Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] з 1983 році по 1995 рік. Під час шлюбу дружина отримала в спадок житловий будинок по [ADDRESS], в якому вони проживала разом з дітьми. Вказав, що за час спільного проживання він перебудував даний будинок. Значно покращив житлові умови проживання своєї сімї, добудував другий поверх, гараж, літню кухню, сарай, туалет, душ, погреб. Тому вважав дане майно спільною сумісною власністю подружжя. Після звернення відповідачки з проханням виписатись з будинку, йому стало відомо, що дане майно оформлено лише на [PERSON] Вважає, що порушено його право на володіння, розпорядженням та користуванням належним йому майном. Просив суд поновити строк позовної давності; визнати домоволодіння, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS], спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; поділити між [PERSON] та [PERSON] домоволодіння, виділивши кожному по ? частину; виділити в натурі [PERSON] та [PERSON] по ? частині кожному домоволодіння; судові витрати покласти на відповідача. При розгляді справи позивач неодноразово уточнював позовні вимоги. Обґрунтовував тим, що дійсно шлюб між ним та [PERSON] був розірваний в 1995 року з формальних причин, але продовжили проживати разом. У 2006 році [PERSON] за його згоди подарувала донці [PERSON] 1/3 частину будинку з правом користування конкретними приміщеннями. До травня 2016 року він поживав разом з дітьми, вів спільне господарство. Він користувався окремою кімнатою в будинку, гаражем, погрібом, літньою кухнею, вбиральнею. В даний час відповідач бажає продати будинок та залишити його на вулиці, тому відносини між ними погіршились. Вказав, що він не претендує на майно, отримане дружиною в спадок, подаровану частину його доньці. Але він має право володіти, розпоряджатись та користуватись частиною створеного ним майна, що складає 51,71051216% інвентаризаційної вартості будівель та споруд всього домоволодіння. Тому свою частину округлив до ? частки. Остаточно просив суд визнати ? частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS], спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що сторони розлучились з формальних причин, але продовжили проживати разом і надалі, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Виховували дітей. Спірний будинок вони почали перебудовувати, добудовувати, починаючи з 1986 року. Будинок був введений в експлуатацію в 2006 році. Всі роботи проводились ними за час спільного проживання однією сім'єю. На початку 2015 року в них погіршились стосунки. Просили задоволити позов. У судове засідання відповідачка [PERSON] не з'явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена. Направила суду письмові заперечення. Просила суд відмовити в задоволенні позову як з з-підстав необґрунтованості, так з підстав пропуску строку позовної давності. У судове засідання третя особа [PERSON] не з'явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена. Причини неявки суду не повідомила. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім'ї має одинока особа. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. При розгляді справи судом встановлено, що з 1983 року по 08 лютого 1995 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] та пояснення сторін. 21 березня 1997 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тимчук В.О. видано свідоцтво про право власності на спільне сумісне майно бувшого подружжя [PERSON] та [PERSON] Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Разом із тим, згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. За ст. 256 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення фактів проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. При розгляді справи відповідач заперечував щодо тверджень позивача про проживання однією сім'єю саме як подружжя, оскільки усталених та притаманних подружжю відносин між ними не було після розірвання шлюбу, вказуючи, що вони добровільно розділили спільне майно. Доказів встановленого факту, що має юридичне значення, а саме проживання однією сім'єю позивачем суду не надано. Встановлено, що 16 травня 1986 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS]. 31 серпня 2004 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2478га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер [NUMBER]. 14 липня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] (яка діяла за згодою батьків [PERSON] та [PERSON]) укладено договір дарування 33/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, [ADDRESS]. При цьому, у п.3 договору вказано, що право власності належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що право власності на житловий будинок у [PERSON] виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину, тому не може бути віднесено до спільної сумісної власності подружжя. В матеріалах справи відсутні будь-які докази проведення перебудов, часу їх здійснення, джерело фінансування, їх вартості, зміни вартості будинку через проведені поліпшення. Покази свідків [PERSON] та [PERSON] не є належними доказами по даним обставинам в розумінні ст..ст.59,60 ЦПК України. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed