Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

У травні 2015 року до суду із позовною заявою звернулася [PERSON], відповідно до вимог якої, просить встановити факт прийняття нею спадщини та визнати за нею право власності на нерухоме майно в порядку спадкування. В обґрунтування позову посилається на обставини, що після смерті [PERSON], яка померла [INFO] і, яка розпорядилася належним їй майном, склавши заповіт на користь позивачки, залишилось спадкове майно, зокрема будинковолодіння. У подальшому, заявниця звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак видати свідоцтво про право на спадщину на житло нотаріальна контора не може, оскільки позивачка пропустила визначений законом строк для прийняття спадщини. Також, із посиланням на норми Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на час відкриття спадщини зазначає, що вона фактично прийняла спадщину після смерті мами, зробивши у будинку ремонт та підтримуючи його у належному стані. У судовому засіданні позивачка вимоги підтримала у повній мірі та дала пояснення аналогічні, викладеним у заяві (а.с.3-4). Позов просить задоволити. Представник відповідача - Павлівської сільської ради Радехівського району, у судове засідання не з'явився, надавши письмову заяву із визнанням позовних вимог, просить розгляд справи здійснювати без його участі (а.с.31). Вислухавши пояснення позивачки та покази свідків, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних міркувань. У відповідності до положень ст.11 та ст.60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За змістом ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Так, судом встановлено, що після смерті [PERSON] (а.с.5), відкрилася спадщина, в склад якої увійшло будинковолодіння у [ADDRESS] (а.с.7,8,11) та, яке [PERSON] має намір успадкувати (а.с.3-4,6). Ту обставину, що [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті матері в судовому засіданні ствердили свідки [PERSON] та [PERSON], не довіряти показам яких у суду не має підстав. Відповідно до вимог статей 548 та 549 ЦК УРСР (був чинним на момент виникнення правовідносин) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців із дня її відкриття вчинив одну з дій, передбачених цією статтею: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Тобто, фактичне прийняття протягом зазначеного строку частини спадкового майна свідчить про прийняття спадщини в цілому. Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене і рекомендації, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», а також те, що [PERSON] зробила ремонт будинку та сплачує всі необхідні платежі (а.с.12,32), суд вважає, що є достатньо підстав для задоволення позову в частині визнання факту, що позивачка прийняла спадщину після смерті [PERSON], зокрема будинковолодіння [ADDRESS] Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Відповідно до вимог статей 1216 та 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом статей 1233 та 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, а заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Так, судом встановлено, що [PERSON], яка померла [INFO] (а.с.5), щодо належного їй майна (а.с.7,9-10,11) зробила заповідальне розпорядження на користь [PERSON] - позивачки у справі (а.с.6). У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. Щодо вимоги позивачки в частині покладення обов'язку на реєстраційну службу Радехівського РУЮ Львівської області зареєструвати будинковолодіння №97 по вулиці Зелена у с.Павлів за нею, така є передчасною, а від так до задоволення не пілягає.

Outcome: dismissed