Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

У червні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON], в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 77 000,00 доларів США, що еквівалентно 2 002 000,00 грн., а також суму сплаченого судового збору. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що [PERSON] було надано [PERSON] позику - грошові кошти у розмірі 77 000,00 доларів США, що еквівалентно 2 002 000,00 грн., на строк до 01 червня 2016 року, про що [PERSON] власноруч складено та підписано розписку від 18 квітня 2016 року. Борговий документ (розписка) позичальника є підтвердженням передання йому позикодавцем коштів у зазначеній сумі в борг. Позивачем вже тривалий час (з січня 2018 року застосовуються усі можливі заходи пред'явлення вимоги про повернення грошових коштів в розмірі 77 000,00 доларів США. Оскільки звернення позивача до відповідача про повернення йому суми коштів виявилось безрезультатним, позивач вирішив звернутись до суду за судовим захистом порушеного права. У зв'язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 18 квітня 2016 року позивач [PERSON] надав у позику відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 77 000,00 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою [PERSON] від 18 квітня 2016 року (а.с. 6). Факт передачі грошових коштів підтверджується також відеозаписом, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 20). Згідно вказаної розписки відповідач зобов'язався повернути позивачу борг у сумі 77 000,00 доларів США до 01 червня 2016 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, тобто передав відповідачу обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується вищевказаною розпискою відповідача. Відповідач [PERSON] в свою чергу порушив взяті на себе зобов'язання та не повернув суму позики в обумовлений у договорі строк, тобто до 01 червня 2016 року. Таким чином, на теперішній час сума неповернутої позики становить 77 000,00 доларів США. Позивач зазначив, що вживав заходів щодо повернення йому відповідачем позики, однак відповідач позику не повертає. У зв'язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивач вирішив скористатись правом вимоги та 19 червня 2018 року звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. З огляду на те, що відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань та не повернув суму позики, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми позики є законними та обґрунтованими. При цьому, згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Згідно роз'яснень наданих у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до частини першої статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Сума заборгованості відповідача за договором позики від 18 квітня 2016 року становить 77 000,00 доларів США. Станом на 14 вересня 2018 року НБУ встановив офіційний курс валюти: 1 долар США - 28,13 грн. Таким чином сума заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 77 000,00 доларів США станом на 14 вересня 2018 року становить еквівалент 2 166 010,00 грн. (77 000,00 х 28,15 грн. = 2 166 010,00 грн.). Однак, при цьому, ціна позову позивачем у позовній заяві визначена у розмірі 2 002 000,00 грн., та у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 77 000,00 доларів США, що еквівалентно 2 002 000,00 грн. За таких обставин, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи виключно в межах заявлених позовних вимог та позбавлений можливості вийти за межі заявлених позовних вимог, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в межах заявлених позовних вимог, тобто у розмірі 2 002 000,00 грн. Таким чином судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у позику, яке підлягає судовому захисту. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 18 квітня 2016 року у розмірі 2 002 000,00 грн. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачем у зв'язку з розглядом справи в суді було сплачено судовий збір у наступних розмірах: - за подання позовної заяви до суду - 8 810,00 грн. (квитанція № 0.0.1064732237.1 від 19.06.2018 року); - за подання заяви про забезпечення позову - 368,20 грн. (квитанція № 0.0.1091809717.1 від 23.07.2018 року), яку ухвалою суду від 25 липня 2018 року було задоволено. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подання до суду заяви про забезпечення позову становить 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 352,40 грн. а отже саме вказана сума має бути стягнута з відповідача на користь позивача. Таким чином, з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у загальному розмірі 9 162,40 грн. (8 810,00 грн. + 352,40 грн. = 9 162,40 грн.) На підставі ст.ст. 192, 525, 526, 533, 610, 612, 1046 -1049 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved