічного паспорту на імя [PERSON] станом на 28 травня 2017 року, виготовленого фізичною особою підприємцем «Іваненко Микола Вікторович» на індивідуальний житловий будинок, розташований за адресою: с. Верхня Пожня вулиця Козіївка, 23 Краснопільського району Сумської області, домоволодіння має такі обєкти: житловий будинок літера А-1 за планом, 1960 рік побудови, прибудова літера а за планом, 1960 рік побудови, загальною площею 42.9 кв. м., житловою площею 11.4 кв. м., кухня літера Б за планом, 1985 рік побудови, сарай літера В за планом, 1985 рік побудови, погріб літера Г за планом, 1985 рік побудови, сарай літера Д за планом, 1985 рік побудови, сарай літера Е за планом, 1960 рік побудови, сарай літера З за планом, сарай літера И за планом, 1985 рік побудови, сарай літера К за планом, 1985 рік побудови, вбиральня літера Л за планом, ворта № 1 за планом, хвіртка № 2 за планом, огорожа № 3 за планом, штахет № 4 за планом /копія ас 14-17/. Вартість будівель та споруд відповідно до висновку про вартість майна ТОВ «Консалтингового агентства» Святозаров та партнери» від 09 червня 2017 року станом на 09 червня 2017 року становить 4645 грн /ас 28-33/. Отже, враховуючи сукупність доказів, досліджених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що на день смерті [PERSON], його право власності на житловий будинок номер двадцять три, розташований у с. Верхня Пожня по вулиці Козіївка Краснопільського району Сумської області, було посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому цей будинок увійшов до складу спадщини. Право, яке належало [PERSON] на час відкриття спадщини, не припинилося внаслідок його смерті. Дане право не відноситься до прав, які не входять до складу спадщини. Це право в порядку спадкування перейшло після його смерті до позивача [PERSON], яка прийняла спадщину у належний спосіб, але отримати свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування на вказане домоволодіння в нотаріальній конторі не може, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу, тому її право підлягає захисту, іншим шляхом вирішити спір не можливо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. У відповідності до статті 212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За викладеного, зважаючи на визнання відповідачем позову, яке приймається Судом, оскільки не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, Суд дійшов висновку, що іншим (крім судового) шляхом захистити права позивача неможливо, тому позов є обґрунтованим і підставним до задоволення.

Outcome: approved