Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

У травні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування позову зазначав, що він на підставі договору дарування від 13 травня 2005 року є власником вказаного будинку, у даному будинку зареєстровано місце проживання [PERSON], яка з 13 травня 2005 року у будинку не проживає, фактичне місце проживання відповідача йому невідоме. Оскільки відповідач не проживає у належному йому будинку більше одного року без поважних причин, договору на проживання у будинку із власником вона не укладала та усно про це не домовлялась, членом сім'ї власника не являється, відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України [PERSON] втратила право користування цим житлом. Реєстрація місця проживання відповідача у житловому будинку порушує його права вільного володіння та користування належним йому майном. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, у якій просив суд розглянути справу за відсутності сторони позивача та задовольнити позов. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином за зареєстрованим місцем її проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України,про причини неявки суд вона не повідомила, відзив на позов і заяву про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 13 травня 2005 року, посвідченим Броварською міською державною нотаріальною конторою Київської області, зареєстрованим у реєстрі за № 2-723. Із довідки № 1-1/3383 від 20 березня 2018 року про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконкому Броварської міської ради Київської області, видно, що у належному позивачу вказаному вище будинку зареєстровані: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO]. Із акту обстеження житлових умов від 09 лютого 2018 року, складеного депутатом Броварської міської ради Київської області Гредуновим Є.В., вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована у належному позивачу [PERSON] будинку № [ADDRESS]) у місті БровариКиївської області, проте вона ніколи у будинку не проживала, про місцезнаходження її нічого не відомо. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом положень ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] більше одного року без поважних причин не проживає у належному позивачу на праві власності житловому будинку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved