Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

У травні 2018 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22.05.2009 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 8600, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом із запропонованими АТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між нею та Банком Кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому Договором. Відповідач умови договору належним чином не виконувала, внаслідок чого у останньої утворилася заборгованість перед позивачем станом на 31.03.2018 року у розмірі 107 767, 97 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4 661, 69 грн., заборгованості по процентам у розмірі 93 698, 28 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3800, 00 грн., а також штрафів у розмірі 500, 00 грн. (фіксована частина), 5108, 00 грн. (процентна складова). З наведених підстав позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 107 767, 97 грн. та судовий збір в розмірі 1762, 00 грн. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2018 року ухвалено здійснювати розгляд справи заочно на підставі наявних доказів. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2018 року позовні вимоги ПАТ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 22.05.2009 року у розмірі 107767,97 грн., яка складається з: 4661,69 грн. - заборгованість за кредитом; 93698,28 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3800,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500.00 грн. штраф (фіксована частина); 5108,00 грн. - штраф (процентна складова). Вирішено питання про розподіл судових витрат. 10.03.2021 року [PERSON] звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2021 року заява про перегляд заочного рішення прийнята до розгляду, призначено судове засідання. Ухвалою суду від 24.03.2021 року відмовлено [PERSON] у задоволенні заяви про зупинення стягнення на підставі виконавчого листа. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2018 року скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із викликом (повідомленням) сторін. 26.04.2021 року позивач подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог та остаточно просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість в розмірі 16 986, 94 грн., що складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 4 661, 69 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 12 116, 95 грн., пені у розмірі 208, 30 грн. та судових витрат. Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась. Представником відповідача були надані письмові пояснення на заяву про зменшення розміру позовних вимог, де зазначено, що розмір кредиту є необґрунтованим, оскільки ліміт був встановлений у розмірі 1000, 00 грн., а потім збільшений банком в односторонньому порядку. Розрахунок заборгованості не є належним доказом, і банком не доведено дійсний розмір отриманих коштів [PERSON] , немає доказів перерахування кредитних коштів на картку. Також в матеріалах справи є заява про застосування строків позовної давності. Представник позивача в судове засідання не з`явився про дату, час та місце слухання справи, повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій підтримав позов та просить суд слухати справу за його відсутності. Представник відповідача в судовому засідання проти задоволення позову заперечувала. Пояснила, що банком не доведено розміру заборгованості та підстави її виникнення. Просила також застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що 22.05.2009 року між ПАТ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт відповідно до якої відповідач отримала кредит у розмірі 1 000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В подальшому позивачем було змінено (збільшено) розмір кредитного ліміту до 8 600, 00 грн. Відповідачем підписана особистим підписом анкета-заява від 22.05.2009 року та довідка про умови кредитування. З розрахунку заборгованості станом на 31.03.2018 року видно, що відповідач користувалась кредитним лімітом та здійснювала періодично погашення виниклої заборгованості, тобто умови кредитного договору частково виконувала. Позивач, у свою чергу, умови договору виконав повністю, оскільки надав у розпорядження клієнта грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 8 600, 00 грн. З липня 2012 року відповідач почала допускати прострочення сплати щомісячних платежів за кредитом, внаслідок чого у неї перед позивачем виникла заборгованість станом на 31.03.2018 року у розмірі 107 767, 97 грн. Згідно розрахунку заборгованості станом на 30.09.2020 року, що наданий позивачем, заборгованість відповідача перед АТ «КБ «Приватбанк» становить 16 986, 94 грн., та складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 4 661, 69 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 12 116, 95 грн., пені у розмірі 208, 30 грн. Як видно з довідки АТ КБ «Приватбанк» від 22.03.2021 р. станом на цю дату заборгованість [PERSON] за кредитом складає 16 986, 94 грн. Відповідно змісту ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Поняття кредитного договору визначено у ст. 1054 ЦК України. Так, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. В силу ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодовець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. З аналізу наведених норм можна зробити висновок, що позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю позику (кредит) в порядку, на умовах та в строк, що передбачені кредитним договором, і сплатити проценти за користування кредитними коштами., Як вбачається із заяви-анкети № б/н від 22.05.2009 р. яка підписана відповідачем, остання містить лише розмір встановленого кредитного ліміту. Інших істотних умов кредитування, зокрема, розміру та порядку нарахування процентів, неустойки (пені) за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором, порядок нарахування заборгованості у випадку прострочення кредиту, анкета-заява не має. Натомість є посилання на Умови та Правила надання банківських послуг, Правила надання послуг (виконання робіт), Тарифи банку, з якими ознайомилась відповідач шляхом підписання заяви-анкети. Проте ані сама заява-анкета, ані інші матеріали справи, не містять доказів того, які саме Умови, Правила і Тарифи банку розуміла відповідач, ознайомилась та погодилась із ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати заборгованості за простроченим тілом кредиту, неустойку (пеня), у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування. Відповідно до норми ч. 1 ст. 654 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Критерієм виділення з усіх цивільно-правових договорів договору приєднання є не природа зобов`язань, що виникли, як це має місце при диференціації договірних зобов`язань і не характер діяльності однієї із сторін (публічний договір), а спосіб укладення договору, а саме шляхом приєднання однієї зі сторін до умов договору, які визначені другою стороною в формулярах або інших стандартних формах, які мають конкретизований, сталий зміст, тобто не змінюються протягом тривалого часу, мають певну формалізацію. На переконання суду, застосування до виниклих правовідносин правил, передбачених ч. ч. 1-2 ст. 634 ЦК України, відповідно до яких сторона в спрощеному порядку може укласти кредитний договір шляхом приєднання до умов та правил надання банківських послуг, є неможливим, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор мав можливість додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві-анкеті домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком анкета-заява № б/н від 22.05.2009 р. копія Умов та правил надання банківських послуг, Тарифи, що містяться на сайті позивача, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із Відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд у Постанові від 12 лютого 2020 року по справі № 382/327/18-ц, у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконувала належним чином умови кредитного договору в частині своєчасної сплати кредитних коштів, внаслідок чого утворилась прострочена заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4 661, 69 грн. Ураховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, позивач має право вимагати захисту своїх прав через суд, шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язки із повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. На підставі цього, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню прострочена заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4 661, 69 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з [PERSON] процентів за користування кредитом, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних відносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, в заяві-анкеті № б/н від 22.05.2019 року не зазначена базова процентна ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору. У довідці про умови кредитування, з якою ознайомилась відповідач, про що свідчить її підпис, вказана лише процентна ставка (базова) в розмірі 3% із розрахунку 360 днів у році, тобто 36% річних. Однак з розрахунку заборгованості видно, що для нарахування боргу по процентам позивачем використана процента ставка у розмірі 72% річних. Суд відзначає, що [PERSON] не було повідомлено про розмір процентної ставки на прострочену заборгованість у розмірі 72% річних. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач на момент укладання договору розуміла та була обізнана із тим, що для нарахування заборгованості по процентам буде використана саме така процента ставка (72% на рік), тому нарахування процентів банком є безпідставним. Додатково суд бере до уваги, що ані заява - анкета, ані Умови та правила надання банківських послуг, тарифи банку не є кредитним договором в розумінні положень ст. ст. 634, 654, 1054 ЦК України, тому навіть якщо ці документи й містять розмір процентної ставки, суд не може взяти її до уваги. Між тим, довідка про умови кредитування за карткою «Універсальна» від 22.05.2009 р. містить інформацію лише про розмір базової процентної ставки, а не підвищеної. Таким чином, суд не вбачає підстав для стягнення відсотків за користування кредитними коштами, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо вимог про стягнення пені, слід вказати таке. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 258 ЦК України до вимог щодо стягнення пені застосовується позовна давність в один рік. Відтак пеня нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої санкції виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. З розрахунку заборгованості станом на 31.03.2018 року встановлено, що прострочення внесення чергових платежів почалось з липня 2012 року, проте банк просить стягнути борг з пені, який нарахований за невиконання грошового зобов`язання за періоди 2019-2020 р. р., тобто за межами строку спеціальної позовної давності. За таких обставин суд не знаходить підстав для стягнення з [PERSON] пені у розмірі 208, 30 грн., тому в цій частині позову слід також відмовити. Доводи представника відповідача про те, що розрахунки заборгованості не є належним доказом, суд відхиляє, оскільки відповідач підписала відповідну анкету-заяву та ознайомилась із умовами кредитування, отримала платіжну картку у 2009-му році № [NUMBER] , а з розрахунків заборгованості видно, що відбувався рух коштів та проводились операції з використанням кредитного ліміту. Суд приймає ці докази як належні та допустимі, оскільки відповідачем не спростовано отримання коштів та використання кредитного лміміту, не надано доказів повернення позивачу кредитних коштів. Що стосується клопотання відповідача про застосування позовної даності, суд відзначає таке. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. З матеріалів справи видно, що початок прострочення внесення платежів припадає на кінець липня 2012 року. При вирішенні спору суд виходить з того, що згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Згідно розрахунків заборгованості, відповідачкою вживались спроби щодо сплати наявної заборгованості, що видно в графі «Сума погашення за наданим кредитом» розрахунку заборгованості. Наведене свідчить про те, що відбулось неодноразове переривання строку позовної давності. Суд також критично оцінює доводи відповідача про те, що платіжна картка не перевипускалась, оскільки згідно довідки АТ «КБ «Приватбанк» від 22.03.2021 року, платіжна картка відповідачу перевипускалась як мінімум 2 рази. Отже, суд вважає, що станом на момент звернення позивача до суду за захистом своїх прав та інтересів, строк позовної давності не був пропущений, тому в задоволенні клопотання про застосування позовної давності належить відмовити. Всі інші доводи відповідача та її представника не свідчать про те, що заборгованість є повністю безпідставною та необґрунтованою, та не спростовують висновків суду. Таким чином, позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши з [PERSON] на користь АТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4 661, 69 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 482, 78 грн. слід стягнути з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial